Справа № 216/1002/18
Провадження 1-кп/216/124/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2021 року м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області
Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області матеріали кримінального провадження № 0001568 від 27.06.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 4 ст. 296 КК України, -
учасники кримінального провадження:
прокурор - ОСОБА_4 ,
обвинувачена - ОСОБА_3
захисник - ОСОБА_5
потерпілий ОСОБА_6 ,
представник потерпілого - ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рога Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001568 від 27.06.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 4 ст. 296 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 подала письмове клопотання про обрання обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки на теперішній час ризики передбачені ст. 177 КПК України не відпали та продовжують існувати, на підставі цього вважає, що більш м`який запобіжний захід не може запобігти ризикам зазначеним вище, тому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на теперішній час не встановлено.
Обвинувачена та її захисник ОСОБА_5 заперечують проти задоволення клопотання прокурора та просять суд обрати обвинуваченій інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме нічний домашній арешт.
Потерпілий та його представник підтримують думку прокурора.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, судом встановлені наступні обставини.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у скоєнні злочинів, які відносяться до категорії нетяжкого та тяжкого злочинів.
Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.
У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).
ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Згідно 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Як слідує із наданих суду матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 4 ст. 296 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, за вчинення найтяжкого злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 7 років, але відповідно до чинного кримінального законодавства правова кваліфікація кримінального правопорушення і тяжкість майбутнього покарання не може бути підставою для застосування такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою, крім того, враховуючи обставини передбачені ст. 178 КПК України, зокрема особу обвинуваченої, яка раніше судима, є вдовою, має незадовільний стан здоров«я, має на утриманні непрацездатну матір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка потребує постійної стороньої допомоги, оскільки не здатна до самообслуговування, що підтверджується матеріалами доданими до справи, обвинувачена має постійне місце реєстрації та проживання в АДРЕСА_1 та проживає з родиною за вказаною адресою.
Тому ураховуючи вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити, оскільки є всі підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, ніж тримання під вартою, а саме домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченої, без застосування електронних засобів контролю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 181, 183, 193-196, 369-372 КПК України,
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. ч. 2, 4 ст. 296 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - відмовити.
Застосувати щодо обвинуваченої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний засіб у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, без застосування електонних засобів контролю, за місцем проживання, за адресою:
АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, тобто до 14-00 годин 16 травня 2021 року, включно.
З покладенням на обвинувачену ОСОБА_3 наступних обов`язків:
- прибувати за викликом суду за першою вимогою;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, реєстрації та місця роботи;
- не залишати приміщення будинку АДРЕСА_1 , з 22-00 годин до 06-00 годин строком 60 діб без дозволу суду.
Контроль за поведінкою обвинуваченої ОСОБА_3 , 05.10.1975 року покласти на начальника КВП ГУНП України в Дніпропетровській області.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1