№ 336/1412/19
пр. № 1-кп/336/103/2021
ВИРОК
Іменем України
28 липня 2021 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

звинуваченого у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального проступку за наступних обставин.

15 листопаду 2018 року приблизно о 15.00 годині ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись на проїжджій частині перехрестя пров. Приволзького та вул. Владивостоцької у м. Запоріжжя, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_9 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в область правої скроневої ділянки голови, чим спричинив потерпілому синець з набряком м?яких тканин у правій скроневій області, синець з садном в ділянці правої вушної раковини, синець в правій завушній ділянці, садна в правій скроневій ділянці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 125 ч. 1 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у скоєнні кримінального проступку повністю не визнав, просив визнати його невинуватим та виправдати. Про обставини справи пояснив, що 15.11.2018 року разом зі своїми знайомими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебував на вул. Автодорожній у м. Запоріжжя. До них підійшов потерпілий ОСОБА_9 , який був вдягнутий у жилет з написом «Запоріжгаз», та запитав де розташований якийсь будинок, на що йому вказали на місце розташування будинку. Потім ОСОБА_9 пішов в інший бік, а ОСОБА_7 разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжували спілкуватись. За деякий час вони відійшли на іншу вулицю, де побачили ОСОБА_9 , який висів на паркані одного з будинків. Оскільки поведінка ОСОБА_9 викликала у них підозру, враховуючи, що перед цим невідомі особи, які представлялись працівниками Запоріжгазу, ошукували людей, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підійшли до ОСОБА_9 та запитали що він робить, а також висунули вимогу пред?явити посвідчення. Коли ОСОБА_9 показав посвідчення, воно викликало у ОСОБА_7 сумніви щодо його справжності, після чого ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 піти з цього району та зазначив, що в іншому випадку викликатиме поліцію. Далі ОСОБА_9 дістав з пакета ножиці довжиною десь 30 см та почав розмахувати ножицями в бік ОСОБА_7 , утримуючи їх лезом вперед, висловлюючи при цьому фразу: «Я тебя сейчас заколю». Ухилившись від замаху ОСОБА_9 , ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс один удар, але куди саме потрапив та чи влучив у ОСОБА_9 не бачив. Далі ОСОБА_9 присів на землю, а ОСОБА_7 підібрав ножиці та посвідчення, після чого повернувся до автомобілю, біля якого перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Відчувши біль у руці, ОСОБА_7 вирішив поїхати до лікарні, але дорогою їх всіх затримали. В подальшому у ОСОБА_7 був виявлений перелом пальця, але документально підтвердити це він не може. Того ж дня у відділенні поліції ОСОБА_7 бачив ОСОБА_9 , на обличчі останнього видимих пошкоджень не було.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що працював відповідно до цивільно-правового договору слюсарем у ТОВ «Запоріжгаз» у бригаді, яка перевіряє витяжки. На вулиці ОСОБА_9 побачив автомобіль ВАЗ 2101, біля якого стояли троє хлопців, один з них ОСОБА_7 погукав ОСОБА_9 та запитав, що останній тут робить, на що ОСОБА_9 пояснив, що перевіряють димарі та показав посвідчення. ОСОБА_7 вхопив посвідчення та наказав ОСОБА_9 йти звідти. ОСОБА_9 висунув вимогу повернути посвідчення, на що ОСОБА_7 кинув його у пакет ОСОБА_9 . Після цього ОСОБА_9 пішов, а хлопці пішли за ним. На перехресті вулиць раптом усі троє хлопців побігли до ОСОБА_9 та він, побачивши це, вихопив з пакета ножиці з метою самозахисту. Усі троє хлопців кинулись на ОСОБА_9 , ОСОБА_7 вихопив у нього ножиці та всі троє хлопців почали його бити, наносили удари по голові та тулубу руками та ногами, від яких ОСОБА_9 впав. В певний момент ОСОБА_9 встав та почув, що поряд кричить якась жінка. В результаті конфлікту у ОСОБА_9 були синці на голові, вухах, садна на руках. Хто саме які удари наносив, ОСОБА_9 не бачив, оскільки ударів було багато. Коли його залишили, то він втік та зателефонував до поліції. Коли прибули працівники поліції, то один з поліціянтів зазначив, що вони затримали автомобіль з чотирма хлопцями. Після чого усі попрямували до Шевченківського відділення поліції. Ввечері того дня після опитування у відділенні поліції ОСОБА_9 поїхав додому, а наступного дня звернувся до експертної установи. З приводу отриманих травм лікування не проходив.

В подальшому потерпілий ОСОБА_9 до суду не з?являвся, судові виклики отримував своєчасно, на нього накладалось грошове стягнення у зв?язку з неприбуттям до суду та неповідомлення причин неявки, однак, будь-яких клопотань чи повідомлень потерпілий до суду не спрямовував.

Судом в ході судового розгляду досліджені усі докази сторони обвинувачення та захисту, які сторони кримінального провадження вважали за потрібне надати.

Так, судом допитані свідки обвинувачення, досліджені письмові докази.

Cвідок ОСОБА_12 пояснив, що у листопаді 2018 року працював в органах поліції. Отримавши повідомлення про вчинення грабежу в районі Запоріжжя Лівого, свідок попрямував туди разом із напарниками. Неподалік від місця подій зупинили автомобіль, в якому перебував обвинувачений ОСОБА_7 та інші хлопці, всього три чи чотири чоловіка. У одного з хлопців був кастет, а ОСОБА_7 казав, що вони прямують до лікарні, оскільки він пошкодив руку. В ході огляду автомобілю знайшли посвідчення заявника.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що точної дати вона не пригадує, але в один з днів вона разом із донькою йшла по дорозі по АДРЕСА_2 , коли побачили автомобіль білого кольору, який зупинився та з нього вийшли двоє хлопців, а ще один залишився. Назустріч хлопцям йшов літній чоловік, в певний момент хлопці підійшли до літнього чоловіка, в руках якого був пакет, та щось йому сказали, після чого чоловік почав тікати, а хлопці його наздоганяти. Свідок не бачила бійки та не бачила, щоб літній чоловік падав. Також свідок категорично заперечувала перебування у Шевченківському відділенні поліції та проведення із неї процедури впізнання, вказавши, що їй невідомо де розташоване відділення поліції.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що того дня, точної дати вона не пригадує, вона разом із матір`ю та дитиною йшли зі школи додому. Побачили автомобіль білого кольору, який зупинився та з нього вийшов хлопець та підійшов к чоловіку, віком приблизно 60 років. Інший хлопець залишався в автомобілі та, виглянувши у вікно, сказав: «Это липовый газовщик». Свідок із матір`ю пройшли далі, а потім побачили, як чоловік та хлопці біжать за ними. При цьому в руці у літнього чоловіка була викрутка та він махав цією рукою в бік хлопців. Далі свідок побачила, що літній чоловік лежить, а хлопці стоять над ним, але чи наносили вони йому удари сказати не може. Після цього свідок зателефонувала до поліції, а потім побачила, як літній чоловік уходить з місця події, тримаючи в руках пакет. Також свідок зазначила, що влітку їй телефонував ОСОБА_15 та вказував, що ОСОБА_7 хоче з нею поговорити, але вона відмовилась, також ОСОБА_16 просив її не ходити в суд. Після цього їй телефонував ОСОБА_7 та вибачався, але нічого не вимагав та не пропонував.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що перебуває у дружніх стосунках із ОСОБА_7 . Того дня свідок разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 катались на автомобілі в районі ДД. Зупинившись, побачили чоловіка у жилетці з якимись написами, який запитав як зайти у двір, на що вони поцікавились хто він та що робить. Чоловік відповів, що є контролером та показав посвідчення, яке викликало у них сумніви щодо його справжності, після чого хлопці запропонували чоловіку йти з цього району. Але за деякий час вони знов побачили ОСОБА_9 , ОСОБА_7 пішов до нього, а ОСОБА_9 дістав ножиці та почав погрожувати, вказуючи: Не подходи, зарежу». Самого конфлікту вони не бачили, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відійшли за кут, а лише за декілька хвилин побачили ОСОБА_7 , який йшов до машини, тримаючи в руках ножиці та посвідчення. Того ж дня пізніше їх затримали та доставили у відділення поліції, де він бачив потерпілого, при цьому будь-яких видимих тілесних ушкоджень на потерпілому не було. В подальшому зі свідком проводились слідчі дії, в ході яких він зазначав інформацію, яка не в повній мірі відповідає дійсності, а вказував так, як йому наказувала слідчий ОСОБА_17 . Слідчий ОСОБА_17 зазначала, що якщо він зазначить ті чи інші обставини у певній спосіб, то так буде краще для всіх, в іншому випадку слідчий вказувала, що досудове розслідування триватиме довгий час та свідок не зможе виїхати з України, натомість як ОСОБА_11 збирався виїхати на заробітки.

Свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що вони із ОСОБА_7 у дружніх стосунках, вдвох придбали автомобіль ВАЗ 2101. Якось ОСОБА_7 зателефонував свідку та попросив відвезти до лікарні, оскільки він травмував руку, після чого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 під`їхали на автомобілі. Свідок сів за кермо та вони поїхали, але майже одразу їх зупинили працівники патрульної поліції, після чого відвезли до відділення поліції. У відділенні поліції свідок бачив ОСОБА_9 , будь-яких видимих тілесних ушкоджень на останньому не було.

Судом не допитаний свідок ОСОБА_10 , оскільки стороною обвинувачення не забезпечено його явки. Судом надавався час для з?ясування місця перебування свідка та забезпечення його явки, застосовувався примусовий привід, який виконаний не був, накладалось грошове стягнення. Відповідно до рапорту при неодноразових виїздах працівників поліції до місця мешкання свідка двері ніхто не відчиняв, зі слів сусіда протягом останніх місяців свідок перебуває у Польщі. Як зазначив прокурор в судовому засіданні, він спілкувався із свідком особисто та останній кілька разів обіцяв прибути до суду, причини неявки невідомі.

При досліджені письмових доказів судом встановлено наступне.

15.11.2018 року о 20.35 годині ОСОБА_9 звернувся із заявою про скоєння кримінального правопорушення, в якій просив притягнути до відповідальності невідомих осіб, які нанесли йому тілесні ушкодження 15.11.2018 року (т. 1 а.с. 96).

В ході огляду місця події 15.11.2018 року були вилучені автомобіль ВАЗ 2101 білого кольору, ключі від автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

В ході обшуку автомобілю ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведеного 12.12.2018 року на підставі ухвали слідчого судді від 03.12.2018 року, було виявлено та вилучено посвідчення ТОВ «Запоріжгаз» на ім?я ОСОБА_9 та металеві ножиці.

В ході огляду предметів оглянуті зазначені посвідчення та металеві ножиці (т. 1 а.с. 93).

Відповідно до протоколу впізнання від 24.12.2018 року (т. 1 а.с. 97) за фотознімками ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка нанесла йому 15.11.2018 року один удар кулаком правої руки в область голови, а після цього тілесні ушкодження ногами.

Відповідно до протоколу впізнання від 24.12.2018 року (т. 1 а.с. 100) за фотознімками ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_10 як на особу, яка нанесла йому 15.11.2018 року тілесні ушкодження ногами та руками.

Згідно із протоколом впізнання від 24.12.2018 року (т. 1 а.с. 103) за фотознімками ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_11 як на особу, яка нанесла йому 15.11.2018 року тілесні ушкодження ногами та руками.

В ході впізнання за фотознімками 21.02.2019 року свідок ОСОБА_21 впізнав ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 як осіб, які знаходились у автомобілі ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час зупинки 15.11.2018 року (т. 1 а.с. 112-119).

Відповідно до протоколу впізнання за фотознімками 27.12.2018 року (т. 1ё а.с. 177) свідок ОСОБА_13 вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка 15.11.2018 року наносила тілесні ушкодження чоловіку 55-60 років, котрий був одягнутий в помаранчеву жилетку.

В ході впізнання за фотознімками 12.12.2018 року (т. 1 а.с. 212) свідок ОСОБА_14 вказала на ОСОБА_7 як на хлопця, який вибіг з автомобілю та підбіг до чоловіка та почав кричати на нього, а після того бити.

В ході проведення слідчого експерименту 24.12.2018 року (т. 1 а.с. 59) потерпілий ОСОБА_9 показав, що удари йому наносили троє чоловіків, один яких був попереду, двоє інших позаду. Після удару одного з хлопців він впав, після чого всі троє наносили йому удари руками та ногами. У одного з них був предмет, схожий на кастет.

Фактично в ході слідчого експерименту слідчий не з?ясовує ані кількість, ані механізм нанесення ударів, ким саме та які саме удари були нанесені.

При проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 28.12.2018 року свідок пояснив, що ОСОБА_9 погрожував ОСОБА_7 ножицями, а ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 один удар в область обличчя.

Протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 125, диск з відеозаписом а.с. 216) суд не оцінює в якості доказу, адже протокол не містить відомостей щодо часу проведення цієї слідчої дії, а також він не підписаний захисником, яка зазначена в якості учасника цієї слідчої дії. Відеозапис слідчого експерименту є неповним, адже на початку відеозапису зазначено, що він продовжений після перерви.

Згідно з висновком експерта № 1449 (т. 1 а.с. 107) у ОСОБА_9 виявлені синець з набряком м?яких тканин у правій скроневій ділянці, синець з садном в ділянці правої вушної раковини, синець в правій завушній ділянці, садна в правій скроневій ділянці, в ділянках обох кистей, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Стороною захисту надано довідку ПАТ «Запоріжгаз» від 17.12.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_9 в трудових відносинах із підприємством не перебував та не перебуває.

Стороною обвинувачення надано лист ТОВ «Запоріжгаз» від 28.12.2018 року, відповідно до якого між підприємством та ОСОБА_9 укладений 08.11.2018 року договір цивільно-правового характеру на виконання робіт з обстеження димових та вентиляційних каналів (т. 1 а.с. 205).

Інших доказів сторонами обвинувачення та захисту, а також потерпілим не надавалось, учасники справи підтвердили, що всі докази, якими вони обґрунтовували свої позиції, були надані та судом досліджені.

При оцінці доказів суд виходить з наступного.

Так, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Проаналізувавши в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, суд дійшов наступних висновків.

Оцінюючи протоколи впізнання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 .. ОСОБА_11 як потерпілим, так і свідками з точки зору належності та допустимості, судом аналізувався той порядок, який КПК України визначений для проведення такої слідчої дії, як впізнання особи.

Відповідно до ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.

Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.

Всупереч вищезазначеним вимогам чинного законодавства слідчими перед проведенням впізнання не опитувались потерпілий та свідки про зовнішній вигляд і прикмети особи, а також про обставини, за яких вони бачили цю особу, а рівно і не складався про це протокол. Відповідні пункти у протоколах впізнання містять інші данні, ніж ті, які б мали бути зазначені.

При цьому як зазначили обвинувачений, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_18 , а також потерпілий 15.11.2018 року вони усі перебували у Шевченківському відділенні поліції та бачили одне одного.

Свідок ОСОБА_13 категорично заперечувала факт перебування у відділенні поліції та проведення за її участі впізнання, а у протоколі впізнання обставини, за яких вона вказала на ОСОБА_7 , викладені в той спосіб, який викликає сумніви у дійсному наданні таких пояснень свідком, не містять жодної конкретизації про які саме тілесні ушкодження йдеться мова.

Підсумовуючи вищевикладене, на переконання суду, проведені впізнання мали суто формальний характер, фактично не виконувались з дотриманням встановленого порядку, тож не можуть бути визнані допустимими та використовуватись судом в якості доказів, адже такі докази отримані з грубим порушенням встановленої КПК України процедури.

Суд також критично оцінює результати слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні заперечив дійсність зазначених ним під час проведення слідчого експерименту обставин, вказуючи, що пояснення він давав внаслідок протиправного тиску з боку слідчого.

Оцінюючи висновок експерта щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , суд частково погоджується з доводами сторони захисту щодо недопустимості цього доказу.

Так, ухвалою слідчого судді від 30.11.2018 року було призначено судово-медичну експертизу, проведення якої було доручено КУ «Запорізьке обласне бюро СМЕ». Для проведення експертизи відповідно до ухвали було направлено особисто ОСОБА_9 .

Натомість відповідно до висновку експерта всупереч ухвалі слідчого судді експертом обстеження потерпілого не проводилось, а усі первісні відомості щодо тілесних ушкоджень взяті з висновку спеціаліста від 16.11.2018 року.

Пунктом 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 експерту заборонено, зокрема, самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Таким чином експерт, який не є стороною кримінального провадження, не наділений повноваженнями щодо збирання доказів, в тому числі і шляхом їх витребування.

Усі докази, які підлягають дослідженню експертом, надаються експерту виключно тією особою, яка залучила експерта для проведення експертизи.

Тож в даному випадку, оскільки судово-медична експертиза була призначена слідчим суддею, тож виключно слідчий суддя був уповноважений визначати не лише перелік питань, які підлягають вирішенню експертом, а і тих осіб, речі та документи, які мають бути досліджені експертом.

Експерт має право керуватись виключно тими даними та досліджувати тільки ті докази, які йому надані стороною кримінального провадження.

Пунктом 2.8 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. N 6 при проведенні експертизи судово-медичний експерт має право ознайомлюватись з матеріалами справи, що стосуються експертизи.

Якщо наданих матеріалів недостатньо для вирішення поставлених перед експертом питань, він має право порушувати клопотання перед особою, яка призначила експертизу, про надання додаткових матеріалів та документів, які необхідні для її проведення. Експерт також має право просити особу, яка призначила експертизу, уточнити або пояснити питання, запропоновані йому для вирішення при виконанні експертизи.

Суду стороною обвинувачення зазначений висновок спеціаліста наданий не був (надано лише його копію, що суперечить ст. 99 КПК України), звідки та у який спосіб він опинився в розпорядженні експерта невідомо, будь-яких клопотань експертом для надання додаткових документів не заявлялось, а слідчим суддею не вирішувалось.

Враховуючи, що експертиза проведена на підставі висновку спеціаліста, який доказом у кримінальному провадженні не являється, здобутий в невстановлений спосіб та з порушенням положень КПК України використаний експертом в якості першоджерела, враховуючи концепцію ЄСПЛ щодо «плодів отруйного дерева», яка полягає у тому, що при вирішенні питання про справедливий судовий розгляд суд має оцінювати на предмет допустимості весь ланцюжок доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно, суд вважає висновок експерта № 1449 недопустимим доказом.

Аналізуючи у сукупності показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, суд враховує, що потерпілий послідовно протягом усього часу досудового розслідування, а рівно і в судовому засіданні вказував, що насильство до нього застосовували троє осіб, обвинувачений не визнав того, що він наніс удар в область голови потерпілого, вказуючи, що він не бачив, куди саме влучив, а також заперечував, що внаслідок його дій потерпілий отримав тілесні ушкодження, зазначені в обвинувальному акті.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постановлення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії № 10590/83 від 6 грудня 1988 р. та Рішенні по справі "Капо проти Бельгії" № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

З урахуванням вищевикладених висновків суду щодо належності та допустимості доказів, їх оцінки, оскільки висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а докази, зібрані з порушення встановленого порядку не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, між тим як усі сумніви мають тлумачитись на користь обвинуваченого, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами та поза розумним сумнівом того, що ОСОБА_7 скоїв інкримінований йому кримінальний проступок, не встановлені достатні докази для доведення його винуватості.
За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_7 належить виправдати у зв`язку з недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад інкримінованого кримінального правопорушення.
При вирішенні долі речових доказів по справі суд враховує, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ВАЗ 2101 належить ОСОБА_22 , ані обвинувачений, ані будь-яка інша особа право володіння або користування ним не підтвердила, у зв?язку з чим суд позбавлений можливості визначити кому саме належить повернути вказаний автомобіль. В матеріалах справи відсутні відомості щодо місця зберігання посвідчення та ножиць, у зв?язку з чим судом не вирішується питання щодо їх повернення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 368, 369, 373, 374 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Речові докази: три диски DVD-R, наявні в матеріалах кримінальної справи, залишити в матеріалах кримінальної справи.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1