Провадження № 11-кп/4820/31/21
Справа № 681/742/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115, Доповідач ОСОБА_2
ч.1 ст.263 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів

судового засідання: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

потерпілих: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження,внесене до ЄРДР за №0000344 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Полонського районного суду від 05 вересня 2019 року,
у с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_13 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Новоселиця Полонського району Хмельницької області, житель АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одружений, не працює, не має судимостей,
визнаний винуватим з призначенням покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України на 3 роки позбавлення волі
- за ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.
Початок строку покарання ухвалено обчислювати з дня затримання з 03 грудня 2018року.
Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу залишено попередній тримання під вартою .
Судом вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За вироком суду, ОСОБА_13 наприкінці жовтня 2018 року, перебуваючи в м. Полонному біля магазину «Все до столу», що розташований неподалік вул. Антиповича, діючи всупереч положенням п.1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України», затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ, не маючи відповідних дозволів органів Міністерства внутрішніх справ України, в порушення п.9 Положення «Про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992; п.2.3.3 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, умисно, придбав за 1 тис. грн у свого знайомого ОСОБА_15 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2» та які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5».
На початку листопада 2018 року ОСОБА_13 домовився з ОСОБА_15 про придбання аналогічних гранат за тією ж самою ціною. Наступного дня у вечірній час доби ОСОБА_15 приїхав до ОСОБА_13 за місцем його проживання: АДРЕСА_2 , де продав йому 5 споряджених корпусів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5» із 5-ма уніфікованими підривниками (запалами) ручних гранат типу «УЗРГМ-2», які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойові ручні наступальні осколкові гранати «РГД-5», за 1 тис грн. Отримавши зазначені гранати, ОСОБА_13 одну з них поклав до салону автомобіля марки «RENAULT MASTER», д.н.з НОМЕР_1 , власником якого є його дружина ОСОБА_16 , який знаходився в його користуванні, де зберігав її.
02 грудня 2018 року о 19 год 50 хв ОСОБА_13 на вищезгаданому автомобілі рухався на вул. Залізнична в м. Полонному, однак проїзд був перегороджений підводою з кіньми, біля якої знаходились потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Він став здійснювати маневр розвороту та заїхав заднім ходом у заїзд поряд із будинком АДРЕСА_3 . У цей момент до нього підійшов ОСОБА_11 та попросив цигарку, однак обвинувачений відмовив йому та запропонував відійти від автомобіля.
У зв`язку з цим між ними виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_11 став витягати обвинуваченого із салону автомобіля, а ОСОБА_10 та ОСОБА_12 стали наближатися до автомобіля. ОСОБА_13 вдалося відштовхнути ОСОБА_11 і він дістав з салона автомобіля бойову наступальну осколкову гранату «РГД-5» та з мотиву помсти за вищевказані дії щодо нього, привівши її в бойовий стан, висмикнув кільце бойової чеки та з метою вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , будучи заздалегідь обізнаний про можливості доведення свого злочинного умислу до кінця внаслідок вибуху такої гранати, кинув її в напрямку місцезнаходження потерпілих, а сам рушив на автомобілі, залишивши місце пригоди.
Однак, злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Унаслідок вибуху гранати потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесне ушкодження легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я у вигляді осколкового поранення лівої ноги, а саме: рани на задній поверхні нижньої третини лівого стегна, а потерпілий ОСОБА_10 осколкове поранення голови, а саме: рани в ділянці правого крила носа, рани, в правій білявушній ділянці з підшкірними сторонніми тілами в проекціях даних ран, що за своїм характером відноситься до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості.
Такими діями ОСОБА_13 учинив злочин, передбачений ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України закінчений замах на умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб.
В апеляційній скарзі, з унесеними до неї виправленнями та доповненнями, обвинувачений ОСОБА_13 просив вирок суду в частині визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.115 КК України, та призначення покарання у виді 10 років позбавлення волі скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати його дії на ч.4 ст.296 КК України і призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Посилався на неправильну оцінку зібраних у провадженні доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам провадження висновку суду про наявність у нього умислу на вбивство потерпілих, що спричинило неправильну кваліфікацію його дій та призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості.

Зазначав, що питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, способу вчинення, знаряддя, кількості та характеру і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, попередньої поведінки винного та потерпілого, їх взаємовідносини. При цьому замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від нього причин.

Відтак, уважав, що умисел на вбивство трьох потерпілих суд обґрунтував суперечливими показаннями потерпілих, які перебували в стані алкогольного сп`яніння, та залишено поза увагою його показання про те, що, вирвавши гранату з рук ОСОБА_11 , він кинув її в яму біля дороги, інших потерпілих не бачив, оскільки було темно.

На переконання апелянта, судом не враховано, що він з потерпілими раніше не знайомий, а ОСОБА_10 та ОСОБА_12 узагалі не бачив через недостатнє освітлення місця події, тому не міг мати умислу на їх вбивство, більше того мав можливість кинути гранату під ноги ОСОБА_11 , однак цього не зробив.

Уважав, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_17 , яка нібито була на місці події, однак не змогла його описати, а її присутність заперечували самі потерпілі.

Зазначав, що судом також не враховано поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який за шию намагався витягнути водія з автомобіля.

Також при призначенні покарання суд залишив поза увагою, що він щиро розкаявся та просив вибачення у потерпілих, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, його діями не завдано великої шкоди, у зв`язку з чим цивільні позови потерпілими не заявлялись.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_14 на підтримання апеляційної скарги з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги; думку потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які заперечили проти її задоволення, а щодо призначеного покарання покладались на розсуд суду; провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у незаконному придбанні, зберіганні та носіння бойових припасів, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.263 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюється.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у закінченому замаху на умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджується сукупністю досліджених та детально викладених у вироку доказів, яким судом надана належна оцінка.

Потерпілий ОСОБА_11 у місцевому суді підтвердив, що вказаного дня близько 19-ї год разом зі своїми товаришами ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в бесідці останнього вживали спиртні напої. Вийшовши на вулицю, він попросив цигарку у водія автомобіля, яким виявився ОСОБА_13 , та здійснював маневр розвороту, однак той непристойно висловився на його адресу. Коли він ( ОСОБА_11 ) попросив обвинуваченого вийти з автомобіля з метою поговорити, той відмовився. Тому він ( ОСОБА_11 ) став витягувати обвинуваченого за одяг з машини, насильства не застосовував. Коли брав обвинуваченого за шию, той його відштовхнув і стався вибух, після чого він більше нічого не пам`ятає.
Такі показання ОСОБА_11 щодо отримання ним тілесних ушкоджень узгоджуються з висновком судово-медичного експерта № 568 від 18 грудня 2018року, згідно якого тілесне ушкодження у вигляді осколкового поранення лівої ноги, а саме: рани на задній поверхні нижньої третини лівого стегна, утворилося від однієї травмуючої дії тупого твердого предмета з обмеженою травмуючою поверхнею, могло утворитися внаслідок осколкового поранення, яке за своїм характером відноситься до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілі ОСОБА_10 і ОСОБА_12 у місцевому суді, кожен окремо, підтвердили, що вони разом з ОСОБА_11 розпивали спиртні напої за місцем проживання ОСОБА_10 . Потім вийшли на вулицю і побачили, що в їхній бік їхав автомобіль, який здійснював маневр розвороту. ОСОБА_11 пішов до водія попросити цигарку, а через деякий час, почувши конфлікт, вони стали підходити до автомобіля і відбувся вибух, від якого ОСОБА_12 упав і втратив свідомість, а ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження.
Такі показання щодо отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень об`єктивно узгоджуються з висновком судово-медичного експерта № 569 від 18 грудня 2018 року, за яким у ОСОБА_10 виявлено осколкове поранення голови, а саме: рани в ділянці правого крила носа, рани, в правій білявушній ділянці з підшкірними сторонніми тілами в проекціях даних ран, що утворилися внаслідок двох травмуючих дій тупих твердих предметів з обмеженими травмуючими поверхнями, могли утворитися внаслідок осколкових поранень та за своїм характером відносяться до категорії тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Про обставини конфлікту та подальшого вибуху всі потерпілі детально розповіли і показали під час слідчого експерименту, проведеного в ході досудового розслідування з їх участю та впізнали за фотознімками саме ОСОБА_13 як особу, яка кинула гранату, що підтверджено відомостями протоколів: слідчих експериментів від 12 лютого 2018 року, пред`явлення до впізнання від 19 грудня 2018 року, огляду місця події від 02 та 03 грудня 2018 року та автомобіля від 03 грудня 2018 року.
Показання потерпілих не містять істотних розбіжностей та підтверджені сукупністю інших досліджених судом доказів.
Аналогічні показання потерпілі дали в засіданні апеляційного суду.

Посилання ж обвинуваченого ОСОБА_13 на те, що останні перебували в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим не пам`ятають обставин вибуху, слід визнати непереконливими.
Обвинувачений ОСОБА_13 у судовому засіданні не заперечував, що в момент виконання маневру розвороту до нього підійшов ОСОБА_11 , з яким у нього виник силовий конфлікт та, що він кинув гранату, внаслідок чого стався вибух і потерпілі отримали вищевказані тілесні ушкодження.
Однак, стверджував, що гранату з автомобіля взяв сам потерпілий ОСОБА_11 , який застосував до нього насильство та привів її в бойову готовність. Інших потерпілих він не бачив та не міг бачити з огляду на темну пору доби, а отже не мав умислу на їх вбивство.
Такі показання обвинуваченого ОСОБА_13 спростовані наведеними вище доказами.
Крім того, згідно відомостей протоколів №287 т/121/14-2019 від 17.01.2019 року та №346 т/121/14-2019 від 21.01.2019 року про результати здійснення негласних слідчих розшукових дій, обвинувачений ОСОБА_13 , перебуваючи в приміщенні ІТТ, вільно розповідав про те, що під час конфлікту кинув гранату, маючи намір вбити трьох і більше осіб, від яких він відчував загрозу. Він достовірно знав, що біля нього знаходяться всі потерпілі, у зв`язку з чим кидав гранату з умислом на їх вбивство.
Потерпілий ОСОБА_11 заперечував у судовому засіданні, що він під час конфлікту брав гранату та привів її в бойовий стан, що об`єктивно підтверджено висновком експерта №186 від 09 квітня 2019 року, згідно якого на важелі взводу ручної гранати виявлені сліди рук ОСОБА_13 .
Водночас свідок ОСОБА_17 підтвердила, що бачила як саме особою, що була в автомобілі ( ОСОБА_13 ), було звідти кинуто предмет, після чого відбувся вибух.

Тому в апеляційного суду немає підстав уважати, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_17 , яка була на місці події, чи підстав не довіряти її показанням.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 про його необізнаність, що граната є бойовою.
Згідно показань свідка ОСОБА_15 випливає, що він двічі продавав обвинуваченому ОСОБА_13 гранати в кількості по 5 штук за 1 тис грн та пояснював останньому, що це бойові гранати.
Такі показання свідка не викликають сумнівів у їх достовірності та не оспорювались самим ОСОБА_13 , об`єктивно підтверджені висновком експерта від 22.02.2019року № 5.2-0004:19.
Твердження ОСОБА_13 про заподіяння йому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, зокрема, ударів головою, спростовані показаннями ОСОБА_11 та висновком судово-медичної експертизи №1038 від 04 грудня 2018 року, згідно якого в ОСОБА_13 станом на 07.12-13.12.2018 року будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено.

Відтак, неспроможними визнано показання обвинуваченого і аналогічні їм доводи його апеляційної скарги щодо застосування до нього насильства і перебування його внаслідок цього в стані необхідної оборони чи крайньої необхідності.

Ретельно проаналізувавши всі докази в їх сукупності, зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_13 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , суд першої інстанції дав їм належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини провадження й дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні у закінченому замаху на умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, та правильно кваліфікував такі дії за ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст.115 КК України.
Узвичаєна судова практика наголошує на тому, що, вирішуючи у кримінальних провадженнях про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, потрібно виходити з сукупності всіх обставин провадження й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілих і їх взаємостосунки до злочину, під час його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер і локалізацію заподіяних поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного, що передувала події, їх стосунки.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_13 та пояснення його захисника ОСОБА_14 про відсутність у першого умислу на вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, та необхідності кваліфікації його дій як хуліганських або таких, що були вчинені в стані необхідної оборони чи крайньої необхідності, є безпідставними і спростовані зазначеними вище доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що наміру на позбавлення життя потерпілих в обвинуваченого не було, а тому його дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірені судом першої інстанції і не знайшли свого об`єктивного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Про наявність в ОСОБА_13 прямого умислу на позбавлення життя трьох потерпілих свідчить характер, послідовність, рішучість і динамічність його дій, обізнаність у користуванні вибухівкою, локалізація вибуху. З урахуванням зазначеного, немає підстав уважати, що він мав намір заподіяти потерпілим лише тілесні ушкодження, оскільки його діяння були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілих, однак не призвели до смертельного наслідку тільки в силу обставин, які не залежали від його волі.

При цьому враховується поведінка обвинуваченого, яка передувала події злочину: попередньо незаконне придбання, зберігання та носіння (перевезення) в транспортному засобі бойових припасів бойових ручних наступальних осколкових гранат «РГД-5», цілеспрямоване взяття однієї гранати в руки, приведення її в дію шляхом розтискування запобіжної чеки, висмикування її з запалу та кидок у намічену ціль, а також його поведінка після вчиненого, коли він після кидка гранати відразу зачинив дверцята автомобіля і на ньому негайно залишив місце події та в подальшому переховувався в іншій області.

Відповідно до усталеної судової практики, закінчений замах на умисне вбивство особи вчиняється з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Слід зауважити, що злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою і суб`єктивно реалізованою особа зробила все необхідне, щоб здійснити ціль і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату. У цьому випадку вольовий акт уже закінчений, наслідки, які не настали, не змінюють його змісту; особа робить останній крок,за яким закінчується панування над обставинами і свобода вибору.

Місцевим судом ураховано конкретну ситуацію вчинення злочину: обстановку, місце, час, знаряддя і засоби його вчинення, зміст умислу винного, зокрема, те, що внаслідок конфлікту обвинуваченим застосовано вибуховий пристрій гранату «РГД-5», яка є наступальною осколковою гранатою та відноситься до категорії боєприпасів, є придатною до здійснення вибуху, має значну уражаючу та руйнівну силу, про небезпечні властивості якої обвинувачений ОСОБА_13 був безумовно обізнаний, як і про присутність в безпосередній близькості кількох людей, локалізацію вибуху; наявність в обвинуваченого можливості залишити місце конфлікту на автомобілі, якою він не скористався та те, що тяжкі наслідки не настали з причин, що не залежали від його волі; його зникнення з місця вчинення злочину і переховування за межами області.

Спроби потерпілого ОСОБА_11 витягнути обвинуваченого з автомобіля жодним чином не впливають на обсяг та суть обвинувачення, кваліфікацію вчиненого та не звільняють обвинуваченого від відповідальності за вчинений злочин.

Згідно сталої судової практики як учинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб (п.5 ч.2 ст.115 КК України) умисне вбивство кваліфікується за умови, що винний, здійснюючи умисел на позбавлення життя певної особи, усвідомлював, що застосовує такий спосіб убивства, який є небезпечним для життя не тільки цієї особи, а й інших людей. При цьому небезпека для життя інших людей має бути реальною.

Колегія суддів наголошує ще й на тому, що при кваліфікації дій ОСОБА_13 за ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст.115 КК України слід виходити з пріоритету загальнонебезпечного способу вчинення злочину та об`єктивної реальності такої небезпеки, а не лише завданих обвинуваченим потерпілим наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості.

Воднораз згідно ст.296 КК України хуліганство це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Та обставина, що ОСОБА_13 не був знайомий з потерпілими, також, на переконання колегії суддів, не дає підстави кваліфікувати його дії як хуліганство, про що йдеться в апеляційній скарзі, оскільки для цього необхідно встановити, що такі дії були вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони захисту про визнання недопустимими як докази низки протоколів про результати здійснення негласних слідчих розшукових дій, бо вони отримані з дотриманням процедури і були відкриті стороні захисту відповідно до ст.290 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_13 покарання за вчинені злочини, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, урахував тяжкість вчинених ним злочинів, особу винного.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує покарання, судом обґрунтовано щире каяття , активне сприяння розкриттю злочину щодо обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України.

ОСОБА_13 за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, раніше не судимий, а тому ураховуючи тяжкість вчинених ним злочинів, один з яких тяжкий, а інший особливо тяжкий, мотиви і причини, що призвели до їх скоєння, його ставлення до скоєного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.115 КК України у виді 10 років позбавлення волі.

Згідно з санкцією ч.2 ст.115 КК України найбільш суворим видом покарання за вчинення злочинів, передбачених у диспозиції цієї статті, є покарання у виді довічного позбавлення волі. Це покарання є безстроковим, тобто не має строкового виміру.

Відповідно до положень ч.4 ст.68 КК України за вчинення готування до злочину та замаху на нього довічне позбавлення волі не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, ч.1 ст.442 та ст.443 цього Кодексу.

Водночас ч.3 ст.68 КК України передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень згаданих частин ст.68 КК, закон зобов`язує суд або знизити розмір (ч.3), або забороняє застосувати (ч.4), але виключно лише один і лише найбільш суворий вид основного покарання з числа тих, що передбачені у відповідній санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України. Із цього випливає, що за одним кримінальним провадженням стосовно одного і того ж самого діяння і щодо однієї і тієї самої особи, яка вчинила це діяння, вказані положення не можуть бути застосовані двічі і до найбільш суворого, і до менш суворого покарання, які альтернативно передбачені у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Отже, якщо в санкції норми Особливої частини КК України альтернативно передбачено довічне позбавлення волі, то положення ч.3 ст.68 КК України не можуть застосовуватися до таких осіб, виходячи з максимального покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією, залишається довічне позбавлення волі, а це покарання є таким, що виключає можливість визначення його двох третин.

Слід зазначити, що виключення законодавцем можливості призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за незакінчений злочин (ч.4 ст.68 КК) є окремою особливою формою (способом) пом`якшення покарання за окремі види незакінченого злочину, яка застосовується окремо від інших способів пом`якшення покарання, та не виключає можливості застосування іншого менш суворого виду покарання, що в них міститься.

За таких обставин при призначенні покарання за вчинення замаху на злочин, за який найсуворішим покаранням є довічне позбавлення волі, застосуванню підлягає ч.4 ст.68 КК, а не ч.3 цієї статті. При цьому менш суворі, ніж довічне позбавлення волі, покарання можуть бути призначені в максимальному розмірі, визначеному санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, адже за таких умов вони завжди належать до числа менш суворих.

З урахуванням викладеного, місцевий суд за сукупністю злочинів призначив ОСОБА_13 остаточне покарання, з видом і розміром якого погодилася колегія суддів. Призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстав для застосування ст.69 КК України щодо злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч. 2 ст.115 КК України, немає.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Вирок Полонського районного суду від 05 вересня 2019 року щодо ОСОБА_13 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому її копії.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4