Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкаи с. Бабиничі, Народицького району, Житомирської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка України, з вищою освітою, заміжня, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, раніше не судима,
визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України обвинувачену ОСОБА_10 звільнено від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки,: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов Комунального підприємства «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради до ОСОБА_10 , Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.ЕС.Ай» про відшкодування коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої від злочину задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Комунального підприємства «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради 38 546 грн. коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої.
В частині позовних вимог до Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.ЕС.Ай», відмовлено.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.ЕС.Ай» про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 120 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В частині позовних вимог до Товариства з додатковою відповідальністю «Ю.ЕС.Ай», відмовлено.
Вироком вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати та арешт майна.

Ухвалою цього ж суду від 13 жовтня 2020 року внесено виправлення у резолютивну частину даного вироку та зазначено, що слід вважати вірним формулювання «на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням».

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 11 серпня 2019 року близько 15 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки "Volvo V40" реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Рівненській в крайній лівій смузі руху, в напрямку до Київського Майдану, зі сторони пр. Відродження у м. Луцьку, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташовується поблизу буд. № 73 вул. Рівненської у м. Луцьку, перед яким в крайній лівій смузі руху попереду в попутному напрямку зупинився транспортний засіб (марки моделі досудовим розслідуванням не встановлено) перед нерегульованим пішохідним переходом, не вибрала безпечної швидкості, проявила безпечність та неуважність, неправильно оцінила дорожню обстановку, відволіклась від її спостереження, продовжила рух, змістившись в крайню праву смугу руху з метою об`їзду попутного автомобіля, тим самим, не переконалась у відсутності на пішохідному переході пішоходів, не вжила негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу та не надала дорогу пішоходу ОСОБА_13 , 1941 року народження, яка здійснювала перехід проїжджої частини дороги по нерегульованому пішохідному переході зліва направо відносно руху транспортного засобу та здійснила наїзд на неї.
Внаслідок порушень п.п. 2.3 (б), 14.6 (в), 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху (далі по тексту-ПДР) водій ОСОБА_10 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинила пішоходу ОСОБА_13 , 1941 року народження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 815 від 12 грудня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді: важкої закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, посттравматичною ішемією лівої півкулі головного мозку, наявністю крові в основному синусі, яка ускладнилась сенсорно-моторною афазією /відсутність мови/ та глибоким правобічним геміпарезом, в руці до елегії, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченої, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості. Вказує, що ОСОБА_10 не порушувала п. 14.6 (в) ПДР, а тому така вказівка підлягає виключенню з визнаного судом доведеним обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України. А оскаржуваний вирок, з урахуванням позиції потерпілої та не відшкодування витрат на її лікування і моральної шкоди, не містить переконливого обґрунтування того, що встановлені судом обставини у їх сукупності, дають підстави для призначення покарання із звільненням від його відбування. При призначенні покарання ОСОБА_10 застосовано ст. 75 КК України, яка передбачає звільнення особи від відбування покарання, тоді як судом на підставі положень цієї статті обвинувачену звільнено від призначеного покарання, що свідчить про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та перешкодить подальшому виконанню оскаржуваного рішення. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Виключити з визнаного судом доведеним обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України порушення обвинуваченою п. 14.6 (в) ПДР, що перебуває у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

В письмових запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

- обвинувачена ОСОБА_10 , не оспорюючи правильності кваліфікації її дій, доведеності винуватості та призначеного покарання, оскаржує вирок в частині вирішення судом цивільних позовів. Вказує, що витрати понесені Комунальним підприємством «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради на лікування потерпілої підлягають стягненню із страхової компанії, а розмір моральної шкоди визначений судом не відповідає вимогам розумності та справедливості, присуджений без урахування матеріального становища обвинуваченої, яка не працює, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку. Просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення майнової та моральної шкоди змінити. Відмовити в позові Комунального підприємства «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради про стягнення витрат на лікування потерпілої ОСОБА_13 в розмірі 38 456 грн., стягнувши зазначені кошти з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Ю.ЕС.Ай», а також зменшити розмір моральної шкоди до 50 000 грн.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, захисника та обвинувачену, які, кожен окремо, підтримали подану апеляційну скаргу, заперечили апеляцію прокурора, потерпілу та її представника, які просили призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій тяжкі тілесні ушкодження та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 286 КК України є правильними.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, розглянуто в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Апеляційний суд зазначає, що положення кримінального процесуального закону не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 91 КІІК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтею 286 КК України, диспозиція якої є блaнкeтнoю, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у переліченій статті порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Що стосується доводів прокурора про виключення з визнаного судом доведеним обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України порушення нею ж п. 14.6 (в) ПДР, що перебуває у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, такі доводи є підставними.

Висновок місцевого суду про наявність прямого причинного зв`язку з наслідками злочину - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 внаслідок порушення ОСОБА_10 п. 14.6 (в) ПДР, що полягають у забороні виконувати обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100 м поза населеним пунктом, про що не зазначено у формулюванні обвинувачення, не ґрунтується на вимогах закону та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Адже, відповідно до п. 1.10 ПДР обгін це випередження одного або кількох транспортних засобів, пов`язане з виїздом на смугу зустрічного руху. Тоді як за змістом обвинувального акта, ОСОБА_10 інкримінується здійснення маневрування, пов`язаного із зміщенням в крайню праву смугу руху з метою об`їзду попутного автомобіля, і ця обставина увійшла в об`єктивну сторону складу злочину фактично як кваліфікуюча ознака, а тому з огляду на бланкетність диспозиції усіх частин ст. 286 КК України, підлягає виключенню з обвинувачення.

Що ж стосується тверджень прокурора про безпідставність звільнення ОСОБА_10 на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання, то вони є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Зі змісту ст. 75 КК України убачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання із звільненням від його відбування з достатньою повнотою врахував, що обвинувачена є особою молодого віку, вчинила тяжкий необережний злочин, свою винуватість у вчиненому визнала в повному об`ємі, щиро розкаялась у вчиненому, до кримінальної відповідальності притягається вперше, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, перебуває у декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною, добровільно відшкодувала кошти понесені на лікування потерпілою, яка наполягала на призначенні обвинуваченій суворого покарання, конкретні обставини та наслідки вчиненого, а також досудову доповідь органу пробації, згідно якої, виправлення обвинуваченої можливе без позбавлення або обмеження волі.

Водночас, враховано судом і наявність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У зв`язку з цим, висновок суду про застосування до обвинуваченої на підставі ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування призначеного покарання з визначенням іспитового строку тривалістю 2 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього ж Кодексу, що дозволить здійснювати контроль за поведінкою ОСОБА_10 зі сторони уповноваженого органу з питань пробації, є законним та обґрунтованим, і з ним погоджується апеляційний суд.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченої, підстав вважати призначене ОСОБА_10 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.
Не заслуговують на увагу і доводи прокурора про те, що ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК України помилково звільнена від призначеного покарання, а не від його відбування, оскільки зазначене упущення було виправлене ухвалою цього ж суду від 13 жовтня 2020 року, яка учасниками кримінального провадження не оскаржена /а.к.п. 150/.

За змістом апеляційної скарги, обвинувачена ОСОБА_10 оскаржує вирок в частині задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради про стягнення з неї витрат на лікування ОСОБА_13 , так як вважає, що зазначені кошти підлягають стягненню із страхової компанії, а також просить зменшити розмір моральної шкоди до 50 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка скоїла злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Тобто, існує пряма норма закону, яка передбачає порядок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я. Відтак, витрати закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування.
Тому, висновок суду про стягнення витрат на лікування ОСОБА_13 за позовом закладу охорони здоров`я з обвинуваченої є правильним, і з ним погоджується апеляційний суд.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При визначенні судом першої інстанції розміру моральної шкоди в повному обсязі враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат, стан її здоров`я, вимушені зміни у її житті та створення незручностей членам її родини: втрата можливості ходити та здатності до самообслуговування, перебування у безпорадному стані, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, тому підстав для його зменшення, як просить у апеляційній скарзі обвинувачена, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни.

Виключити з цього ж вироку суду вказівку про порушення обвинуваченою ОСОБА_10 п. 14.6 (в) Правил дорожнього руху, що перебуває у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: