Дата документу 22.04.2021 Справа № 317/240/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/689/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/240/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання щодо засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Янгієр Сирдар`їнської області Узбекистан, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який відбуває покарання в ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 . Свої вимоги мотивував тим, що засуджений підтримує стосунки з родичами шляхом листування, провину у скоєному злочині визнає, має заохочення, накладені на нього стягнення зняті і погашені, працює різноробочим, а тому він може бути звільнений умовно-достроково.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_8 засуджено вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13.07.2011 року за п.п.4, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК із застосуванням положень ст.70, ст.71 КК остаточно до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що переконливих даних про те, що процес виправлення засудженого досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним, суду не надано, а тому підстави для задоволення клопотання відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Відповідно до положень КВК України основаним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.

При вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення необхідно враховувати, чи стала особа на шлях виправлення, чи прагне засуджений до такого виправлення, чи є позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, а саме: зразкова поведінка, сумлінне ставлення до праці.

Висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Зазначених вимог суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого дотримався.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, в тому числі і за злочин проти життя та здоров`я особи.

За час відбування покарання засуджений мав 18 заохочень. При цьому на засудженого також було накладено і 5 стягнень (в тому числі ДІЗО і сувора догана). І хоча ці стягнення є погашеними, проте вони характеризують поведінку засудженого під час відбування ним покарання.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 на виробництві установи наразі не працевлаштований, згідно наявної у справі довідки засуджений не працює з липня 2019 року по грудень 2020 року. Між тим, сумлінне ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого на протязі усього періоду відбуття покарання, а не лише у певний період часу. При цьому до виконання робіт із благоустрою установи засуджений ставиться посередньо.

Участь засудженого ОСОБА_8 у організації виховних заходів, які проводяться в установі та в реалізації програм диференційованого виховного впливу самі по собі не є достатніми підставами для прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання. При цьому встановлено, що засуджений не проявляє соціальної активності в таких заходах.

Отже суд першої інстанції, розглядаючи клопотання засудженого, з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, і належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_8 не довів своє безумовне виправлення та перевиховання.

Переконливих аргументів, які би спростовували зазначені висновки суду, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Крім того, колегія суддів також враховує ту обставину, що частина призначеного ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі була перерахована з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за правилами ч.5 ст.72 КК в редакції Закону України №838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року. Зокрема засудженому за таким розрахунком в строк призначеного покарання було зараховано строк його попереднього з 07.11.2010 року по 15.09.2011 року.

Також колегія суддів при прийнятті рішення враховує, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.

Відтак, колегія суддів вважає, що обставини даної справи свідчать про відсутність достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_8 , а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4