Справа № 463/4548/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/588/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2021 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 19.04.2021,

встановила:

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2021 року було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 19.04.2021.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, щоОСОБА_6 19.04.2021 року було подано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, заяву про кримінальне правопорушення, оскільки ухвалою слідчого судді ОСОБА_7 від 12.10.2020 відмовлено у задоволенні його скарги, при цьому зазначено, що така ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду, однак останнім у відкритті апеляційного провадженні ОСОБА_6 було відмовлено, оскільки таке рішення слідчого судді оскарженню не підлягає, що свідчить про незаконність ухвали слідчого судді та умисне зазначення в ній про можливість її оскарження.
Згідно вказаної заяви він просив внести відомості до ЄРДР про вчинене відносно нього кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 397 КК України, залучити його до провадження як потерпілого та вручити пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, а також надати витяг з ЄРДР.

Однак, зі скарги ОСОБА_6 та його заяви про скоєння кримінального правопорушення не вбачається об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, а лише зводиться до незгоди з рішенням слідчого судді під час розгляду справи №447/1176/19 (провадження №1-кс/447/655/20). Відповідно, слідчий суддя дійшов висновку, що наведення заявником власних міркувань та припущень щодо вчинення, на його думку, слідчим суддею ОСОБА_7 злочину, без наявності об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки вказаного злочину, не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР.
На дану ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову ухвалу про задоволення в повному обсязі вимог його скарги.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною та такою, що підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що слідчий суддя проігнорував той факт, що зазначені у заяві про вчинення злочину відомості можуть вважатись фактичними даними, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 397 КК України, оскільки несуть в собі відомості, які підтверджують ознаки злочину, а також мотив, прямий умисел та зацікавленість слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_7 в усуненні адвоката ОСОБА_6 від участі в якості захисника підозрюваної ОСОБА_8 при розгляді кримінального провадження № 0000797.
ОСОБА_6 на розгляд апеляційної скарги не з`явився, хоча був належним чином повідомлений, вчасно, будь-яких клопотань, до початку розгляду справи по суті, в суд апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття учасників провадження в судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.
До ЄРДР вносяться не будь-які заяви, які надходять до органів досудового розслідування, а лише відомості про кримінальне правопорушення, коли такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення.
Внесення відомостей до ЄРДР врегульовано Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення (затверджене наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298). Згідно з п. 1 глави 2 розділу 1 цього Положення, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що узгоджується з вимогами п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК України.
Відповідно до висновку, зробленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18, у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Відповідно до ч. 4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Разом з тим, зміст ч. 1 ст. 214 КПК України не передбачає обов`язку слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого діючим КК України.
Таким чином, аналіз змісту положень ст. 214 КПК України свідчить про обов`язковість вчинення дій лише щодо прийняття та реєстрації заяви, як це передбачено у частині четвертій вказаної статті, і відмова у вчиненні таких дій не допускається. При цьому, зміст частини першої зазначеної статті не передбачає імперативного обов`язку слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого діючим Кримінальним кодексом України.
З огляду на наведене, слід зробити висновок, що КПК України передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень, що містять у собі відомості про склад кримінального правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.
Коли у заявах чи повідомленнях таких фактичних даних не зазначено, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Частиною другою ст. 397 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення в будь-якій формі перешкод до здійснення правомірної діяльності захисника чи представника особи по наданню правової допомоги або порушення встановлених законом гарантій їх діяльності та професійної таємниці, вчинені службовими особами з використанням свого службового становища.
Об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується діянням, яке може бути вчинено як шляхом дії, так і бездіяльності.
Втручання є впливом на свідомість та волю захисника (представника особи), для здійснення якого винний може використовувати різні способи (форми) як активної (дія), так і пасивної (бездіяльність) поведінки.
Вчинення в будь-якій формі перешкод для здійснення правомірної діяльності захисника (представника особи) передбачає створення таких умов, які перешкоджають останнім надавати ефективну правову допомогу і реалізовувати надані ним законом права. Ці перешкоди можуть створюватися шляхом застосування психічного або фізичного впливу щодо потерпілого (погрози, залякування, підкуп, відмова в наданні необхідних матеріалів, документів або іншої інформації, незаконне позбавлення права здійснювати захист чи представляти інтереси клієнта у відповідному провадженні тощо).
Порушенням встановлених законом гарантій діяльності та професійної таємниці захисника чи представника особи є вчинення будь-яких протиправних діянь, таких як прохання, вимога чи примушування надати відомості, що становлять адвокатську таємницю; незаконне прослуховування телефонних розмов; порушення порядку призначення захисника або допуску представника до участі за справою; необґрунтована заборона використання науково-технічних засобів під час участі у провадженні; відмова в наданні доказів тощо.
При цьому, відповідальність за ст. 397 КК України можлива лише за умови, якщо втручання було незаконним, а діяльність захисника (представника), у яку втручаються, навпаки, була законною (правомірною).
Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_6 , такий фактично не погоджується з процесуальним рішенням слідчого судді під час розгляду справи №447/1176/19 (провадження №1-кс/447/655/20), який, на його думку, безпідставно відмовив у задоволенні його скарги, умисно зазначивши, що така ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду, що не відповідає дійсності.
З огляду на те, що відповідальність за ст. 397 КК України настає лише у разі, коли втручання у діяльність захисника було незаконним, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком слідчого судді про те, що обставини, які зазначені в заяві про вчинення злочину, не можуть вважатись фактичними даними, які свідчать про вчинення службовими особами саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 397 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 .
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2021 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 19.04.2021 - залишити без змін.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: