Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1179/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.187 КК Украъни Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянула в порядку письмового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого - тримання під вартою.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 заперечив проти задоовлення клопотання прокурора, просив змінити запобіжних захід на більш м`який. Обвинувачений підтримав свого захисника.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2021 продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 08 травня 2021 року.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій він просить замінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт. Вказує, шо слідчий та прокурор не обгрунтували належним чином свої доводи щодо необхідності продовження строку тримання його під вартою, вказавши лише на його попередні судимості, що не може бути відповідно прийнято до уваги судом при продовженні йому строку тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_7 надіслали до апеляційного суду заяви про розгляд матеріалів провадження за їх відсутності. Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просив розглядати провадження за його відсутності.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на викладене апеляційний суд здійснює розгляд вказаного апеляційного провадження за відсутності учасників процесу в порядку письмового провадження в порядку ст.- 406 КПК України .

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали провадження та ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб.- Тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_5 винуватим у кримінальному правопорушенні, його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, те що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у період дії запобіжного заходу у вигляді обраного в рамках іншого кримінального провадження, яке знаходиться на розгляді у суді, офіційно не одружений, не працює дають суду підстави вважати, що в діях (поведінці) ОСОБА_5 існує ризик перешкоджати кримінальному провадженню шляхом ухилення від виконання покладених на них процесуальних обов`язків, передбачених чинним законодавством України. Крім того враховуючи те, що підстави, за яких судом було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не відпали, а ризики не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, те, що розгляд кримінального провадження триває, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою та продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали суду першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню.

Тому суд з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що слідчий та прокурор не обгрунтували належним чином свої доводи щодо необхідності продовження його строку тримання під вартою, вказавши лише на його попередні судимості, та ними не доведено суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу в тому числі домашнього арешту, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 406, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: