Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003683 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2020 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.307 КК України і йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.3 ст.307 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність і призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України, суд дійшов висновку про наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, юний вік обвинуваченого, відсутність у нього судимостей, і ці ж обставини врахував, звільняючи його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, що є неприпустимим.

На переконання прокурора, суд не дав належну оцінку підвищеному рівню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, який, незважаючи на молодий вік, ніколи суспільно-корисною працею не займався, офіційно та неофіційно працевлаштований не був. Відтак, робить висновок, що відсутність законного джерела доходу, небажання займатись суспільно-корисною працею для здобуття законних засобів існування, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та існування реальних ризиків вчинення нових злочинів свідчать, що призначене покарання не слугує його меті. Не погоджується прокурор і з тим, що суд врахував обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, посилаючись на те, що визнання обвинуваченим вини під тиском беззаперечних доказів свідчить про намагання уникнути справедливого покарання за вчинене, і що під час досудового розслідування та судового розгляду він відмовився вказати на особу, яка передала йому наркотичні засоби.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; дослідивши докази, надані стороною захисту, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив злочин у сфері незаконного обігу психотропних речовин за наступних обставин.
26 квітня 2020 року об 11 годині 54 хвилини ОСОБА_7 отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, повідомлення через месенджер Телеграм про місцезнаходження психотропної речовини. Цього ж дня близько 19 години ОСОБА_7 прибув в обумовлене з невстановленою особою місце до парку Сирець, що поблизу станції метро Сирець в м. Києві, де забрав поліетиленовий пакет, в якому містилася психотропна речовина амфетамін, і таким чином незаконно придбав психотропну речовину в особливо великих розмірах з метою збуту. Після цього ОСОБА_7 направився до станції метро Сирець та чекав на автомобіль таксі, щоб направитися в сторону свого місця проживання, тим самим зберігав та перевозив психотропну речовину.
Цього ж дня о 20 годині 55 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Щусєва, 55, біля станції метро Сирець ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції в порядку ст.208 КПК України і у нього вилучено психотропну речовину амфетамін загальною масою 20,925 г.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.307 КК України незаконне придбання, перевезення та зберігання психотропної речовини з метою збуту в особливо великих розмірах є вірною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, який судимості не має, не перебуває на диспансерних обліках нарколога та психіатра, має зареєстроване місце проживання.

Обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було. Разом з тим, суд визнав обставинами, які його пом`якшують, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що виразилося у співпраці з правоохоронними органами, усвідомленні своєї провини, визнанні вини та ставленні обвинуваченого до вчиненого. Також суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання, юний вік обвинуваченого та відсутність у зв`язку з цим у нього життєвого досвіду.

На підтвердження цих обставин стороною захисту в суді апеляційної інстанції було надано документи, у відповідності з якими ОСОБА_9 залишився без батьків, коли йому виповнилося 4 роки, оскільки його батько помер у 2004 році, мати була визнана безвісно відсутньою, а у 2008 році померлою. Виховувався обвинувачений бабусею ОСОБА_9 , яка була призначена його опікуном у 2005 році і рішенням виконкому Жовтневої районної у місті Кривому Розі ради № 497 від 21.12.2016 звільнена від повноважень піклувальника у зв`язку з неможливістю їх виконувати, після чого ОСОБА_7 був довлаштований до прийомної сім`ї.

Відтак, встановивши декілька обставин, що пом`якшують покарання, і, відповідно, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції, з урахуванням особи ОСОБА_7 , зваживши на обставини його виховання в дитинстві і те, що на час вчинення кримінального правопорушення йому виповнилося 18 років, обґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до нього положень ст.69 КК України і призначив покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, який він обґрунтував обставинами, передбаченими ст.75 КК України. Незважаючи на те, що враховані судом при застосуванні положень ст.ст.69, 75 КК України обставини є ідентичними, вони не дають підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Що стосується тверджень прокурора про те, що обвинувачений, який щойно досяг повноліття, ніколи в житті не працював офіційно чи неофіційно, то вони є недоречними.

Між тим, на час апеляційного розгляду ОСОБА_7 вже був працевлаштований у ПП Будінвест Гарант на посаду підсобного робітника, а відтак, має постійне джерело доходу.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно врахував щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання, є безпідставними. Висловлюючи своє відношення до висунутого обвинувачення та даючи показання в суді першої інстанції, ОСОБА_7 дав належну критичну оцінку своїм діям, визнав свою провину та був готовий нести відповідальність за вчинене діяння. Такої ж позиції він притримувався і в суді апеляційної інстанції. А беззаперечні докази винуватості, під тиском яких нібито обвинувачений визнав вину, у справі відсутні, оскільки судове провадження в суді першої інстанції здійснювалося в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Надуманими є і посилання на те, що обвинувачений відмовився вказати на особу, яка передала йому психотропні речовини, оскільки ОСОБА_7 повідомив, у який спосіб зв`язувався з невстановленою особою та придбав психотропні речовини, а конкретні обставини прокурор у судовому засіданні і не намагався з`ясувати.

А тому єдиним доводом апеляційної скарги прокурора є виключно ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яка сама по собі не може бути перешкодою для такого рішення суду першої інстанції.

Крім того, під час досудового розслідування та судового провадження в суді першої інстанції обвинувачений майже пів року перебував під вартою, що, на думку колегії суддів, також дає підстави вважати, що його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але за умов контролю за його поведінкою органом пробації, оскільки він вже реально відчув на собі позбавлення волі.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.ст.69, 75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3