Роздільнянський районний суд Одеської області
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/995/20

Номер провадження: 1-кп/511/48/21

22 лютого 2021 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Роздільна кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000166 від 10.03.2020 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси Черкаської області, громадянина України, українця, пенсіонера ЗСУ, одруженого, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого:

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
09 березня 2020 року близько 20 год. 00 хв., ОСОБА_8 , знаходячись на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту з племінником своєї дружини потерпілим ОСОБА_7 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , наніс останньому не менше чотирьох ударів сокирою в область голови. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді перелому скулоорбітального комплексу зліва з відривом тіла виличної кістки, перелом передньої і медіальної гайморової пазухи, відкритий перелом лівої тім`яної кістки, рублені рани голови (тім`яної кістки зліва, лобової області з переходом на ліву очну ямку), правого передпліччя в нижній третині по внутрішній поверхні, які згідно п.2.1.2. і п.2.1.3. «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення.

Вказаними протиправними діями обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 121 КК України, кваліфіковане судом як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в обвинуваченні, визнаному судом доведеним, визнав частково. Вважав, що його дії слід кваліфікувати за ст.124 КК України як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. Суду показав, що 09 березня 2019 року він з дружиною та онуком перебували за адресою: АДРЕСА_3 в домоволодінні, що належить його дружині. Після обіду, коли вже смеркалося, за їх запрошенням до них завітав в гості племінник його дружини ОСОБА_7 . Він та ОСОБА_7 почали в кімнаті будинку святкувати 8 Березня, вживали горілку та пиво. Дружина та малолітній онук також перебували в кімнаті, але дружина у святкуванні участі не брала. В ході вживання спиртних напоїв вони з ОСОБА_7 посварилися, але з якої причини він не пам`ятає. В ході словесної перепалки вони вийшли на вулицю, але він забув в кімнаті цигарки, та повернувся до будинку. Коли вийшов на поріг, то отримав удар в груди, від чого у нього з очей впали окуляри, а потім - удар в голову. На вулиці було темно, світло у дворі не горіло. Знаходячись в темноті, маючи поганий зір, без окулярів, він розцінив таку ситуацію як напад та загрозу своєму життю. Від випитого та від нанесених невідомою особою або особами ударів по голові, враховуючи стару травму голови та захворювання на гіпертонію, від якого у нього лопалися сосуди в голові, він «виключився» та прийшов до тями, коли знаходився зверху на потерпілому ОСОБА_7 во дворі домоволодіння біля кучі з піском. Коли він зрозумів, що бореться зі своїм племінником, то одразу припинив бійку, завів потерпілого у будинок, ввімкнув світло і побачив у потерпілого кров та ушкодження на голові, умив його, замотав голову полотенцем, хотів викликати швидку, але у двері вже постукали працівники поліції. Дружини та онука в будинку вже не було. Приїхала швидка, ОСОБА_7 забрали в лікарню і його лікування він оплатив повністю, а його доставили у райвідділ поліції. В подальшому від слідчого він дізнався, що в той вечір приїжджала його дочка і це вона викликала поліцію, і що це він наніс потерпілому ушкодження сокирою по голові, і що сокиру, яку він зберігав у передбаннику будинка, працівники поліції знайшли в огороді, але цього він не пам`ятає. Пояснив, що племінника дружини знає давно, з 1997 року, вони дбали про нього, оскільки той рано залишився без батьків. ОСОБА_7 навіть деякий час з сім`єю проживав в їх будинку, і перепалки у них були і раніше, оскільки ОСОБА_7 не завжди добре виконував роботу по ремонту будинку, але вони стосувались дрібниць і наміру позбавити племінника життя він ніколи не мав. Жалкує що так сталось.

До показань обвинуваченого в частині обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілому в стані необхідної оборони та під час тимчасового запаморочення, яке у нього нібито трапляється час від часу від захворювання на гіпертонію, суд відноситься критично і сприймає їх як спосіб захисту, оскільки дані ним показання в цій частині не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, спростовуються показаннями потерпілого, показаннями свідків, та письмовими доказами, наданими суду сторонами, зокрема протоколами слідчих експериментів, проведених за участі як самого обвинуваченого, так і потерпілого висновками експертиз. З медичних документів щодо стану здоров`я обвинуваченого, наданих суду стороною захисту, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 дійсно у 2006 році переніс травму голови, страждає на гіпертонічну хворобу, поганий зір та ряд інших захворювань, але вказані медичні документи не містять даних на підтвердження показань обвинуваченого щодо втрати ним пам`яті або «відключення свідомості» на ґрунті наявних захворювань. Також зазначені медичні документи досліджувались експертами і під час проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_8 , за висновком якої № 264 від 24.06.2020 не було встановлено, що ОСОБА_8 знаходився під час вчинення злочину в стані фізіологічного афекту, або страждав на будь-яке хронічне психічне захворювання, а також на тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності. З приводу вчинення злочину обвинуваченим в умовах втрати пам`яті , експерти зазначили, що у самосповіді обвинуваченого відносно скоєного злочину не відзначаються зауваження на якісь ознаки порушення чи звуження свідомості, незвичайний емоційний стан, почуття тощо. Дії його носили всебічно цілеспрямований характер, були ситуаційно обумовлені. Посилання ОСОБА_8 на те, що він не пам`ятає моменту нанесення потерпілому ударів, не може бути достатнім для діагностики у нього афективного стану, бо критерії «забування» є нестійкими і можуть використовуватись у захисних цілях. Таким чином, у якомусь особливому емоційному стані, який би міг суттєво вплинути на його свідомість та діяльність, в тому числі і в стані фізіологічного афекту обвинувачений у досліджуваній у справі ситуації не знаходився.

Потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що обвинувачений є його дядьком і в них хороші стосунки. 09 березня 2020 року він вже був напідпитку. Біля 17.00-18.00 год. він за запрошенням ОСОБА_8 завітав до нього в гості. Останній дав йому гроші і він придбав пиво, горілку, цигарки. В будинку в ході вживання спиртних напоїв вони посварились, після чого вийшли на вулицю, де було вже темно. ОСОБА_8 відлучився та повернувся з сокирою в руках. Обвинувачений став махати сокирою, наносити йому удари по голові зліва та обухом по тулубу, але болі він тоді не відчував, оскільки вони обидва були добряче п`яні. Вони бігали по двору, він оборонявся, у відповідь бив ОСОБА_8 та захищався руками. ОСОБА_8 перестав махати сокирою, коли вони потрапили на світло, і він спитав його, чи це він. ОСОБА_8 заспокоївся, взяв його під руку, завів в будинок, обмотав голову рушником, а потім приїхали працівники поліції та швидка допомога. Він не хотів їхати у лікарню, просив працівників поліції не заарештовувати дядька, заяву до поліції також не писав. Не пам`ятає, щоб він почав бити ОСОБА_8 першим, але і не відхиляє такої можливості. Стверджує, що вони обидва були в стані сильного алкогольного сп`яніння та збуджені. Внаслідок дій обвинуваченого в нього були виявлені травми голови, руки, стегна, але обвинувачений повністю оплатив йому все лікування. Він претензій до ОСОБА_8 ніяких не має та просить припинити стосовно нього кримінальне провадження, вважає себе також винним у цьому конфлікті.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що є дружиною потерпілого. 09.03.2020 її старший син прийшов додому і сказав, що батька запрошує в гості тітка - дружина ОСОБА_8 . Біля 14.00-15.00 год. вона з донькою пішла до своєї матері у гості, її чоловік ОСОБА_7 спав вдома напідпитку після святкування 8 Березня. Додому вона повернулась приблизно о 19.00-20.00 год. Чоловіка вдома не було. Потім зателефонували з поліції та попросили її прийти на АДРЕСА_3 , в будинок дружини ОСОБА_8 , і пояснили, що виник конфлікт, що ОСОБА_8 порубав її чоловіка. Вона прийшла за вказаною адресою, там були працівники поліції, обвинувачений ОСОБА_8 , поняті, а її чоловіка ОСОБА_7 вже відвезли до лікарні. Вони спитала ОСОБА_8 , навіщо він це зробив, він відповів, що не хотів, і що її чоловік коли вип`є стає вередливий. Наступного дня вона приїхала до Роздільнянської ЦРЛ, де перебував на лікуванні ОСОБА_7 . У її чоловіка була травма голови, він сказав, що не пам`ятає, що відбулось, із-за сп`яніння, і що їй відомо, що ОСОБА_8 коли вип`є, то веде себе погано. Свідок заперечувала наявність у них конфліктів з родиною ОСОБА_11 , але розповіла, що обвинувачений і раніше бив її чоловіка, і що усі бійки та сварки у них виникали на ґрунті спільного вживання алкогольних напоїв.

Свідок ОСОБА_12 дружина обвинуваченого в судовому засіданні показала, що 07.03.2020 вони з чоловіком та онуком приїхали в с.Степове Роздільнянського району Одеської області, де в неї є будинок, на вихідні. 09.03.2020 вона через дітей її племінника ОСОБА_7 попросила, щоб він прийшов до них та допоміг ОСОБА_8 зробити в будинку ремонт. Діти сказали, що батько ще з вечора п`яний та спить. Ввечері ОСОБА_7 прийшов до них в стані або алкогольного, або наркотичного сп`яніння. ЇЇ чоловік дав йому грошей та він купив горілку та пиво. Вони сіли в кімнаті будинку вживати спиртне та періодично виходили у двір на перекур. З часом ОСОБА_7 став поводитись неадекватно, агресивно, гупав кулаком по столу. Онук його злякався та попросив забрати його. Чоловік намагався заспокоїти ОСОБА_7 . Коли чоловік та ОСОБА_7 курили на дворі на лавочці, вона забрала онука та вони тихесенько вийшли з будинку. Коли вона залишала будинок, сторонніх осіб там не було. По дорозі вона зустріла свою доньку ОСОБА_13 , яка приїхала до них на відпочинок. Вона розповіла дочці про ОСОБА_7 і попросила її піти подивитись що там відбувається. Дочка сходила подивиться та через 15 хвилин повернулась. Розповіла, що її батько з ким-то катається по двору, і що вона знайшла на дворі сокиру і викинула її на город та викликала поліцію. Вони уїхали додому в Одесу. Зранку від старшої сестри дізналась про те, що трапилось, що ОСОБА_7 перебуває у лікарні. Вона одразу поїхала до Роздільнянської ЦРЛ, у ОСОБА_7 була розбита голова, він був прив`язаний до ліжка, буянив, був ще нетверезий. Вона повністю оплатила його лікування. Пояснила, що її чоловік дуже жалкував що так трапилося, але не пам`ятав як це було. Він може багато випити спиртного і від цього іноді втрачає пам`ять, наступного дня нічого не пам`ятає. Розповів їй тільки те, що хто-то: або ОСОБА_7 , або хтось іншій вдарив його по голові, коли він нагнувся за цигарками, а також те, що він підняв ОСОБА_7 з землі, завів до будинку, обмив його та дав рушник, хотів викликати швидку, але приїхала поліція. Вони з чоловіком ростили ОСОБА_7 як рідного сина, завжди допомагали йому та його сім`ї, тому у її чоловіка не було жодних причин його вбивати. Інструмент у них зберігався у передбаннику у будинку, а сокира в той день знаходилась в зеленому тазу в кімнаті, чоловіки мимо неї весь час ходили.

Свідок ОСОБА_14 донька обвинуваченого в судовому засіданні розповіла, що в той день у вечорі приблизно 19.30-20.00 вона приїхала до батьків на дачу в с.Степове Роздільнянського району Одеської області. Коли вийшла з маршрутки, то на дорозі зустріла свою матір та сина. Мати попросила її сходити до подвір`я та подивитись що там відбувається. Світло у дворі не горіло, ліхтар на вулиці також був вимкнутий. У дворі на доріжці хтось валявся, катався, вона зрозуміла, що це був її батько і ще якась особа. Вони її не помітили. Вона злякалась і почала уходити, але в 1,5 метрах від них біля кучі з піском побачила сокиру, яка лежала на землі. Вона схопила сокиру та викинула її через сітку-рабицю на город, а також викликала поліцію. Більш вона нічого не помітила, оскільки було темно та вона має поганий зір. Вони з матір`ю та сином повернулись до м.Одеса. Пізніше вона дізналась, що у її батька був конфлікт з її двоюрідним братом ОСОБА_7 , який в нетверезому вигляді завжди був неадекватний. Батька вона побачила вже вечором 10.03.2020 року, у нього були рани на голові. Батько розповів, що це зробив ОСОБА_7 .

В судовому засіданні, будучи допитаной в якості свідка, слідчий Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_15 суду пояснила, що 09.03.2020 року надійшов виклик на лінію 102 в с.Степове Роздільнянського району, телефонувала особа жіночої статі, яка себе не назвала. Вона у складі слідчої групи, до якої входив також о/у ОСОБА_16 , виїхала на місце події. На їх окрики через хвіртку ніхто не вийшов. Тоді вони зв`язались по телефону з жінкою, що викликала поліцію, і вона дозволила їм зайти в будинок. Вони постукали у двері, до них вийшов обвинувачений, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та розповів, що вони з потерпілим вживали спиртне, посварилися та побилися, що потерпілий знаходиться в будинку. Вони зайшли в будинок і в кімнаті на підлозі побачили ОСОБА_7 , його голова та обличчя були в крові, на голові були рубані рані великого розміру, брова з лівої сторони майже відрубана. Також було помітно, що його поливали водою та на голову поклали рушник. Вона одразу викликала швидку. ОСОБА_7 також знаходився у стані алкогольного сп`яніння, відмовлявся від медичної допомоги, вони разом з фельдшером ледь-ледь його умовили сісти в карету швидкої допомоги. Потім вона провела огляд місця події, в будинку та на подвір`ї виявила кров, а на городі - сокиру зі слідами крові. Показала, що коли вони прибули на місце події, конфлікт між обвинуваченим та потерпілим вже був припинений, вказані особи при них вже не намагались ні сваритися, ні битися. На підтвердження своїх показань свідок надала суду фотографії потерпілого ОСОБА_7 з місця події, при огляді яких судом встановлено, що у потерпілого ОСОБА_7 на голові є рубані рани, голова та обличчя в крові, голова обмотана рушником.

Допитаний в судовому засіданні свідок оперуповноважений Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_16 пояснив, що в складі слідчо-оперативної групи разом зі слідчим ОСОБА_15 виїхали на виклик в с.Степове Роздільнянського району Одеської області. Вони постукали у вхідні двері будинку, з яких вийшов обвинувачений ОСОБА_8 та пояснив, що у нього виник конфлікт з племінником ОСОБА_7 і він спричинив йому тілесні ушкодження. ОСОБА_7 знаходився у кімнаті будинку, напівлежачі на підлозі, голова та обличчя були в крові, на голові були рубані рани, та зверху на голову був покладений рушник. Крім обвинуваченого та потерпілого в будинку більше нікого не було. Слідчий викликала швидку допомогу. Потерпілий категорично відмовлявся від госпіталізації. Тоді на їх прохання обвинувачений з ним поговорив та вмовив його поїхати у лікарню. Коли вони приїхали на виклик, конфлікту між чоловіками вже не було, вони не поводились агресивно один до одного, але обидва перебували в сильному ступеню алкогольного сп`яніння. На городі вони знайшли сокиру зі слідами крові, про яку повідомила жінка, що викликала поліцію.

Водій автомобілю швидкої допомоги ОСОБА_17 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, повідомив, що швидку допомогу потерпілому ОСОБА_7 в с.Степове викликали працівники поліції. Він залишився в автомобілі, а фельдшер пройшла в будинок. Потім працівники поліції вивели чоловіки з забинтованою головою і він відвіз його в Роздільнянську ЦРЛ.

Свідок ОСОБА_18 суду розповіла, що вона працює фельдшером на станції швидкої допомоги. По лінії 102 до них надійшов виклик чоловіку з травмою в с.Степове. Вони разом з водієм ОСОБА_17 прибули на виклик. У потерпілого ОСОБА_7 були рубані рани голови та плеча. Вона надала йому першу медичну допомогу, зробила знеболювальний укол, та за допомогою двох працівників поліції його посадили в карету швидкої допомоги. Потерпілий сам міг ходити, стояти та розмовляти, у нього з ротової порожнини відчувався запах алкоголю. Вона розпитала його, за яких обставин він отримав такі травми, на що той відповів, що це зробив родич сокирою. Також свідок повідомила, що рушник, який знаходився на голові потерпілого, коли вона прибула на виклик, був чистий та покладений на рани, ймовірно, з метою надати першу медичну допомогу- зупинити кровотечу. Вона заповнила картку виклику швидкою допомоги та передала хворого в приймальне відділення Роздільнянської ЦРЛ.

Судом не встановлено, що свідки, які безпосередньо допитані судом, заінтересовані у справі, оскільки всі вони, будучи попереджені про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань і за відмову від давання показань, приведені судом до присяги. Їх пояснення у судовому засіданні є послідовними та не суперечать іншим доказам, дослідженим судом. Наявність причин обмовляти обвинуваченого цими свідками, судом не встановлена.

Свідки, навіть близькі родичі обвинуваченого, підтвердили, що саме обвинувачений наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, при цьому вони обидва перебували у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, жоден із свідків не пояснював, що ОСОБА_7 міг побити хтось інший, крім обвинуваченого. Також свідки пояснили, що у нетверезому стані потерпілий затівав сварки з обвинуваченим, іноді вони билися між собою, а також те, що вони примирилися і продовжують спілкуватися, підтримуючи родинні відносини, і що наміру у обвинуваченого вбити потерпілого ніколи не було і не могло бути .

Показання, надані свідками, потерпілим та обвинуваченим суд визнає допустимими доказами, оскільки в ході судового розгляду вони були отримані та досліджені судом безпосередньо відповідно до вимог ч. 2 ст. 84 КПК України. Покази потерпілого, свідків узгоджуються між собою та з письмовими доказами по кримінальному провадженню, та підтверджують фактичні обставини справи, встановлені судом. В ході судового розгляду не встановлено, що дані показання є не правдивими.

Крім того, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину підтверджується і іншими доказами, дослідженими судом.

Так, з витягу з ЄРДР слідує, що кримінальне провадження № 0000166 було зареєстроване 10.03.2020 за фактом нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, що давало право з цього моменту проводити слідчі та процесуальні дії, за виключенням огляду місця події, яке дозволяється проводити і до внесення відомостей до ЄРДР. В подальшому постановою слідчого від 19.03.2020 року кваліфікація кримінального провадження була змінена на ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 09.03.2020 року з фототаблицею, місцем вчинення злочину є домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , під час огляду якого слідчим у присутності понятих були виявлено у дворі та в приміщенні будинку плями крові, з яких взяті чотири змиви, на городі виявлено та вилучено сокиру зі слідами крові, в кімнаті будинку виявлено накритий стіл з тарілками, продуктами харчування, пляшками та стаканами.

Постановою слідчого від 10.03.2020 ОСОБА_7 визнано потерпілим по даному кримінальному провадженню.

Згідно реєстрації повідомлень Роздільнянського ВП, 09.03.2020 року о 19.29 год. на службу 102 зателефонувала жінка на ім`я ОСОБА_19 , яка повідомила, що в АДРЕСА_3 двоє чоловіків б`ються, один другого душить, перед цим вдарив сокирою.

Згідно повідомлення Роздільнянської ЦРЛ від 10.03.2020 №182 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був госпіталізований до хірургічного відділення ЦРЛ 09.03.2020 о 20.00 з діагнозом: Відкрита черепно-мозкова травма. Рубані рани голови і правого передпліччя. Алкогольне сп`яніння.

10.03.2020 обвинувачений ОСОБА_8 добровільно видав слідчому кофту сірого кольору в чорно-білі смужки, в яку він був одягнутий під час вчинення злочину. Згідно протоколу огляду від 10.03.2020, на вказаній кофті на рукавах та на передній частині виявлено плями крові.

Перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується довідкою Роздільнянської ЦРЛ № 59 від 10.03.2020 (алко-тест 1,6 %).

Згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги №1325 від 09.03.2020 за адресою: АДРЕСА_3 у потерпілого ОСОБА_7 бригадою ШМД по приїзду на місце о 21.02 год. була виявлена ЗЧМТ, рублена рана голови, правого передпліччя, відчувався запах алкоголю з ротової порожнини. Зі слів потерпілого його побив дядя сокирою. Потерпілому була надана медична допомога та його госпіталізовано до Роздільнянської ЦРЛ.

Відповідно до висновку експерта № 18 від 12.03.2020 у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому скулоорбітального комплексу зліва з відривом тіла виличної кістки, перелом передньої і медіальної гайморової пазухи, відкритий перелом лівої тім`яної кістки, рублені рани голови (тім`яної кістки зліва, лобової області з переходом на ліву очну ямку), правого передпліччя в нижній третині по внутрішній поверхні, які згідно п.2.1.2. і п.2.1.3. «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення. Описані тілесні ушкодження утворилися в результаті дій предмета, який рубає і яким могла бути сокира, не менше чим від чотирьох ударів, заподіяні незадовго до звернення ОСОБА_7 за медичною допомогою в Роздільнянську ЦРЛ і могли утворитися 09.03.2020 року о 19.00 год., при цьому ОСОБА_7 знаходився по відношенню до травматичного знаряддя передньою поверхнею тіла.

Виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження і механізм їх утворення відповідають його показам під час проведення слідчого експерименту 25.05.2020.

Згідно висновку експерта № 576 від 06.04.2020 у ОСОБА_8 станом на 11.03.2020 року виявлені наступні тілесні ушкодження: два садна голови (в лобовій ділянці по центру та на спинці носа), чотири сінця правого плеча, два синця лівого плеча, синець в ділянці лівого ліктьового суглоба, садно в ділянці правого колінного суглоба, які утворилися від дії тупих твердих предметів, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразились, в механізмі виникнення ушкоджень могли мати місце удари, стиснення, тертя. Враховуючи морфологічні особливості ушкоджень слід вважати, що вони могли бути спричинені 09.03.2020 року, враховуючи різну локалізацію ушкоджень слід вважати, що вони не могли утворитися одномоментно, в умовах падіння з положення стоячи на площині. Дані ушкодження мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм згідно п.2.3.5 «Правил судового медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Висновком експерта за № 427-Д від 07.04.2020 року встановлено, що на поверхні сокири, вилученої під час огляду місця події, слідів папілярних узорів не виявлено.

Висновком експерта №141 від 24.04.2020 встановлено, що на кофті, яка належить ОСОБА_8 , маються накладення речовини червоно-коричневого кольору, схожої з підсохлою кров`ю, які представлені просочуваннями, бризками, патьоком, помарками та плямами.

Згідно постанов про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи від 23.03.2020, протоколів від 23.03.2020 відібрані біологічні зразки крові обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 .

Висновками експерта №350 від 15.04.2020 встановлена групова приналежність крові обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 , у обох кров відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за системою АВО.

Відповідно до висновку експерта №351 від 15.04.2020 у чотирьох змивах на ватних тампонах, вилучених з місця події 09.03.2020, знайдена кров людини, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_7 за умови відсутності пошкоджень із зовнішньою кровотечою у обвинуваченого ОСОБА_8 на момент події.

Відповідно до висновку експерта № 448 від 13.05.2020 на кофті обвинуваченого ОСОБА_8 знайдена кров людини, що не виключає її походження як від обвинуваченого, так і від потерпілого.

Висновком експерта № 454 від 19.05.2020 року встановлено, що на сокирі, вилученої 09.03.2020 з місця події, знайдено кров людини, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_7 за умови відсутності пошкоджень із зовнішньою кровотечою у обвинуваченого ОСОБА_8 .

Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №264 від 24.06.2020 року ОСОБА_8 не виявляє тих чи інших індивідуально-психологічних особливостей, які б могли суттєво вплинути на його свідомість та поведінку в досліджуваній у справі ситуації. Особистість його інтелектуально та емоційно зріла. Здатна до свідомого планування власної поведінки, прогнозу наслідків вчинків, що коїть. В досліджуваній у справі ситуації ОСОБА_8 не знаходився в тому чи іншому юридично значимому стані, в тому числі і в стані фізіологічного афекту, який би міг суттєво вплинути на його свідомість та поведінку. Емоційний стан ОСОБА_8 в досліджуваній у справі ситуації може бути позначений як стан емоційної напруги , що виник ситуаційно на тлі алкогольного сп`яніння, що не знижував підконтрольність поведінки свідомості та не позбавляв обвинуваченого можливості розуміти характер скоєних ним дій. ОСОБА_8 в період часу , що стосується вчинення інкримінованому йому кримінального правопорушення , на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший, у тому числі і тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності не страждав, у зв`язку з чим був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обвинувачений ОСОБА_8 знаходився у стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, при цьому його дії не були обумовлені маяченням, обманами сприйняття, афективними розладами та кількісно порушеною свідомістю, тому за своїм психічним станом він був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Оцінюючи даний висновок судово-психіатричних експертів, суд визнає його науково обґрунтованими і достатньо аргументованим, таким, що відповідає об`єктивній поведінці обвинуваченого під час судового розгляду, а тому, погоджуючись з цим висновком, суд визнає ОСОБА_8 осудним і відповідальним за фактично скоєне.

Суд визнає висновки експертів, які досліджені судом допустимими доказами, оскільки висновки експертиз отримані відповідно до вимог статей 101-102 КПК України, надані на дослідження експертам сліди та речі отримані відповідно вимог КПК України та відповідно до санкціонованих слідчих та процесуальних дій, а зроблені висновки ґрунтуються на відомостях, які експерти безпосередньо сприймав або стали йому відомі під час дослідження і проведення експертизи. Висновки експертів повністю узгоджується і з іншими доказами, зокрема показами потерпілого, свідків і фактичними обставинами подій.

Під час проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_8 22.05.2020 останній на місці події у присутності понятих, за участі захисника, розповів та показав, за яких обставин наніс тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 . Зокрема, ОСОБА_8 повідомив, що під час вживання спиртних напоїв у них з ОСОБА_7 виник конфлікт, в результаті якого він виштовхнув ОСОБА_7 із будинку на подвір`я, а сам повернувся в будинок за цигарками. Коли він вийшов на вулицю, то ОСОБА_7 рукою вдарив його в область грудей, після чого наніс удар невідомим предметом по голові, і в нього впали з обличчя окуляри. Тоді він побіг до будинку, схопив там один із інструментів з дерев`яною рукояткою, який саме не пам`ятає, та вийшов на подвір`я, де біля насипу піску побачив силует особи. Він підійшов до вказаної особи і вдарив її лівою рукою і разом з вказаною особою впав на землю, далі точного механізму та кількості нанесення ударів він не пам`ятає. Під час сутички він запитав у особи: « ОСОБА_20 , це ти?», і коли почув у відповідь «Так, це я», зрозумів, що це ОСОБА_7 та припинив наносити йому удари. Показання обвинуваченого під час проведення слідчого експерименту на місці події в частині його дій в стані необхідної оборони, в умовах загрози життю від дій невідомої особи, суд також сприймає критично, оскільки вони є нелогічними. Обвинувачений стверджує, що удари в груді та по голові йому наніс саме ОСОБА_7 , після чого він побіг в будинок, схопив сокиру, вибіг на подвір`я та побачив силует особи. Вказані дії обвинувачений вчинив в дуже короткий проміжок часу. Враховуючи, що крім них двох на території домоволодіння інших осіб не було, вважати вказаний силует сторонньою особою підстав у обвинуваченого не було. Крім того, сокиру він взяв в будинку вже після того, як ОСОБА_7 припинив наносити йому удари, та після цього він першій почав наносити удари сокирою ОСОБА_7 , який вже ніяких неправомірних дій відносно обвинуваченого не вчиняв, а просто стояв біля насипу піску. Таким чином, ніякої загрози життю та здоров`ю обвинуваченого в момент нанесення ним ударів сокирою по голові потерпілого не було, що виключає його дії як в стані необхідної оборони, так і з перевищенням її меж.

В іншій частині версія події, яка мала місце 09.03.2020 року в с.Степове Роздільнянського району Одеської області за участю обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 , яку розповів обвинувачений під час проведення з ним слідчого експерименту повністю узгоджується і з показаннями потерпілого ОСОБА_7 , і з висновками судово-медичних експертиз обвинуваченого та потерпілого, зокрема щодо кількості, локалізації та механізму утворення виявлених у вказаних осіб тілесних ушкоджень.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_7 від 25.05.2020, останній розповів та показав, яким чином та за яких обставин обвинувачений ОСОБА_8 наніс йому сокирою тяжкі тілесні ушкодження в області голови та руки. Вказані показання ОСОБА_7 не протирічать показанням, які він надав в судовому засіданні під час допиту.

Досліджені судом докази суд визнає належними, допустимими та достовірними, оскільки вони узгоджуються між собою і не довіряти таким доказам у суду не має підстав. В сукупності дані докази суд визнає достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Разом з тим, даючи правову оцінку діям ОСОБА_8 в межах пред`явленого обвинувачення за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України, тобто умисні дії, які виразились в закінченому замаху на умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині (умисне вбивство), суд, враховуючи всі досліджені докази в сукупності та встановлені конкретні обставини справи, приходить до висновку, що таке обвинувачення поза розумним сумнівом, в частині намірів обвинуваченого вчинити умисне вбивство потерпілого з прямим умислом, не знайшло свого підтвердження достатніми доказами, у зв`язку з чим вчинені протиправні дії ОСОБА_8 підлягають перекваліфікації.

Так, відповідно до частини 1 статті 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України, від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. У зв`язку з наведеним, правильною визнається в судовій практиці правова позиція, що характер знаряддя злочину, велика кількість та локалізація спричинених тілесних ушкоджень, само по собі ще не свідчить про наміри винної особи на умисне вбивство.

Також, в постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду від 09.10.2018 по справі №760/4968/15-к, колегія суддів зазначила, що з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як слідує зі змісту обвинувального акту і зокрема формулювання обвинувачення, в основі обґрунтування правової кваліфікації протиправних дій ОСОБА_8 як закінченого замаху на умисне вбивство, орган досудового розслідування і прокурор послались на те, що обвинувачений ОСОБА_8 , після нанесення не менше 4 ударів сокирою, вчинивши усі необхідні дії, спрямовані на умисне убивство, які вважав необхідними, для настання смерті ОСОБА_7 , на прохання своєї доньки Полудень ОСОБА_19 перестав наносити удари сокирою, однак смерть ОСОБА_7 не настала по незалежним від його волі обставинам (своєчасне надання медичної допомоги).

З наведеного, на думку суду, слідує, що врахувавши характер знаряддя злочину, як придатне для спричинення тілесного ушкодження, локалізацію тілесних ушкоджень (життєво важливий орган голова) орган досудового розслідування не врахував інших вищезазначених обставин конкретної справи, які мають значення для визначення спрямованості умислу обвинуваченого, зокрема, показань обвинуваченого про небажання вбивати потерпілого.

Показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, які вказували, що після нанесення ударів обвинувачений не вчиняв будь-яких інших неправомірних дій відносно потерпілого, навпаки, завів його до будинку та намагався надати первинну медичну допомогу, свідчать про відсутність наміру обвинуваченого позбавити життя потерпілого, а дії ОСОБА_8 вчинені з умислом спричинити потерпілому тілесні ушкодження.

Крім того, на переконання суду, згідно встановлених конкретних обставин справи, зокрема поведінки обвинуваченого під час та після вчинення злочину, які підтверджуються показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідків, та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, дії обвинуваченого ОСОБА_8 , в силу вище наведених роз`яснень Пленуму ВС України підлягають кваліфікації за фактичними наслідками вчиненого діяння, тобто за спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.

Крім того, свідок ОСОБА_14 не підтвердила в суді, що просила батька припинити наносити удари сокирою ОСОБА_7 , як зазначено в обвинувальному акті. Навпаки, за її поясненнями, коли вона прибула на місце події, бійка між чоловіками продовжувалась , а сокира вже знаходилась на подвір`ї, вона її викинула на город, де її і знайшли слідчі. Вона участі в припиненні конфлікту не приймала, а просто викликала поліцію та залишила місце події. Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_7 також не бачили ні під час конфлікту, ні після нього дочки обвинуваченого на території домоволодіння.

Відтак, спрямованість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, на переконання суду, залишилось не доведеним поза розумним сумнівом і ґрунтується, в тому числі, на припущеннях органу досудового розслідування. Такі висновки випливають з вищенаведених доказів, в тому числі показань обвинуваченого, потерпілого, свідків, які суд визнає не спростованими.

Згідно частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, вказане свідчать про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати ОСОБА_7 .

Вказані дії ОСОБА_8 повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст.121 КК України, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

У зв`язку з наведеним суд перекваліфіковує дії обвинуваченого ОСОБА_8 з частини 2 статті 15, частини 1 статті 115 КК України на частину 1 статті 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Підстав для перекваліфікації його дій на ст.124 КК України, а також для виправдання обвинуваченого, суд не знаходить.

Суд ретельно перевірив версію захисту про спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому у разі перевищення меж необхідної оборони та зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК України ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Визначення конкретного моменту, з якого особа перестала перебувати в стані необхідної оборони з огляду на закінчення злочинного посягання, має відносний характер і залежить від конкретних обставин справи, оцінка яких має включати аналіз об`єктивних і суб`єктивних аспектів поведінки як нападника, так і того, хто обороняється. При цьому важливо з`ясувати, чи могла особа, яка обороняється, з огляду на об`єктивну обстановку та поведінку нападника усвідомлювати, що посягання припинилося, тобто чи було для такої особи за даних об`єктивних обставин очевидним, що у застосуванні заходів захисту відпала необхідність. Якщо ж у ситуації, яка склалася, особа не мала можливості усвідомити факт припинення злочинного посягання, слід вважати, що вона діяла в стані необхідної оборони. Крім того, посягання вважається наявним і тоді, коли воно зупинене, однак може відновитися у будь-який момент.

Суд враховує позицією колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду ВС (Постанова від 19.04.2018 року по справі №722/1981/16-к, провадження №51-792км18), що при розгляді справ даної категорії необхідно також з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. При цьому згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту; перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України. Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

У контексті даного кримінального провадження, враховуючи вищезазначену правову позицію, дослідивши докази, надані як стороною обвинувачення так і захисту, суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не оборонявся від протиправного насильства, не перебував у стані необхідної оборони і застосоване ним насильство до ОСОБА_7 у вигляді чотирьох ударів сокирою по життєво важливому органу, а саме по голові, які спричинили останньому тяжкі тілесні ушкодження, не було перевищенням меж такої оборони.

Суд також враховує, що обвинувачений і потерпілий перебували у нетверезому стані, сварка між ними виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, тобто поведінка обох була неправомірною, що також виключає перевищення меж необхідної оборони та доводить наявність прямого умислу у обвинуваченого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

При обранні обвинуваченому виду та міри покарання судом враховуються положення частини 2 статті 50 КК України, згідно якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчинення ним та іншими особами нових злочинів, визначені статтею 65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_8 раніше не судимий, вчинив відповідно до статті 12 КК України тяжкий злочин, який характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, внаслідок якого було спричинено тяжкі тілесні ушкодження потерпілому. Разом з тим, суд враховує, що такий злочин ОСОБА_8 вчинив в ході конфлікту з потерпілим, який виник в ході вживання спиртних напоїв та як наслідок неадекватної поведінки самого потерпілого ОСОБА_7 , який за місцем мешкання характеризується негативно. Обвинувачений ОСОБА_8 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є військовим пенсіонером за вислугу років, ветераном військової служби, має чотири медалі, одружений, має незадовільний стан здоров`я.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення злочину вперше, добровільне відшкодування шкоди потерпілому, позитивні характеристики обвинуваченого та його заслуги перед державою, незадовільний стан здоров`я, а також вкрай сприятливу щодо нього позицію потерпілого, який не бажає притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною суд визнає вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілого, який не наполягає на суворому покаранні, на підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та можливим звільнити його від відбування покарання, надавши іспитовий строк на підставі ст.75 КК України.

Також суд вважає необхідним по даній справі з метою організації органами виконання покарань належного контролю за поведінкою обвинуваченого, покласти на нього обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування ст.69 КК України та закриття кримінального провадження суд не вбачає.

Також, судом встановлено, що ухвалами слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.03.2020 накладено арешт на тимчасове вилучене майно, а саме: на сокиру, чотири змиви з плям бурого кольору, кофту сірого кольору в чорно-білі смуги.

У відповідності до ст. 174 ч. 4 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Суд вважає, що арешт, накладений на тимчасове вилучене майно підлягає скасуванню.

Цивільний позов по справі не пред`являвся.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню складають 980,70 грн. на залучення експерта, які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Речові докази: сокиру з металевою частиною та деревинним топорищем зі слідами крові, чотири змиви з плям бурого кольору, кофту сірого кольору в чорно-білі смужки, які зберігаються в камері зберігання речових доказів Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, відповідно до ст. 100 КПК України після набрання вироком законної сили слід знищити (Т.1 а.к.п.110 , 118)

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у виді домашнього арешту підлягає скасуванню, оскільки ризики, передбачені статтею 177 КПК України, на даний час відпали, враховуючи, що особа засуджується за менш тяжкий злочин до позбавленні волі з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись статтями 100, 174, 369-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту скасувати, інший запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов не пред`являвся.

Стягнути ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , на користь держави процесуальні витрати по кримінальному провадженню у розмірі 980,70 грн. на залучення експерта.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.03.2020 на тимчасове вилучене майно, а саме: сокиру, чотири змиви з плям бурого кольору, кофту сірого кольору в чорно-білі смуги.

Речові докази, долучені до кримінального провадження, а саме: сокиру з металевою частиною та деревинним топорищем зі слідами крові, чотири змиви з плям бурого кольору, кофту сірого кольору в чорно-білі смужки, які зберігаються в камері зберігання речових доказів Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, після набрання вироком законної сили - знищити.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Роздільнянський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3