ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №:11-кп/818/2005/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілої ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 02 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого у с. Виноградове, Цюрупинського району, Херсонської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, військовозобов`язаного, працюючого викладачем КПСМНЗ «Дитяча музична школа № 9 ім. В.І.Сокальського», раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою : АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді 120 годин громадських робіт, які полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання, призначеного за ч.1 ст.125 КК України.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 15 11 2017 року, близько 21 год. 45 хв., перебуваючи за місцем мешкання, у ванній кімнаті та коридорі загального користування комунальної квартири АДРЕСА_2 , під час сварки з мешканкою зазначеної квартири потерпілою ОСОБА_9 , яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, діючи умисно, з метою завдання тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з значною силою поштовхом ноги по дверям ванної кімнати, які правою рукою притримувала потерпіла ОСОБА_9 , спричинив останній травму вказівного пальця правої руки та продовжуючи свої протиправні дії, правою рукою стиснутою в кулак наніс потерпілій ОСОБА_9 по одному удару в область правої частини обличчя та грудної клітини. Внаслідок нанесення підсудним ОСОБА_7 множинних ударів потерпілій ОСОБА_9 були спричинені: синець на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока; садно по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги; синець в ділянці підборіддя праворуч, які, а саме: синець на тлі припухлості м`яких тканин, садно, синець викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів та за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження (а.с.84-89).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги, аналогічні за змістом та вимогами, в яких просили оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 .

В обґрунтування таких вимог послалися на недопустимість деяких доказів, представлених стороною обвинувачення, серед яких: - протоколи слідчих експериментів від 09 12 2017 року та від 16 12 2017 року, зокрема через те, що вони проводилися у відділі поліції, а не на місці скоєння кримінального правопорушення; - висновок судово-медичної експертизи №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи №8120-ая/17 від 20 12 2017 року, оскільки вони були зроблені на підставі вивчення недопустимих та неналежних доказів; - довідка КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» №10/199220 від 15 11 2017 року; - рапорт уповноваженої особи Київського ВП ГУНП в Харківській області від 15 11 2017 року; - показання свідка ОСОБА_10 ; показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 оскільки вони не послідовні та змінювались протягом досудового розслідування та судового розгляду.

Крім того, апелянти послалися на інші факти, які, на їхню думку, свідчать про відсутність будь-якої об`єктивності з боку органів досудового розслідування та суду, а саме:

- під час досудового розслідування не була перевірена версія обвинуваченого, а також не була перевірена хоча б можливість нанесення тілесних ушкоджень потерпілою самій собі або іншими особами;

- слідчим та прокурором не було звернуто жодної уваги на розбіжність показань потерпілої та свідків під час їхнього допиту та слідчих експериментів;

- судовий розгляд справи тривав приблизно три роки, в основному через те, що потерпіла не являлася в судові засідання, однак суд не наклав на неї грошове стягнення, що призвело до такого тривалого розгляду та порушило права обвинуваченого на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки;

- все ж таки «встановлення» того, що обвинувачений бив потерпілу у грудну клітину, хоча у висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №120-2017 від 21 11 2017 року вказано, що дане ушкодження не підтверджується об`єктивними даними;

- критичне ставлення суду до показів обвинуваченого, хоча вони не спростовуються жодними допустимими та належними доказами;

- ігнорування доказів, які ставлять під сумнів покази свідків (а.с.90-97, 153-157).

Крім того, захисник обвинуваченого подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просив скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, який виправдати ОСОБА_7 .

Також просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, що містяться у матеріалах справи і нові докази, подані разом з апеляційними скаргами та їх доповненнями.

Доповнення захисника полягають у тому, що наявні всі передбачені ст.409 КПК України підстави для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового виправдувального, з огляду на наступне:

- неповнота судового розгляду, яка, на думку захисника, полягала в тому, що судом було проігноровано обставини, на які посилався обвинувачений, щодо його конфліктних стосунків з потерпілою, не надано можливості обвинуваченому викласти свої пояснення, що призвело до того, що обвинуваченого було позбавлено права на захист. Вказані обставини, на думку сторони захисту, мають важливе значення для даного кримінального провадження, оскільки все обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях потерпілої та свідків;

- невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі висновки ґрунтувалися на показаннях свідка ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_9 , які в ході досудового розслідування та судового розгляду змінювалися та в яких містилися розбіжності.

Також захисник вказав про неналежність таких доказів, покладених в основу вироку, як висновок судово-медичної експертизи №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи №8120-ая/17 від 20 12 2017 року, з огляду на те, що вони ґрунтувалися виключно на відомостях, що містилися у висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №1270-2017 від 21 11 2017 року, який не може вважатися висновком експерта в розумінні ч.2 ст.102 КПК України.

Крім того, послався на відсутність в матеріалах справи досудової доповіді, яка може бути єдиним джерелом свідчень, що можуть характеризувати поведінку обвинуваченого та використовуватися для визначення покарання. Натомість суд послався на характеристику, яка є протиправною та не є належним доказом.

Разом з тим захисник вказав, що судом не зазначено, чому взято до уваги одні покази та відкинуто інші, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для рішення;

- наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які, на думку захисника, були допущені з боку прокурора в ході судового розгляду під час допиту потерпілої та свідків, а також судом, зокрема, під час допиту свідка ОСОБА_9 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи поданих стороною захисту апеляційних скарг з доповненнями та просили задовольнити їхні вимоги у повному обсязі.

Крім того, просили задовольнити клопотання про повторне дослідження доказів по даному кримінальному провадженню, оскільки не згодні з наданою їм судом першої інстанції оцінкою.

Прокурор вважала рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника. Вказала, що підстав для повторного дослідження доказів по даному кримінальному провадженню, як про це просить захисник в доповненнях до апеляційної скарги, не вбачає.

Потерпіла вважала, що відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та потерпілої, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Щодо клопотання, заявленого захисником обвинуваченого про потворне дослідження доказів по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Апеляційний суд з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10 02 2021 року в справі №127/14811/17.

Таким чином, норми ч.3 ст.404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Сама по собі незгода обвинуваченого та його захисника з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції були у повному обсязі досліджені докази, представлені сторонами, кожному з яких надана обґрунтована оцінка.

Проаналізувавши клопотання захисника обвинуваченого про повторне дослідження доказів, колегія суддів дійшла висновку, що останнім не доведена необхідність у повторному їх досліджені, а також те, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, а тому у заявленому клопотанні слід відмовити.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Доводи апелянтів щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та необґрунтованості оскаржуваного вироку мають суто суб`єктивний характер та спрямовані на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з обраною лінією захисту. Такі твердження апелянтів повністю спростовуються об`єктивними відомостями дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні за участю сторін, внаслідок чого судом їм надано обґрунтовану оцінку в нарадчій кімнаті за наслідками проведення всього судового розгляду.

Зокрема, суд першої інстанції послався у вироку в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням на низку доказів, які походять з різних джерел, що безпосередньо стосуються події злочину та його наслідків, тому є належними та допустимими доказами.

Так, під час судового розгляду, судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням наступних осіб:

- потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала, що з підсудним ОСОБА_7 вона мешкає в комунальній квартирі АДРЕСА_2 . Протягом тривалого часу між нею та ОСОБА_7 виникають сварки на побутовому ґрунті. 15 11 2017 року близько 21 год. 45 хв. ,перебуваючи за місцем мешкання у коридорі загального користування, між нею та ОСОБА_7 , який перебував у ванній кімнаті, в черговий раз виникла сварка на ґрунті особистих неприязних стосунків, з приводу того, що вона мала намір зачинити двері до ванної кімнати. ОСОБА_7 поштовхом ноги по дверях ванної кімнати, які правою рукою вона притримувала, спричинив її травму пальця правої руки, потім кулаком правої руки наніс удари в праву частину обличчя, грудну клітину, внаслідок яких її були заподіяні тілесні ушкодження. Протиправні дії ОСОБА_7 були припинені її чоловіком та донькою. Після чого ними була викликані співробітники поліції та працівники швидкої медичної допомоги, які доставили її до лікарняного закладу.

- свідка ОСОБА_9 , який щодо подій, які відбулися 15 11 2017 року та обставин заподіяння ОСОБА_7 його дружині ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, дав показання аналогічні показанням потерпілої ОСОБА_9 . При цьому наголошував на тому, що при вищезазначених обставинах саме ОСОБА_7 під час конфлікту з ОСОБА_9 завдав останній удари кулаком руки в обличчя, внаслідок чого потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження. Також ОСОБА_7 було пошкоджено палець на руці потерпілої. Дії ОСОБА_7 ним були припинені, після чого були викликані співробітники поліції та працівники швидкої медичної допомоги. Очевидцями зазначених подій була також їх донька, інших осіб не було. До зазначених подій будь яких тілесних ушкоджень у потерпілої не було.

- свідка ОСОБА_11 , яка щодо подій, які відбулися 15 11 2017 року та обставин заподіяння ОСОБА_7 її матері ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, надала показання аналогічні показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_9 . При цьому наголошувала на тому, що при вищезазначених обставинах вона почувши, що між підсудним та потерпілою в коридорі квартири відбувається конфлікт, вийшла в коридор зі своєї кімнати. Моменту заподіяння підсудним потерпілої тілесних ушкоджень вона не бачила, однак звернула увагу, що у матері маються ушкодження обличчя та пальця правої руки, яких до зазначених подій не було. Дії ОСОБА_7 були припинені її батьком, після чого були викликані співробітники поліції та працівники швидкої медичної допомоги.

- свідка ОСОБА_10 , яка показала, що 15 11 2017 року в вечірній час доби, вона як лікар швидкої медичної допомоги, прибула на виклик за місцем мешкання потерпілої ОСОБА_9 та підсудного ОСОБА_7 , у зв`язку з заподіянням потерпілій тілесних ушкоджень. Потерпіла ОСОБА_9 мала тілесні ушкодження обличчя та правого пальця руки, які за зовнішніми ознаками були їй заподіянні в проміжок незначного часу перед наданням медичної допомоги. Потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що тілесні ушкодження їй були заподіяні сусідом по комунальній квартирі. Підсудного ОСОБА_7 вона не бачила, з потерпілою знаходилися її родичі, також прибули співробітники поліції. Після надання первинної допомоги потерпіла ними була доставлена до лікарняного закладу.

При цьому, суд дійшов висновку, що зазначені показання потерпілої та свідків об`єктивно підтверджуються та доповнюються:

- довідкою лікарняного закладу КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І.Мещанінова» № 10/19920 від 15 11 2017 року, відповідно до якої зареєстровано факт звернення потерпілої ОСОБА_9 до лікарняного закладу з метою отримання медичної допомоги у зв`язку з заподіянням її підсудним ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, яке мало місце 15.11.2017 (а.с.41);

- рапортом уповноваженої особи Київського ВП ГУНП в Харківської області від 15 11 2017 року, відповідно до якого відділом поліції було отримано та зареєстровано в ЄО за № 41916 від 15 11 2017 року повідомлення лікаря про доставку до лікарняного закладу каретою швидкої медичної допомоги, бригадою в складі лікаря ОСОБА_10 потерпілу ОСОБА_9 з приводу заподіяння сусідом останньої тілесних ушкоджень, яке мало місце вечором вказаної доби за місцем мешкання потерпілої (а.с.42);

- протоколом слідчого експерименту від 09 12 2017 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , в ході якого остання виклала обставини заподіяння її підсудним ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, вказала механізм та локалізацію нанесених її підсудним ОСОБА_7 ударів в область обличчя, грудної клітини, а також дверима ванної кімнати в область пальця правої руки, які мали місце 15.11.2017 за адресою місця їх мешкання в приміщенні загального користування комунальної квартири АДРЕСА_2 (а.с.43-48);

- протоколом слідчого експерименту від 16 12 2017 року за участю свідка ОСОБА_9 , в ході якого останній виклав обставини заподіяння потерпілої ОСОБА_9 підсудним ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, вказав механізм та локалізацію нанесених в його присутності потерпілої ОСОБА_12 підсудним ОСОБА_7 ударів в область обличчя та грудної клітини, які мали місце 15 11 2017 року за адресою місця мешкання потерпілої (а.с.49-54);

- висновком судово-медичної експертизи №8040-ая/17 від 20 12 2017 року, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні потерпілої ОСОБА_9 було встановлено, що останньої були заподіяні тілесні ушкодження: синець на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока; садно по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги; синець в ділянці підборіддя праворуч, які, а саме: синець на тлі припухлості м`яких тканин, садно, синець викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів та за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Ці ушкодження утворились від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізму удар або удар стиснення, за винятком саден, які утворилися за механізмом удар ковзання, та могли бути отримані у строк 15 11 2017 року. Садно по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги та синець на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_9 могли утворитися при обставинах на які остання вказує при проведенні слідчого експерименту від 09 12 2017 року, тобто не суперечать наявним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у неї тілесних ушкоджень (а.с.55-56);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи №8120-ая/17 від 20 12 2017 року, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні потерпілої ОСОБА_9 було встановлено, що останній були заподіяні тілесні ушкодження: синець на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока; садно по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги; синець в ділянці підборіддя праворуч, які, а саме: синець на тлі припухлості м`яких тканин, садно, синець викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів та за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Ці ушкодження утворились від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізму удар або удар стиснення, за винятком саден, які утворилися за механізмом удар ковзання, та могли бути отримані у строк 15 11 2017 року. Садно по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги та синець на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_9 могли утворитися при обставинах на які свідок ОСОБА_9 вказує при проведенні слідчого експерименту від 16 12 2017 року, тобто не суперечать наявним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у потерпілої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень (а.с.57-58).

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 01 1978 року та «Коробов проти України» від 21 10 2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів та наводити її вдруге вважає недоцільним.

При цьому, суд першої інстанції ретельно проаналізував доводи та позицію обвинуваченого ОСОБА_7 щодо незгоди з висунутим йому обвинуваченням та його недоведеності, надав їм критичну оцінку та розцінив як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, належним чином мотивувавши своє рішення.

Надаючи оцінку позиції захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема щодо того, що ОСОБА_7 не заподіював потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, - колегія суддів вважає їх необґрунтованими, та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються сукупністю вищевказаних доказів, зокрема, поясненнями потерпілої, які узгоджуються з поясненнями свідків, які є логічними та послідовними, а також висновками експертиз, проведених експертом, який має відповідний рівень знань та досвід в своїй галузі, та не викликають сумнівів щодо їх достовірності у колегії суддів.

Підстав для обмови потерпілою та свідками обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи обвинуваченого та його захисника щодо недопустимості протоколів слідчих експериментів від 09 12 2017 року та від 16 12 2017 року, зокрема через те, що вони проводилися у відділі поліції, а не на місці скоєння кримінального правопорушення, а також висновків судово-медичних експертиз №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та №8120-ая/17 від 20 12 2017 року, оскільки вони були зроблені на підставі вивчення недопустимих та неналежних доказів, зокрема вищевказаних слідчих експериментів, - безпідставні з огляду на наступне.

Проаналізувавши зміст протоколів слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_9 відповідно (а.с.55-60, 61-66), колегія суддів зазначає, що вони є допустимими доказами, оскільки слідчі експерименти проводилися в умовах, що були найбільш наближеними та відповідали обстановці під час вчинення злочину.

Так, відповідно до ст.240 КПК України слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Зі змісту протоколів слідчих експериментів 09 12 2017 року та від 16 12 2017 року, проведених за участю потерпілої та свідка у приміщенні Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області, вбачається, що вказана слідча (розшукова) дія здійснювалася з метою перевірки і уточнення вказаних потерпілою та свідком відомостей про обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Отже, проведення за участю потерпілого та свідка такого різновиду слідчого експерименту, виходячи з положень ст.240 КПК, не потребувало обов`язкового його проведення на місці вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на те, що протоколи слідчих експериментів від 09 12 2017 року та від 16 12 2017 року є належними та допустимими доказами, підстав вважати висновки судово-медичних експертиз №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та №8120-ая/17 від 20 12 2017 року неналежними та недопустимими доказами, за доводів, вказаних в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, колегія суддів не вбачає.

З твердженням сторони захисту про те, що довідка КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» №10/199220 від 15 11 2017 року та показання свідка ОСОБА_10 не можуть слугувати підтвердженням вчинення ним протиправних дій по відношенню до потерпілої, не можуть бути доказом, оскільки не містять об`єктивних даних, - колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 не лише на підставі відомостей, що містяться в зазначених доказах, а виходячи із сукупності усіх досліджених доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка.

Відомості, що містяться у вказаних документах є взаємодоповнюючими та такими, що дають можливість об`єктивно відтворити картину подій, що мали місце 15 11 2017 року, коли та за яких умов потерпіла отримала тілесні ушкодження.

Так, з довідки КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» №10/199220 від 15 11 2017 року та показань свідка ОСОБА_10 можна встановити коли потерпіла звернулася за медичною допомогою, в якому психологічному та фізичному стані вона перебувала, коли та які тілесні ушкодження їй було спричинено, а також ту обставину, що в подальшому потерпілу було доставлено до лікарняного закладу.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник також вказує на розбіжності щодо підстав внесення відомостей до ЄДРД за фактом завдання потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, посилаючись на відомості, що містяться в рапорті уповноваженої особи Київського ВП ГУНП в Харківській області від 15 11 2017 року, відповіді Департаменту патрульної поліції УПП в м. Харкові, а також показання свідків.

Згідно рапорту пом. Чергового Київського ВП ГУПН в Харківській області, 15 11 2017 року отримано заяву та зареєстровано ЄО за №41916 від 15 11 2017 року як: повідомлення лікаря.

Фабула сформульована наступним чином:15 11 2017 року о 23:10 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 15 11 2017 року о 22:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 . Бригада №108. Лікар Зимовець. Потерпілий: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано місце роботи, діагноз, дата скоєння, пояснення та відомості про стан здоров`я (а.с.42).

Повідомляючи органи поліції про дану подію, лікар ОСОБА_10 діяла згідно Наказу МВС України № 612/679 від 06 07 2016 року «Про порядок обліку фактів звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру та інформування про такі випадки органів і підрозділів поліції».

Відповідно до п.п.2 п.1 вищевказаного Наказу на працівників закладів охорони здоров`я покладено обов`язок забезпечити: повноту обліку фактів звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру; невідкладне інформування органів і підрозділів поліції про всі факти звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру (вогнепальних, колотих, різаних, рубаних, забитих поранень), а також визначити працівників, відповідальних за цю роботу.

На думку колегії суддів, в даному випадку і органи поліції, і лікар діяли відповідно до норм чинного законодавства. Жодних протиріч у їх діях та відомостях, наданих ними, не вбачається. Вказані вище докази є належними та допустимими.

Відповіді патрульної поліції на звернення обвинуваченого ОСОБА_7 (а.с.71-72, 73-74, 75) про які вказує захисник у доповненнях, не були покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку. Разом з тим, відомостей, які б спростовували винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення вказані відповіді не містять.

Проаналізувавши доводи апеляцій щодо недопустимості як доказів показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , оскільки вони не були свідками того, як ОСОБА_7 завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а знають про події лише зі слів останньої, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи.

Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями з чужих слів у значенні ст.97 КПК, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані з іншою метою, наприклад, для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями з чужих слів відповідно до ст.97 КПК, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав (див. постанову Верховного Суду у справі №441/845/17 від 19 листопада 2019 року).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки районного суду про доведеність вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК, ґрунтуються не лише на твердженнях, переказаних вищевказаними свідками щодо завдання тілесних ушкоджень потерпілій. Ці свідки надали показання як щодо обставин, про які їм стало відомо від ОСОБА_9 , так й щодо подій, про які вони були безпосередньо обізнані. Крім того, ці обставини суд установив на підставі інших досліджених під час судового розгляду доказів.

Таким чином, ці показання можуть бути визнані допустимими з урахуванням критеріїв, передбачених п.п.3,4 ч.2 та ч.6 ст.97 КПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості показань вищевказаних свідків.

При цьому суд першої інстанції належним чином оцінив достовірність показань потерпілої та свідків, наданих у судовому засіданні, яку заперечувала сторона захисту, і сумнівів у їх правдивості у суду не виникало, оскільки ці показання були послідовними і повністю узгоджувались із дослідженими судом доказами.

Тому доводи сторони захисту у апеляційних скаргах та доповненнях до них про суперечливість та неузгодженість показань вказаних свідків з іншими доказами є безпідставними.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит усіх свідків проведено з дотриманням положень ст.352 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань (а.с.23,25).

Посилання сторони захисту в апеляційних скаргах та доповненнях до неї щодо розбіжності показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , а також потерпілої ОСОБА_9 під час їхнього допиту та слідчих експериментів колегія суддів визнає неспроможними, оскільки фактично у цій частині апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо переоцінки показань даних осіб, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка у відповідності до вимог ст.94 КПК України, з правильністю якої погоджується колегія суддів.

При цьому, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_9 не були безпосередніми очевидцями події, але їх свідчення відтворюють певні обставини, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні і сприйнятті судом у сукупності із іншими доказами, які між собою узгоджуються.

Протиріч, які є суттєвими щодо обставин події у показах свідків, потерпілої не вбачається.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що слідчі експерименти з участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_9 проводилися на початку грудня 2017 року (а.с.55-60, 61-66), тобто в короткий проміжок часу після події, що мала місце15 11 2017 року, а їх допит у судовому засіданні відбувся в листопаді 2020 року, що підтверджується відповідним журналом судового засідання та звукозаписом до нього (а.с.26-34). Тобто з моменту завдання тілесних ушкоджень потерпілій та проведення слідчих експериментів до допиту учасників кримінального провадження в суді пройшов значний проміжок, тому незначні розбіжності у їх показання не є істотними та не впливають на механізм заподіяння та локалізацію тілесних ушкоджень, яке спричинив саме ОСОБА_7 .

Зі звукозапису судового засідання вбачається, що обвинувачена та свідок в судовому засіданні вказали, що надані ними покази на досудовому розслідуванні, в тому числі під час проведення слідчих експериментів, вони підтримують у повному обсязі та підтверджують, що вони були правдиві.

Крім того, під час проведення слідчих експериментів потерпіла ОСОБА_9 і свідок ОСОБА_9 дали показання, які відповідно до висновків судово-медичних експертиз №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та №8120-ая/17 від 20 12 2017 року є найбільш вірогідними щодо механізму утворення ушкоджень у потерпілої ОСОБА_9 (а.с.67-68, 69-70).

Порушень з боку прокурора в ході судового розгляду під час допиту потерпілої та свідків, а також судом, зокрема, під час допиту свідка ОСОБА_9 , - колегією суддів не встановлено.

Посилання обвинуваченого та його захисника на те, що під час досудового розслідування не була перевірена версія обвинуваченого, а також не була перевірена хоча б можливість нанесення тілесних ушкоджень потерпілою самій собі або іншими особами, - колегією суддів не приймаються.

Положенням ч.1 ст.92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, органом досудового розслідування було дотримано вимог ст.ст.91,92 КПК України, встановлено усі обставини, які підлягають доказуванню, проведено усі необхідні, на думку сторони обвинувачення, слідчі дії, зібрано та надано суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Разом з тим, положеннями ст.93 КПК України обов`язок збирання доказів покладено на сторони кримінального провадження. Так, ч.3 зазначеної статті передбачено, що і сторона захисту може здійснювати збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Ініціювання стороною захисту проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому ст.220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.

Натомість, незважаючи на те, що досудове розслідування тривало досить значний термін, сторона захисту не скористалася наданим їй процесуальним правом, оскільки будь-яких клопотань від сторони захисту, в тому числі про проведення слідчих (розшукових) дій, які б підтверджували правдивість версії обвинуваченого та ставили під сумнів обставини, встановлені органом досудового розслідування в матеріалах справи не міститься.

Підстав вважати, що органом досудового розслідування чи судом було порушено процесуальні права обвинуваченого, в тому числі право на захист, колегія суддів не вбачає.

Посилання обвинуваченого на те, що судовий розгляд справи тривав приблизно три роки, в основному через те, що потерпіла не являлася в судові засідання, однак суд не наклав на неї грошове стягнення, що призвело до такого тривалого розгляду та порушило права обвинуваченого на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки, - безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.214, п.3 ч.2 ст.283 КПК України, досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей до ЄРДР та закінчується, у даному випадку, зверненням до суду з обвинувальним актом.

З супровідного листа Харківської місцевої прокуратури №1 №04-26-9059-17 вбачається, що обвинувальний акт з додатками щодо ОСОБА_7 був направлений до Дзержинського районного суду м. Харкова 29 07 2020 року та отриманий судом, згідно печатки вхідної кореспонденції, 30 07 2020 року (а.с.1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 07 2020 року (а.с.12) справу призначено до судового розгляду.

Судові засідання, згідно з матеріалами справи, переносилися з об`єктивних підстав, таких як: знаходження судді у нарадчій кімнаті (а.с.17); відпустка судді (а.с.16); заява потерпілої із зазначенням поважних причин неявки (а.с.38), а тому недотримання процесуальних обов`язків у діях потерпілої колегія суддів не вбачає.
Разом з тим, варто зазначити, що накладення грошового стягнення як засіб забезпечення кримінального провадження є не обов`язком, а правом суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений серед фактів, які, на його думку, свідчать про відсутність будь-якої об`єктивності з боку органів досудового розслідування та суду, послався на «встановлення» судом того, що він бив потерпілу у грудну клітину, хоча у висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №120-2017 від 21 11 2017 року вказано, що дане ушкодження не підтверджується об`єктивними даними.

Проте з такими доводами колегія суддів погодитися не може, оскільки ступінь тяжкості тілесних ушкоджень визначається шляхом проведення судово-медичної експертизи з метою визначення ступеня тяжкості тілесного ушкодження виконується експертом, шляхом медичного обстеження потерпілої особи або за медичними документами.

З висновків судово-медичних експертиз №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та №8120-ая/17 від 20 12 2017 року (а.с.67-68, 69-70) вбачається, зокрема, що легкі тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_9 виразилися у: синцеві на тлі припухлості м`яких тканин в правій виличній ділянці з переходом в ділянку нижньої повіки правого ока; садні по ліктьовій поверхні 2-го пальця на правій кисті в ділянці проміжної фаланги; синцеві в ділянці підборіддя праворуч, які, а саме: синець на тлі припухлості м`яких тканин, садно, синець викликали незначні скороминущі наслідки.

Щодо ушкодження потерпілої у грудну клітину експерт зазначив наступне: діагноз «забій грудної клітини», встановлений потерпілій при її зверненні в ХМКЛШНМД не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеня тяжкості, так як встановлений на основі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними судово-медичними даними наявністю якихось ушкоджень в цій ділянці (а.с.68).

Зважаючи на те, що формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , полягає не лише у завданні ним удару в грудну клітину потерпілої, за наявності інших ушкоджень на тілі потерпілої, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність з боку органів досудового розслідування та суду.

Також захисник вказав про неналежність таких доказів, покладених в основу вироку, як висновок судово-медичної експертизи №8040-ая/17 від 20 12 2017 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи №8120-ая/17 від 20 12 2017 року, з огляду на те, що вони ґрунтувалися виключно на відомостях, що містилися у висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №1270-2017 від 21 11 2017 року, який не може вважатися висновком експерта в розумінні ч.2 ст.102 КПК України.

Такі доводи захисника є неспроможними, оскільки експерт, яким складено вищевказані висновки, діяв у відповідності до Наказу Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17 01 1995 року, яким затверджено «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Так, згідно п.4.1 та п.4.4 вказаних Правил, 4.1 допускається проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за медичними документами, за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки експерта, покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , ґрунтувалися на допустимих даних та за своїм змістом відповідають вимогам ст.102 КПК України. У кожному із висновків експерта містяться відомості про особу експерта, його посаду і кваліфікацію, стаж роботи за фахом, а також особистий підпис про ознайомлення з правами та обов`язками експерта згідно ст.69 КПК та попередження щодо відповідальності за ст.ст.384,385 КК України.

Судово-медичні експертизи проведені експертом Харківського обласного бюро судово-медичних експертиз, який має відповідний кваліфікаційний клас, а висновки проведених у справі експертиз належно аргументовані, відповідають фактичним обставинам справи та іншим зібраним доказам, а тому колегія суддів не має підстав сумніватися в їх об`єктивності та достовірності.

Проаналізувавши матеріали справи, оскаржуваний вирок та підстави його оскарження, зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, а також у доповненнях захисника до апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що всі наведені та покладені в основу обвинувального вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, не викликають сумнівів у правильності їх оцінки судом першої інстанції. Об`єктивних підстав вважати недопустимими ці докази, у тому числі і показання допитаних у судовому засіданні свідків, у суду не було, а тому посилання сторони захисту на відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК, є безпідставними.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення.

Відсутність в матеріалах справи досудової доповіді, яка може бути єдиним джерелом свідчень, що можуть характеризувати поведінку обвинуваченого та використовуватися для визначення покарання, про що вказує захисник у доповненнях до апеляційної скарги, - не є порушенням, оскільки вирішення питання щодо складання досудової доповіді є правом суду, яке обмежується винятковими випадками, коли складання такої досудової доповіді є обов`язковим.

Разом з тим, враховуючи, що ч.2 ст.92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування щодо обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторона захисту не була позбавлена можливості надати суду характеризуючі особу обвинуваченого відомості, які вони вважали за потрібне.

Решта доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, а також доповнень до апеляційних скарг, поданих захисником, є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не дають підстав для висновку про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувалися районним судом та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано та належним чином мотивовано рішення про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, передбачених ст.409 КПК України, колегією суддів не вбачається. Судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, з урахуванням доповнень, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 02 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4