Номер провадження: 11-кп/813/1421/21
Номер справи місцевого суду: 518/771/20 1-кп/511/52/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.04.2021 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000167 від 02.03.2019 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.4 ст.187; п.1,6 ч.2 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.04.2021 задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.4 ст.187; п.1,6 ч.2 ст.115 КК Українипродовжений строк тримання під вартою до 17 червня 2021 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій стверджує про те, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм діючого законодавства, у зв`язку з чим просить скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання останнього.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що судом першої інстанції не досліджено обставин щодо наявності хоча б одного ризику, обмежившись лише думкою прокурора, яка вказала, що ризики, передбачені п. 1-5 ч.1 ст.177 КПК України були встановлені, а сторонами кримінального провадження не надано відомостей щодо зміни таких ризиків.

Крім того, прокурор, всупереч вимогам ст.184 КПК України, не надав суду доказів, якими обґрунтував клопотання, проте така обставина залишись поза увагою суду першої інстанції.

Також захисник звертає увагу, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем його проживання; є приватним підприємцем, тобто має постійне місце роботи; перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , з якою у нього є дитина.

Таким чином захисник вважає, що у цьому кримінальному провадженні відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Апелянт стверджує, що враховуючи відсутність ризиків, наявність обґрунтованої підозри не може бути єдиною підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу тримання під вартою.

Разом з цим захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції в оскарженій ухвалі не врахував вимоги ст. 178 КПК України.

До початку апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_6 надійшла заява в якій він просив розглянути його апеляційну скаргу без участі захисника та наполягав на її задоволенні.

Прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_8 також надіслала заяву, в якій просила розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі прокурора та просила відмовити в її задоволенні.

Обвинувачений ОСОБА_7 не звертався до Апеляційного суду з заявами про його бажання приймати участь під час апеляційного розгляду.

Відповідно до положень ч.4 ст.422-1 КПК України - розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Враховуючи викладене, керуючись ч.1 ст.406; ч.4 ст.422-1 КПК України КПК України, колегія суддів вважає за можливе ухвалити судове рішення за результатами розгляду вищевказаної апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в письмовому провадженні.

Мотиви апеляційного суду.

Дослідивши матеріали судового провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до положень ст.407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000167 від 02.03.2019, а тому на даному етапі питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.4 ст.187; п.1,6 ч.2 ст.115 КК України, відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскаржуваною ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.04.2021 року обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України та зазначені в ухвалі про застосування запобіжного заходу, не зменшилися, і на сьогоднішній день жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, судом першої інстанції встановлені не були.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні трьох злочинів, два з яких є особливо тяжкими злочинами, в тому числі за п.1,6 ч.2 ст.115 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 10 років до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд звертає увагу на обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , а саме умисного вбивства двох осіб з корисливих мотивів, а також вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднане із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднане із проникненням у житло спрямованому на заволодіння майном у великих розмірах та незаконне носіння, придбання і зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказує на актуальність існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_7 на потерпілого та свідків, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальне провадження №0000167 від 02.03.2019, відносно ОСОБА_7 перебуває на стадії судового розгляду, однак, на теперішній час потерпілий та свідки безпосередньо судом не допитані, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченим ОСОБА_7 , з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами кримінальних правопорушень та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі судового розгляду не зможе запобігти заявленим прокурором ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 , одружений, має дитину, є приватним підприємцем, має постійне місце проживання, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки суду та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що на даному етапі судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, які були встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 309, 376, 404, 405, 406, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.04.2021 про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000167 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.4 ст.187; п.1,6 ч.2 ст.115 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3