ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/3230/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/577/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

представників потерпілих адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Степногірськ Василівського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді домашнього арешту.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Цивільні позови ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 20406 грн. 80 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

9 жовтня 2014 року приблизно о 22.00 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині автодороги «Запоріжжя-Маріуполь», на території с. Преображенка Оріхівського району Запорізької області, з боку м. Запоріжжя в напрямку м. Маріуполя, зі швидкістю не менше 120 км/год., що перевищує дозволену швидкість руху з населеному пункті та гранично допустиму швидкість руху за умовами видимості елементів проїзної частини по зустрічній для нього смузі руху, що не було пов`язано з виконанням обгону чи об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини. В якості пасажирів в автомобілі перебували ОСОБА_16 , який знаходився на задньому сидінні, та ОСОБА_17 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні.

В цей же час, в зустрічному автомобілю «ВАЗ 2108» напрямку, рухався автомобіль «Тоуota Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_18 . В якості пасажирів в автомобілі перебували ОСОБА_19 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні, та ОСОБА_20 , який знаходився на задньому сидінні.

Після того, як водій автомобіля «Тоуota Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_18 виявив, що автомобіль «ВАЗ 2108» рухається у зустрічному йому напрямку по його смузі руху, не надаючи йому переваги, він, для того, щоб уникнути зіткнення, виїхав на смугу зустрічного для нього руху, по якій продовжив рух.

Після виїзду водієм автомобіля «Тоуota Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_18 на зустрічну для нього смугу руху, водій автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_7 , у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, не переконавшись, що це буде безпечним, і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху вправо та став рухатися в напрямку автомобіля «Тоуota Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 2.9 а), 10.1, 11.3, 12.2, 12.4, 12.9 б), 34.1.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до яких:

п.2.9. «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»;

п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п.11.3. «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу»;

п.12.2. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

п.12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»;

п.12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7»;

п.34.1.1. «Вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць для стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей.

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з автомобілем «Тоуota Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_18 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_17 та пасажир автомобіля «Тоуota Саmrу» ОСОБА_19 отримали тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили їх смерть, пасажир автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження та тілесні ушкодження середньої тяжкості, а водій автомобіля «Тоуota Саmrу» ОСОБА_18 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_7 та порушенням його права на захист.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений свою вину не визнав та пояснив, що не перебував за кермом автомобіля ВАЗ, а в момент ДТП за кермом знаходився потерпілий ОСОБА_12 , який пересів за кермо по дорозі.

Серед усіх доказів, які були розглянуті під час судового розгляду справи, обвинуваченого за кермом автомобіля ВАЗ бачив тільки потерпілий ОСОБА_12 , який є зацікавленою особою, оскільки саме на нього ОСОБА_7 вказує як на особу, яка була водієм автомобіля ВАЗ.

Допитаний свідок ОСОБА_21 показав, що їхав позаду автомобіля ВАЗ та опинився на місці події першим через декілька хвилин після зіткнення, і побачив, що водій автомобіля ВАЗ лежав на рульовому колесі та був мертвим, а на дорозі лежав двигун від автомобіля ВАЗ та обвинувачений із закривавленим обличчям.

Крім того, суд не взяв до уваги висновок комісійної судово-медичної експертизи № 188/189/190к від 19 лютого 2015 року, з якого вбачається, що виходячи з локалізації тілесних ушкоджень, на водійському місці автомобіля ВАЗ у момент ДТП ймовірно знаходився ОСОБА_12 , а також висновок комплексної судово-медичної експертизи № 162/4206-КЕ/2015/пп від 21 липня 2015 року, з якого вбачається, що на місці водія ймовірно знаходився ОСОБА_17 .

Суд помилково зазначив, що вищевказані висновки повністю спростовуються висновком комісійної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 24, 25, 26/16/17545/16-52 від 22 листопада 2016 року, яка нібито є більш узгоджена з іншими матеріалами справи.

Також суд не врахував висновок судово-медичної експертизи № 134 від 29 листопада 2014 року, за змістом якої вбачається, що ОСОБА_17 знаходився на водійському місці, і саме цей текст було покладено в основу повідомлення про підозру та обвинувального акта.

Таким чином, обвинуваченого ОСОБА_7 було звинувачено в тому, що скоїв загиблий ОСОБА_17 .

Звертає увагу на те, що водій автомобіля ВАЗ не був пристебнутий ременем безпеки, а водійське місце не обладнане подушками безпеки, тому з урахуванням швидкості обох транспортних засобів, що рухались назустріч (більше 200 км/год), водій цього транспортного засобу не міг уникнути контакту з рульовим колесом та іншими елементами внутрішньої конструкції автомобіля.

За таких обставин неможливо уявити, щоб у водія автомобіля ВАЗ при такому сильному лобовому зіткненні не було ушкоджень грудної клітини або черевної порожнини, натомість, з висновку судово-медичної експертизи № 4723 від 21 листопада 2014 року вбачається, що у обвинуваченого не було виявлено пошкоджень, характерних для водія.

Обвинувачений декілька разів наголошував на тому, що готовий підтвердити правдивість своїх свідчень за допомогою детектора брехні, однак судом не було вжито заходів до перевірки його показань за допомогою експерта-поліграфолога.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу та зазначив, що ОСОБА_7 з першого судового засідання підтримував одну позицію, не вважає себе винуватим, водієм не був, а тому не повинен нести таке суворе покарання за те, чого не скоював. Звернув увагу, що в повідомленні про підозру та обвинувальному акті зазначено, що саме ОСОБА_17 знаходився на водійському місці. Додатково повідомив, що обвинувачений готовий пройти тест на поліграфі. Просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу свого адвоката та зазначив, що двері автомобіля були закриті, а у нього не було травми від керма. Вважав, що правдиві обставини можливо встановити за допомогою поліграфу. Також зазначив, що у нього на утриманні знаходяться діти, дружина та матір.

Представник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_13 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що обвинувачений свою вину не визнає, але це не підстава для скасуванню вироку. Під час судового розгляду було досліджено дві версії події обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 . Причиною ДТП були допущені водієм ВАЗ порушення ПДР, що ніким не оспорюються. Сторона захисту наполягає на тому, що водієм автомобіля ВАЗ був ОСОБА_12 , а не обвинувачений, але ці доводи обґрунтовують виключно первісною судово-медичною експертизою, яка як було визнано експертами в подальшому, була неповною. У суді першої інстанції був допитаний експерт, який показав, що дані не були повними, експертиза проводилась без автотехніків. Експертизою лише було висунуто припущення, що за кермом міг бути ОСОБА_12 , але експерт не мав даних про наявні у обвинуваченого пошкодження від скла. Після цього було проведено багато інших експертиз, якими доведено винуватість саме ОСОБА_7 . Також були допитані лікарі швидкої та інші свідки, які повідомили, що ОСОБА_12 був на задньому сидінні та після отримання ушкодження в силу фізичного стану, в якому перебував, переміщуватись не міг взагалі. Його витягнули з заднього сидіння та почали реанімували на місці. Свідок ОСОБА_22 дав неправдиві показання, оскільки якщо ОСОБА_7 був на дорозі, то очевидно, що він не міг би одночасно бути на задньому сидінні. Також захисник звернув увагу на те, що з самого початку досудового розслідування ОСОБА_7 звинувачував ОСОБА_17 , який загинув на місці події, але в подальшому, коли стороні захисту стало зрозуміло, що отримані в ході слідства повністю спростовують таку версію, ОСОБА_7 почав звинувачувати ОСОБА_12 . Така нестабільна позиція захисту, на переконання представника потерпілих, вказує виключно на намагання уникнути відповідальності та зробити можливим ставити під сумнів показання ОСОБА_12 , який наразі є потерпілим та стверджувати, що він сам з метою уникнення відповідальності оговорює ОСОБА_7 .

Потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що суд вірно та повно дослідив всі обставини справи та прийняв законне рішення. Звернула увагу, що на підтвердження своєї версії обвинувачений посилається на відсутність ушкоджень грудної клітини, але в даному випадку це є нормальним, оскільки зіткнення транспортних засобів було не прямим, а боковим частинами автомобілів, в яких знаходились передні пасажири. Вважала що посилання обвинуваченого на наявність у нього дітей, не зменшує його відповідальності, оскільки йому призначене строкове покарання, а діти потерпілої через смерть чоловіка назавжди залишились сиротами. Також зазначила, що обвинувачений постійно змінював свою версію, вказуючи то на ОСОБА_23 , то на ОСОБА_12 , таким чином намагався уникнути відповідальності.

Потерпіла ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що вона залишилась без сина, обвинувачений був у стані сильного алкогольного сп`яніння, а за період з 2014 по 2021 роки він постійно змінює свої показання.

Представник потерпілого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_14 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_24 пояснив, що наявні під час проведення первісної експертизи дані були неповні, незрозумілі, але очевидно, що ОСОБА_12 з такими травмами не зміг би перенести ОСОБА_17 на водійське сидіння, а сам перелізти, оскільки він прийшов у свідомість лише в лікарні. Що стосується поліграфу, то сторона захисту протягом більш ніж 1 року в суді першої інстанції не просила призначити таку експертизу. Також суд першої інстанції у супереч відповідних доводів апеляційної скарги навів обґрунтовані мотиви, чому не взяв до уваги ряд експертиз.

Потерпілий ОСОБА_12 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав свого представника адвоката ОСОБА_14 .

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що відразу після ДТП обвинувачений почав стверджувати, що за кермом був ОСОБА_17 , одяг якого не експертизу так і не брали. Після цього, в суді першої інстанції він змінив свої показання та почав вказувати на ОСОБА_12 як на особу, яка перебувала за кермом автомобіля ВАЗ. Такі зміни обвинувачений пояснив тим, що ОСОБА_17 вже мертвий. Крім того, з самого початку слідства обвинувачений відмовлявся від дослідження його показань на поліграфі і тільки зараз почав просити пройти таку експертизу.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що сукупність доказів повністю доводить факт перебування саме ОСОБА_7 за кермом автомобіля ВАЗ.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, потерпілих та їх представників, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосередньо факту дорожньо-транспортної пригоди, наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді смерті двох потерпілих та заподіяння ще двом потерпілим тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, а також винуватість саме водія автомобіля ВАЗ у вчиненні даного кримінального правопорушення в апеляційній скарзі не оспорюються, а її доводи фактично зводяться до того, що ОСОБА_7 за кермом автомобіля ВАЗ у момент дорожньо-транспортної пригоди не перебував.

Враховуючи, що сторона захисту не оскаржувала зазначені вище обставини, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині висновків суду та доводів апеляційної скарги щодо того, хто саме керував автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в момент зіткнення з автомобілем Тоуota Саmrу, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілих, свідків, експерта та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що спочатку він дійсно сів за кермо автомобіля ВАЗ, ОСОБА_12 сів на заднє сидіння, а ОСОБА_17 на переднє пасажирське сидіння. Рухаючись по дорозі, він на повороті зачепив узбіччя, так як був у стані алкогольного сп`яніння. У зв`язку з цим за кермо сів ОСОБА_12 , оскільки лише він був тверезий, ОСОБА_17 сів позаду за водієм, а він сів на переднє пасажирське сидіння. Після ДТП він прийшов до тями серед поля, побачив світло фар та якісь рухи, хотів встати, але не вийшло. Тому він на ліктях доповз до машини, приблизно 50-60 метрів, обперся об кущі, об які подряпався, встав і після цього знову втратив свідомість. Прийшов до тями вже в машині швидкої допомоги. Наступного дня він дізнався, що нібито ОСОБА_17 був за кермом, саме тому він і вказав на нього як на водія автомобіля. На досудовому слідстві він дійсно давав інші покази та вказував, що за кермом був ОСОБА_17 , оскільки той загинув, чим намагався прикрити ОСОБА_12 . Крім того, він не пам`ятає про те, в якому саме взутті він був.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечувала факт керування ОСОБА_7 автомобілем ВАЗ 2108 у момент зіткнення з автомобілем Тоуota Саmrу, а позиція захисту зводилась до того, що за кермом знаходився не обвинувачений, а ОСОБА_12 .

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведення в повному обсязі саме вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілим ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_18 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що за кермо автомобіля ВАЗ сів обвинувачений, на переднє пасажирське сидіння сів ОСОБА_17 , а він на заднє сидіння приблизно по центру. Коли вони їхали по дорозі, то машину почало водити, а зустрічні автомобілі почали сигналити. Їхали то по правій смузі, то по лівій. Швидкість автомобіля була біля 120-140 км/год. Він запропонував обвинуваченому, щоб той дозволив йому сісти за кермо, так як він тверезий, але обвинувачений відмовився та сказав, що з ним все нормально. Через деякий час він побачив, що назустріч рухалася машина на своїй смузі руху, а їх авто було на зустрічній смузі руху. Потім він пам`ятає дуже яскраве світло, після чого прийшов до свідомості в реанімації на другий день. Крім того, до нього в лікарню приходила дружина обвинуваченого та пропонувала все звалити на ОСОБА_17 , але він відмовився. Під час судового розгляду обвинувачений також підходив до нього та пропонував сказати, що за кермом був ОСОБА_17 . В момент ДТП ОСОБА_17 був взутий у тапочки в`єтнамські зелено-чорного кольору, а ОСОБА_7 у туфлі чорного кольору із шнурками.

Потерпіла ОСОБА_9 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_17 , у суді першої інстанції показала, що її син був взутий у зелено-чорні сланці. Крім того, після ДТП їй казали, що ОСОБА_7 в лікарні вже був в іншому одязі, оскільки йому дружина привезла новий одяг. Також пояснила, що ОСОБА_7 нікому не давав керувати своїм автомобілем.

Потерпілий ОСОБА_25 , який є братом загиблого ОСОБА_17 , у суді першої інстанції показав, що в лікарні він побачив ОСОБА_7 , у якого запитав, хто був за кермом, а обвинувачений відповів, що за кермом був ОСОБА_17 . Пам`ятає, що у ОСОБА_7 була перебита переносиця та він був босий. Приїхавши на місце ДТП він побачив розбиту «восьмьорку», двигун лежав серед дороги, удар був у передню пасажирську сторону. Крім цього, він відвідував у лікарні ОСОБА_12 , який тоді сказав, що за кермом був ОСОБА_7 , ОСОБА_17 був на передньому пасажирському сидінні, а сам ОСОБА_12 був на задньому сидінні. Також ОСОБА_12 йому розповів, що просив ОСОБА_7 , щоб дав йому пересісти за кермо, але той відмовився.

Потерпіла ОСОБА_10 , яка є дружиною загиблого ОСОБА_19 , у суді першої інстанції показала, що коли вона перебувала в лікарні в коридорі, окрім неї там знаходилось двоє незнайомих їх людей, які, як вона зрозуміла, також з місця аварії. Як потім з`ясувалось, одним з тих хлопців був ОСОБА_26 , який був в автомобілі з її чоловіком, а інший хлопець, яким виявився обвинувачений, був в шльопанцях по типу пляжних та з розбитою головою. Було видно, що обвинувачений знаходився в неадекватному стані.

У суді першої інстанції також була допитані потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , показання яких не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки про обставини дорожньо-транспортної пригоди їм нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_27 у суді першої інстанції показала, що коли вона знаходилась у лікарні та чекала закінчення операції, вона бачила, що в коридорі сидів молодий хлопець з дівчиною, яка була дуже засмучена, постійно плакала. Потім ця дівчина розмовляла з кимось по телефону, розмова звучала так: «Кум, кум, що ж це буде? Що з ним буде? Що робити?». На тій стороні слухавки щось почали говорити і вона трохи заспокоїлась. Вона після цього зрозуміла, що хлопець, який сидів поряд з тієї дівчиною та був теж засмучений, і є водієм другої машини. Це було зрозуміло з поведінки дівчини, яка дуже переживала за майбутню відповідальність того хлопця. У хлопця було травмоване лице, були порізи на обличчі, схожі на ті, коли осипається переднє скло, але він нормально ходив, по його вигляду було зрозуміло, що він постраждав не сильно. Цей хлопець був мовчазний, але сильно нервував, у нього тремтіли руки. Хлопець був одягнутий в резинові шльопанці (сланці) темного кольору та спортивні штани.

Свідок ОСОБА_28 у суді першої інстанції показав, що коли він підійшов до автомобіля ВАЗ, там вже стояли люди і хтось сказав, що в машині один загиблий, який лежав зігнутий з водійської сторони, половина тіла була в машині, а половина за машиною, направлене через лобове скло.

Свідок ОСОБА_20 у суді першої інстанції показав, що хто саме був за кермом автомобіля ВАЗ він не бачив, але коли допомагав своїм хлопцям, то бачив якісь рухи на обох передніх сидіннях автомобіля ВАЗ, це було два силуети, він їх бачив через бокове скло. Коли він приїхав до лікарні, то побачив обвинуваченого та дівчину, які були дуже стурбовані, обвинувачений був з посіченим обличчям.

Свідок ОСОБА_21 у суді першої інстанції показав, що підбігши до автомобіля ВАЗ, він перевірив пульс у водія, але пульсу вже не було. Чоловік на водійському сидінні лежав так, що половина тіла з ногами знаходилась в салоні автомобіля, а все інше на рульовому колесі і на капоті, якого вже майже не було, лобове скло було розбите. Також хтось кричав на задньому сидінні автомобіля ВАЗ, але добратись туди було важко. На дорозі лежав двигун від автомобіля ВАЗ, а біля двигуна лежав обвинувачений з закривавленим обличчям в нерухомому стані. Він допомагав співробітникам поліції витягати з автомобіля пасажира заднього сидіння з автомобіля ВАЗ, який був у дуже важкому стані, не міг рухатися.

Свідок ОСОБА_29 , який працює лікарем на підстанції екстреної медичної допомоги, у суді першої інстанції показав, що на місці події було троє потерпілих, один з яких був без ознак життя, в машині, яка їхала зі сторони м. Запоріжжя в сторону м. Оріхів, та знаходився на місці водія. У нього було якесь неприродне положення ніг, які знаходились не там, де педалі перемикання, а були виставлені вверх та рівно. Другий потерпілий знаходився в іншій машині, яка їхала в сторону м. Запоріжжя, він був пасажиром з переднього сидіння, в нього було багато переломів. Потім він зі своїм фельдшером займалися потерпілим з автомобіля, який їхав зі сторони м. Запоріжжя, та знаходився на задньому сидінні за переднім пасажирським сидінням. У нього був дуже низький артеріальний тиск, тому вони його швидко забрали та госпіталізували до реанімації. Ушкодження на обох автомобілях були в праву передню частину, тобто водії не повинні були постраждати сильно, більш тяжкі тілесні ушкодження в таких випадках отримують передні пасажири. Враховуючи свій значний стаж роботи може сказати, що мертвий потерпілий повинен був знаходитись в деформованій частині автомобіля, оскільки потерпілий не може перескочити із одного сидіння на інше, він може лише вилетіти за межі автомобіля.

Свідок ОСОБА_30 , яка працює фельдшером на підстанції екстреної медичної допомоги, у суді першої інстанції показала, що в автомобілі Лада було двоє людей, за кермом знаходився чоловік без ознак життя, а на задньому сидінні був чоловік з тілесними ушкодженнями. Всіх збентежило, що чоловік без ознак життя знаходився в неприродній для водія позі голова померлого була запрокинута на сидіння, однак в основному у водія голова повинна бути опущена на кермо, ноги знаходились не там, де педалі, а ближче до водійських дверей. Хлопець на задньому сидінні був у спутаній свідомості, йому було дуже погано, у нього була крововтрата, низький тиск, розрив селезінки. Потім побігли до другої машини, там теж було двоє людей, один водій та пасажир. Пасажир був у дуже важкому стані, вона відвозила його до лікарні. Повернувшись на місце ДТП, з`явився ще один чоловік, в якого був перелом кісток носа, подряпини на обличчі, схожі на порізи від осипу скла, на руках були садна, подряпини, дрібні порізи. Цей чоловік запитав, що тут трапилось. На запитання, чи є він учасником ДТП, чоловік відповів, що ні. Коли вона сказала йому, що явно бачить, що з ним щось не так, то він після цього відповів, що є учасником ДТП. В машині швидкої медичної допомоги вона його оглянула, у нього дійсно був перелом носа. По дорозі в лікарню він весь час комусь телефонував і казав: «У мене проблеми, я попав в аварію», «Все, мені труба», «Я був за кермом». Приїхавши до лікарні, вона запитала у нього, чи він був за кермом, оскільки після огляду автомобіля було зрозуміло, що загинути повинен був пасажир переднього сидіння, а не водій. На це запитання він спочатку заперечував, а тоді вона почула, як він знову дзвонив по телефону і казав, що в нього проблеми. Тому вона зрозуміла, що все-таки він був за кермом. Через деякий час на її робоче місце прибігла дружина цього чоловіка і почала з`ясовувати, де вона поділа кросівки потерпілого, питала, чому він в тапочках, а не в кросівках, і навіщо свідок його переодягнула. Вона відповіла, що ніяких кросівок вона не брала. Щодо пошкоджень автомобіля Лада пам`ятає, що удар прийшовся в передню праву сторону, лобове скло точно було пошкоджене.

Свідок ОСОБА_31 , яка працює фельдшером на підстанції екстреної медичної допомоги, у суді першої інстанції показала, що лікар ОСОБА_29 підійшов до автомобіля ВАЗ, де був загиблий, він його дивився, а вона стояла поряд. Загиблий знаходився в лівій частині автомобіля зі сторони водія. На задньому сидінні цього автомобіля був постраждалий, якого вони забрали до лікарні. Його допомогли витягнути і йому надавали першу допомогу біля автомобіля. У цього чоловіка був перелом бедра та закрита травма живота.

Підстав не довіряти показанням потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_25 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_32 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані об`єктивні причини обмови обвинуваченого з боку вказаних потерпілих та свідків.

Показання потерпілих та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 квітня 2014 року, висновок експерта № 671/14 від 24 жовтня 2014 року, висновок експерта № 672/14 від 28 жовтня 2018 року, висновок експерта № 134 від 29 листопада 2014 року, висновок експерта № 3944 від 27 листопада 2014 року, висновок експерта № 4797М від 9 грудня 2014 року, протокол огляду від 20 жовтня 2014 року, висновок експерта № 4723 від 21 листопада 2014 року, висновок експерта № 47 від 9 січня 2015 року, протокол додаткового огляду місця події від 6 листопада 2014 року (який за своїм змістом фактично є протоколом проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_18 ), протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_20 від 6 листопада 2014 року, висновок експерта № 725/14 від 3 грудня 2014 року, висновок експерта № 159-КЕ/2015/пп від 16 липня 2015 року, висновок експерта № 160-КЕ/2015/пп від 16 липня 2015 року, висновок експерта № 161-КЕ/2015/пп від 16 липня 2015 року, висновок експерта № 19574/16-52 від 14 липня 2017 року (т. 2 а.с. 4-15, 18-23, 25-30, 61-69, 70-75, 76-80, 81, 82-83, 84-85, 86-89, 90-93, 95-99, 100-106, 107-117, 118-125, 149-153).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки відомості, які містяться у них, стосуються обстановки на місці ДТП та положення автомобілів на місці пригоди; стану гальмівної системи, рульового управління та ходової частини автомобілів; виявлених тілесних ушкоджень і причин смерті ОСОБА_17 та ОСОБА_19 ; виявлених у ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та ступеня їх тяжкості; огляду наданого ОСОБА_7 одягу, в якому він перебував на момент ДТП; обставин ДТП, повідомлених під час проведення слідчих експериментів за участі ОСОБА_18 та ОСОБА_20 ; відсутності в діях ОСОБА_18 невідповідності ПДР України та наявності в діях водія ВАЗ-2108 порушень п.п. 10.1, 11.3 ПДР України - і вказані відомості в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого не оспорюються.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що з протоколу огляду транспортного засобу від 20 квітня 2014 року та фототаблиці до нього вбачається, що при детальному огляді салону автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підлозі водійського місця (під педалями) виявлено кросівок темно-сірого кольору правий з шнурками чорно-білого кольору з маркуванням «KSION» сірого кольору 41 розміру (т. 2, а.с. 44-50).

З висновку експерта № 673/14 від 13 листопада 2014 року вбачається, що автомобіль Toyota Camry, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в момент зіткнення розташовувався передньою правою частиною до передньої правої частини автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 32-43).

З висновку комісійної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 24,25,26/16/17545/16-52 від 22 листопада 2016 року вбачається, що в момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 міг перебувати на місці водія, ОСОБА_17 на місці пасажира переднього сидіння, а ОСОБА_12 на місці пасажира заднього сидіння. Особи, які перебували в салоні автомобіля ВАЗ отримали тілесні ушкодження внаслідок контакту з деталями салону, а особи, що перебували на місці водія та пасажира переднього сидіння ще й з вітровим склом. Показання ОСОБА_7 щодо його розташування в салоні автомобіля на момент події на місці пасажира переднього сидіння не відповідають дійсності. Показання ОСОБА_12 , щодо його розташування в салоні автомобіля на момент події на місці пасажира заднього сидіння, ОСОБА_17 на місці пасажира переднього сидіння, а ОСОБА_7 на місці водія узгоджуються з відомими обставинами справи та об`єктивними судово-медичними даними (т. 2 а.с. 126-147).

З висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 19764/15551 від 12 липня 2018 року вбачається, що в момент первинного контакту автомобіль «Тоуоtа Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 , своїм правим кутом був звернений до правої передньої частини автомобіля «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 . В даній дорожній ситуації, як водій автомобіля «Тоуоtа Саmrу» ОСОБА_18 , так і водій автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_7 первинно повинні були діяти у відповідності з вимогами п. 12.2 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «Тоуоtа Саmrу» ОСОБА_18 , в частині вибору швидкості руху за умовами видимості дороги, не суперечили вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України. За умов вказаних потерпілим ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_20 та водієм ОСОБА_18 , дії водія автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_7 в частині вибору швидкості руху за умовами видимості дороги, не відповідали вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України (т. 2 а.с. 154-166).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 5 березня 2019 року вбачається, як ОСОБА_12 вказав місце зіткнення транспортних засобів та зазначив, що автомобіль ВАЗ під керуванням ОСОБА_7 рухався зі швидкістю 120 км/год, а зустрічний автомобіль Тойота рухався зі швидкістю 60 км/год. ОСОБА_7 виїхав на зустрічну смугу руху, та помітивши на відстані 40,8 м зустрічний автомобіль, він здійснив маневр вправо за напрямком свого руху, тим самим повернувся на свою смугу руху. З метою уникнення зіткнення, автомобіль Тойота за 35 м від місця зіткнення здійснив поворот ліворуч, виїхавши на зустрічну смугу руху (т. 2 а.с. 167-169).

З висновку експерта № 19-1285/1286 від 19 вересня 2019 року вбачається, що з технічної точки зору показання водія автомобіля «Тоуоtа Саmrу» ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_12 щодо механізму розвитку події даної ДТП, спроможні. В умовах даного ДТП, нормативні дії водія автомобіля «ВАЗ 2108» регламентувалися вимогами п.п. 10.1, 12.2, 12.4, 12.9 «б» та 34.1.1 ПДР України. В умовах даного ДТП, нормативні дії водія автомобіля «Тоуоtа Саmrу» ОСОБА_18 , регламентувалися вимогами п.п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього рух України. В умовах даної дорожньої ситуації водій автомобіля «ВАЗ 2108» мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Тоуоtа Саmrу» шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 12.2, 12.4, 12.9«б» та 34.1.1 ПДР України. Наявність технічної можливості у водія автомобіля «ВАЗ 2108» запобігти дану подію, дозволяє прийти до висновку про те, що в умовах даного ДТП його дії не відповідали вимогам п.п. 10.1, 12.2, 12.4, 12.9 «б» та 34.1.1 ПДР України. Дії, водія автомобіля «ВАЗ 2108», що не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 34.1.1 ПДР України створювали достатні умови для настання події, і перебували в причинному зв`язку з його настанням. У даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «Тоуоtа Саmrу», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_18 , який знаходився в аварійній ситуації, не підлягають експертному аналізу (т. 2 а.с. 171-178).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачений ОСОБА_7 керував автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в момент зіткнення з автомобілем Тоуota Саmrу, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не виконав вимоги пунктів 2.9 а), 10.1, 11.3, 12.2, 12.4, 12.9 б), 34.1.1 ПДР України, що знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП та наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, у тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає позицію захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу врахування в якості доказу показання потерпілого ОСОБА_12 , які викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання цього потерпілого викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вони є логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими судом доказами, і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , які суд обґрунтовано оцінив критично, оскільки вони повністю суперечать показанням всіх інших свідків та дослідженим матеріалам провадження.

Переконливих підстав для обмови потерпілим ОСОБА_12 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено. Між тим щодо істотних обставин кримінального провадження показання цього потерпілого повністю узгоджується, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань свідка, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події ДТП, а також відсутність у потерпілого підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує версію захисту з приводу неправдивості показань цього потерпілого.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_12 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди (в лікарні потерпілому ОСОБА_25 казав, що за кермом перебував ОСОБА_7 ), так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за її участі, зокрема слідчого експерименту, а також протягом усього судового розгляду, категорично надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин ДТП, постійно стверджував про перебування за кермом автомобіля ВАЗ 2108 саме обвинуваченого ОСОБА_7 .
Разом з тим, матеріали кримінального провадження, які перевірені під час апеляційного розгляду, свідчать, що позиція самого обвинуваченого ОСОБА_7 , на відміну від позиції потерпілого ОСОБА_12 , не є такою ж стабільною та незмінною.

На стадії досудового розслідування ОСОБА_7 вказував на загиблого ОСОБА_17 як на особу, яка керувала автомобілем ВАЗ, проте під час судового розгляду, обвинувачений фактично відмовився від наданих під час досудового розслідування показань та висунув версію про те, що за кермом перебував не ОСОБА_17 , а ОСОБА_12 .

Таку кардинальну зміну показань ОСОБА_7 мотивував бажанням прикрити ОСОБА_12 та допомогти йому уникнути кримінальної відповідальності.

Ці доводи цілком обґрунтовано були розцінені судом першої інстанції як намагання самого обвинуваченого ухилитися від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами. До того суд вірно вказав, що цілком позбавлена сенсу така позиція обвинуваченого за якій він намагається допомогти уникнути відповідальності особі, яка його сама обвинувачує у вчиненні тяжкого злочину.

До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції, така процесуальна поведінка обвинуваченого характеризує його як особу, що схильна до надання неправдивих показань.

На переконання колегії суддів, факт перебування саме обвинуваченого ОСОБА_7 за кермом автомобіля ВАЗ 2108, підтверджується сукупністю належних та допустимих прямих і непрямих доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_12 під час проведення 5 березня 2019 року слідчого експерименту за його участі та в суді першої інстанції категорично повідомляв, що автомобілем ВАЗ 2108 керував ОСОБА_7 . Крім того, після ДТП, в лікарні, дружина обвинуваченого пропонувала ОСОБА_12 «звалити» все на ОСОБА_17 , від чого він відмовився. В подальшому, вже під час судового засідання до ОСОБА_12 підходив обвинувачений, який також пропонував сказати, що за кермом був ОСОБА_17 .
Таким чином, обвинувачений та його дружина намагались вмовити потерпілого ОСОБА_12 змінити свої показання на користь ОСОБА_7 з метою визнання ОСОБА_17 винним у події ДТП, що в подальшому потягло б за собою закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю підозрюваного.
Свідок ОСОБА_27 показала, що в лікарні у ОСОБА_7 було травмоване лице, порізи на обличчі, схожі на ті, коли осипається переднє скло автомобіля.
Свідок ОСОБА_20 показав, що у ОСОБА_7 було посічене обличчя.
Свідок ОСОБА_30 показала, що коли вона повернулась на місце ДТП, то з`явився чоловік з переламаним носом та подряпинами на обличчі, які були схожі на порізи від осипу скла.
Таким чином, свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_20 та ОСОБА_30 у суді першої інстанції повідомили, що у обвинуваченого були поранення на обличчі, характерні для порізів від скла.
Свідок ОСОБА_21 показав, що бачив обвинуваченого через декілька хвилин після ДТП в лежачому положенні на дорозі біля автомобіля ВАЗ, тобто майже одразу після зіткнення транспортних засобів.
Таким чином, свідок ОСОБА_21 спростував версію обвинуваченого про те, що він прийшов до тями в полі, повз на світло фар приблизно 50-60 метрів, піднявся біля кущів та знову втратив свідомість, що, як вірно зазначив суд першої інстанції, неможливо зробити за такий короткий проміжок часу.
Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_31 показали, що пасажир заднього сидіння автомобіля ВАЗ був у дуже важкому стані, мав низький артеріальний тиск, крововтрату, розрив селезінки, перелом стегна, не міг рухатись та вчиняти активних дій, тому з автомобіля його витягали та реанімували на місці.
Свідок ОСОБА_20 показав, що коли допомагав потерпілим від ДТП на місці події, то бачив якісь рухи на передніх сидіннях автомобіля ВАЗ, це були два силуети, які він побачив через лобове скло.
Таким чином, саме в цей момент змінювалось положення тіла ОСОБА_17 , і враховуючи відсутність у ОСОБА_12 з описаних вище підстав фізичної можливості перемістити тіло ОСОБА_17 з переднього пасажирського сидіння на сидіння водія, то немає ніяких сумнівів у тому, що тіло ОСОБА_17 на водійське сидіння перетягнув саме обвинувачений ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_29 показав, що у потерпілого на водійському сидінні автомобіля ВАЗ було неприродне положення ніг, які були не на педалях, а виставлені рівно та вверх. Оскільки ушкодження на автомобілях були в праву передню частину, то водії не повинні були постраждати, а більше ушкоджень повинно бути у пасажирів, які сиділи на передніх пасажирських сидіннях. Таким чином, мертвий потерпілий повинен був знаходитись в деформованій частині авто, він не міг перескочити з одного місця на інше, а міг лише від зіткнення вилетіти вперед за межі автомобіля.
Свідок ОСОБА_30 показала, що водій автомобіля ВАЗ був у неприродній позі, його голова була запрокинута на сидіння, хоча мала б бути опущеною на кермо, його ноги були не на педалях, а знаходились ближче до водійських дверей. Крім того, враховуючи ушкодження автомобілів, загинути повинен був не водій, а пасажир переднього сидіння.
Таким чином, прибувши на місце дорожньо-транспортної пригоди, свідки ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , маючи значний досвід роботи в швидкій медичній допомозі, одразу звернули увагу на те, що потерпілий на водійському сидінні автомобіля ВАЗ перебував у позі, яка не властива для водія, його ноги не знаходились на педалях, а голова не була опущена на кермо.
Також вказані свідки категорично зазначили, що враховуючи розташування автомобілів у момент зіткнення та наявні у них пошкодження, мертвий потерпілий повинен був знаходитись на передньому пасажирському сидінні, а не на сидінні водія.
Свідок ОСОБА_20 показав, що коли він у лікарні розмовляв з ОСОБА_12 , той повідомив, що за кермом був саме ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_27 показала, що в коридорі лікарні сидів обвинувачений з дівчиною, яка була дуже засмучена та постійно плакала. Потім ця дівчина розмовляла з кимось по телефону та казала «Кум, кум, що ж це буде? Що з ним буде? Що робити?». З поведінки дівчини було зрозуміло, що вона дуже переживає за майбутню відповідальність її хлопця.

Свідок ОСОБА_30 показала, що коли вона повернулась на місце ДТП, з`явився чоловік, який запитав у неї «що тут трапилось?». Вона у нього спитала про те, чи є він учасником ДТП, на що чоловік спочатку відповів «ні». Коли вона йому сказала, що явно бачить, що з ним щось не так, то чоловік повідомив про свою участь в ДТП. Коли вони відвозили цього чоловіка до лікарні, він весь час комусь телефонував і казав, що «у мене проблеми», «я попав в аварію», «мені труба», «я був за кермом».
Таким чином, вказані показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_27 та ОСОБА_30 також свідчать про те, що саме ОСОБА_7 перебував за кермом автомобіля ВАЗ 2108, та є непрямими доказами його вини, але повністю узгоджуються з іншими вищевикладеними показаннями потерпілих та свідків.
Окремо слід звернути увагу на правий кросівок темно-сірого кольору зі шнурками чорно-білого кольору, що був виявлений на підлозі водійського місця (під педалями) в салоні автомобіля ВАЗ 2108, та який без сумнівів належить особі, яка керування цим транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди.
Потерпілий ОСОБА_12 з цього приводу показав, що в момент ДТП загиблий ОСОБА_17 був взутий у чорно-зелені в`єтнамські тапочки, а ОСОБА_7 у туфлі чорного кольору зі шнурками.
Потерпіла ОСОБА_9 показала, що ОСОБА_17 був взутий у чорно-зелені сланці, а ОСОБА_7 у лікарні перебував у іншому одягу, який йому привезла дружина.
Потерпілий ОСОБА_25 показав, що в лікарні бачив ОСОБА_7 з босими ногами.
Потерпіла ОСОБА_10 показала, що коли вона в лікарні побачила ОСОБА_7 , він був у шльопанцях по типу пляжних.
Свідок ОСОБА_27 показала, що в лікарні ОСОБА_7 був взутий у резинові шльопанці (сланці) темного кольору.
Свідок ОСОБА_30 показала, що в лікарні до неї підбігала дружина обвинуваченого та з`ясовувала, де ОСОБА_30 поділа кросівки потерпілого, питала, чому він у тапочках, а не в кросівках, і навіщо свідок його переодягнула.
Таким чином, показання потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_30 свідчать про те, що обвинувачений був взутий у туфлі (кросівки) темного кольору зі шнурками, і саме такий вид взуття був виявлений під педалями автомобіля ВАЗ.
На переконання колегії суддів, саме з цієї причини дружина обвинуваченого в лікарні розшукувала кросівки останнього, свідок ОСОБА_25 бачив ОСОБА_7 босим, а потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_27 бачили, що в лікарні він був взутий у шльопанці.
З показань вищевказаних осіб цілком логічним вбачається те, що в момент ДТП обвинувачений «загубив» свій кросівок під педалями автомобіля ВАЗ 2108, тому деякий час у лікарні був босим, а в подальшому взувся у шльопанці.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу необґрунтованого неврахування судом першої інстанції висновку комісійної судово-медичної експертизи № 188/189/190к від 19 травня 2015 року, з якого вбачається, що виходячи з локалізації тілесних ушкоджень, на водійському місці автомобіля ВАЗ у момент ДТП ймовірно знаходився ОСОБА_12 , а також висновок комплексної судово-медичної експертизи № 162/4206-КЕ/2015/пп від 21 липня 2015 року, з якого вбачається, що на місці водія ймовірно знаходився ОСОБА_17 (т. 2, а.с. 190-210, 211-232).

Так, з підсумків вказаних висновків експертиз вбачається, що вони є взаємовиключними, оскільки першим висновком встановлення перебування ОСОБА_17 на місці водія, а другим ОСОБА_12 .

Крім того, з першого пункту підсумків висновку комісійної судово-медичної експертизи № 188/189/190к від 19 травня 2015 року вбачається, що проведення експертизи було суттєво ускладнене якістю описання зовнішніх тілесних ушкоджень на потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , виконаних в межах надання їм медичної допомоги у лікувальних закладах, за якістю деталізації воно не повною мірою відповідає судово-медичним вимогам.
З цього висновку також вбачається, що під час проведення експертизи було взято за основу фронтальний тип зіткнення як фактично встановлений, враховувались лише дані про отримані ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 тілесні ушкодження (які були неякісно описані та деталізовані в медичній документації), та не брались до уваги ушкодження транспортних засобів.
Крім того, за клопотанням сторони захисту суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 356 КПК України допитав в судовому засіданні експерта ОСОБА_24 , який пояснив, що згідно з наданими комісії даними, тип зіткнення був близький до фронтального. Зі всіх осіб, що перебували у транспортному засобі, характерних для водія ушкоджень на жодному з постраждалих і загиблому не було. В такому випадку комісія виходить з того, у кого вони є більш характерними зі всіх осіб. Виходячи з наявності та характеру тілесних ушкоджень на всіх постраждалих, та механізму зіткнення, який розглядався експертною комісією, найбільш ймовірно на водійському сидінні знаходився ОСОБА_12 , адже він має досить значні за обсягом тілесні ушкодження, загиблий ОСОБА_17 на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_7 , дивлячись на те, що у нього наявні ушкодження в ділянці голови та правої нижньої кінцівки, найбільш ймовірно знаходився на правому ряду сидінь ззаду, тобто на ньому тілесні ушкодження є найбільш незначними з усіх постраждалих. Для фронтального зіткнення характерно, що чим далі особа знаходиться від місця контакту з іншим транспортним засобом або нерухомою перешкодою, тим менше на ньому тілесних ушкоджень. З постанови та обставин справи йшлося про те, що сталося лобове зіткнення зазначених транспортних засобів, а з судово-медичної точки зору це саме фронтальний тип зіткнення, тобто коли контактують передні частини транспортних засобів. Під час проведення експертизи брали участь лише лікарі, тому механічні пошкодження автомобілів до уваги не бралися, а досліджувалися лише первинні експертизи, які зафіксували тілесні ушкодження на загиблому та двох постраждалих. Під час проведення дослідження не було даних, що на обличчі у ОСОБА_7 були мілкі рани у вигляді порізів. Наявність будь-яких додаткових даних про наявні ушкодження беззаперечно могло вплинути на висновки про розташування осіб в автомобілі. Експерт зазначив, що у випадку проведення комплексної експертизи вже за участі спеціалістів автотехніків, експертів, могли бути інші висновки з приводу розташування учасників даної ДТП.

Своїми показаннями експерт ОСОБА_24 підтвердив, що висновок комісії ґрунтувався на тяжкості отриманих пасажирами тілесних ушкоджень та вихідних даних про лобове зіткнення автомобілів (фронтальний тип), натомість, у них не було відомостей про наявність у ОСОБА_7 порізів на обличчі, а під час проведення експертизи брали участь лише лікарі, тому механічні пошкодження автомобілів до уваги не бралися.

Враховуючи, що висновок комісійної судово-медичної експертизи № 188/189/190к від 19 травня 2015 року та висновок комплексної судово-медичної експертизи № 162/4206-КЕ/2015/пп від 21 липня 2015 року були суперечливими та мали розбіжності з іншими доказами у кримінальному провадженні, що не давало можливості органу досудового розслідування прийняти однозначне рішення щодо винної у вчиненні кримінального правопорушення особи, було проведено комісійну комплексну судову медико-автотехнічну експертизу.

З синтезуючої частини висновку комісійної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 24,25,26/16/17545/16-52 від 22 листопада 2016 року вбачається, що мало місце зустрічно-кутове, косе, блокуюче зіткнення передніх частин автомобілів Toyota Camry та ВАЗ-2108, що призвело до зменшення внутрішньосалонного простору в ділянці пасажира переднього сидіння. Враховуючи це, ОСОБА_17 міг перебувати на місці пасажира переднього сидіння, а тілесні ушкодження отримати внаслідок контакту з передньою панеллю та пройомом вітрового скла, ОСОБА_33 , який перебував на місці пасажира заднього сидіння, міг отримати правобічно розташовані ушкодження верхньої та нижньої кінцівок та органів черевної порожнини. Найменш травмонебезпечним було місце водія, а тому, зважаючи на його найбільшу фіксацію та мінімальний об`єм тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_7 , саме він перебував за кермом автомобіля, а тілесні ушкодження отримати внаслідок контакту з передньою панеллю, кермом, педалями та вітровим склом.

З підсумків вказаного висновку вбачається, що в момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 міг перебувати на місці водія, ОСОБА_17 на місці пасажира переднього сидіння, а ОСОБА_12 на місці пасажира заднього сидіння. Особи, які перебували в салоні автомобіля ВАЗ отримали тілесні ушкодження внаслідок контакту з деталями салону, а особи, що перебували на місці водія та пасажира переднього сидіння ще й з вітровим склом. Показання ОСОБА_7 щодо його розташування в салоні автомобіля на момент події на місці пасажира переднього сидіння не відповідають дійсності. Показання ОСОБА_12 , щодо його розташування в салоні автомобіля на момент події на місці пасажира заднього сидіння, ОСОБА_17 на місці пасажира переднього сидіння, а ОСОБА_7 на місці водія узгоджуються з відомими обставинами справи та об`єктивними судово-медичними даними (т. 2 а.с. 126-147).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано враховував саме висновок комісійної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 24,25,26/16/17545/16-52 від 22 листопада 2016 року, оскільки під час проведення цієї експертизи використовувались спеціальні знання як в області медицини, так і в області автотехніки, а комісія враховувала не тільки отримані пасажирами тілесні ушкодження, зазначені в первинній медичній документації, а й пошкодження автомобілів.

Колегія суддів вважає, що цей висновок експертизи є належним, допустимим та достовірним доказом підтвердження винуватості обвинуваченого, експертне дослідження було проведено в установленому законом порядку, ним було повністю усунуто розбіжності та суперечності висновків комісійної судово-медичної експертизи № 188/189/190к від 19 травня 2015 року та комплексної судово-медичної експертизи № 162/4206-КЕ/2015/пп від 21 липня 2015 року, і у колегії суддів відсутні сумніви щодо кваліфікації та компетентності експертів.

На переконання колегії суддів, висновок комісійної комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 24,25,26/16/17545/16-52 від 22 листопада 2016 року є повним та обґрунтованим, і в сукупності з іншими доказами в повній мірі доводить вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що у водія ВАЗ обов`язково повинно бути ушкодження грудної клітини або черевної порожнини, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказана позиція є лише припущенням та суб`єктивним відношенням сторони захисту до цього, яка, до того ж, повністю спростовується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що за змістом висновку судово-медичної експертизи № 134 від 29 листопада 2014 року ОСОБА_17 знаходився на водійському місці, і саме цей текст було покладено в основу повідомлення про підозру та обвинувального акта, є аналогічними тим, які були перевірені судом першої інстанції, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку про їх неспроможність з викладенням мотивів, з якими колегія суддів повністю погоджується.

З приводу доводів апелянта щодо готовності ОСОБА_7 , підтвердити правдивість своїх показань за допомогою «детектора брехні» колегія суддів зазначає наступне.

По-перше матеріали провадження не містять відомостей, що з клопотанням про проведення такого дослідження сторона захисту зверталась до суду першої інстанції, не було заявлено у відповідності до вимог ст.ст. 242, 404 КПК України таке клопотання і до суду апеляційної інстанції, а лише декларовано можливість проведення такого дослідження та висловлено припущення щодо його результатів.

По-друге згідно ст. 242 КПК України експертизи можуть проводитись за зверненням будь-якої сторони кримінального провадження, а також за дорученням слідчого тощо, для з`ясування обставин, що мають значення для вирішення завдань кримінального судочинства та коли для такого з`ясування необхідні спеціальні знання. До того ж ч.2 ст. 243 КПК України передбачено, що сторона захисту для проведення експертизи має право самостійно залучати експертів на договірних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Пунктом 6.8.1 Розділу VI Науково-методичних рекомендацій

з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) передбачено, що предметом опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є отримання орієнтувальної інформації щодо: ступеня ймовірності повідомленої опитуваною особою інформації; повноти наданої опитуваною особою інформації; джерела отриманої опитуваною особою інформації; уявлень опитуваної особи про певну подію; іншої орієнтувальної інформації, необхідної для конструювання версій розслідування певних подій.

За визначенням поліграф (детектор брехні) є різновидом психофізіологічної апаратури і являє собою комплексну багатоканальну апаратну методику реєстрації змін психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлення за спеціальною схемою певних психологічних стимулів; аналіз інформації, отриманої від людини в процесі опитування за допомогою поліграфа, як стверджується, дає змогу одержувати необхідну орієнтувальну інформацію та виявляти ту, яку людина приховує.

Поліграф - це багатоканальний осцилограф, який проводить одночасний запис показників кров`яного тиску, дихання, рухових реакцій, робить електрокардіограму тощо. Водночас, на основні чотири показники, які вимірюються поліграфом (артеріальний тиск, пульс, потовиділення, частота дихання) впливає велика кількість емоцій, в тому числі радість, ненависть, печаль, тривога, депресія. Зв`язок цих параметрів у сукупності із намірами безперечного обману до цього часу наукою не доведено. При цьому слід зазначити, що поліграф не читає думки, а лише реєструє фізіологічну активність та зміну її параметрів. Він виявляє не брехню, а лише збудження, яке з певною долею вірогідності може свідчити про неправду. По фізіологічним реакціям не можна точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, якісь асоціації, брехня, переляк).

Таким чином судова експертиза із застосуванням спеціального технічного засобу комп`ютерного поліграфа - це різновид психологічної експертизи, яка проводиться у вигляді дослідження експертом-поліграфологом на основі спеціальних знань з використанням комп`ютерного поліграфа психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлені в ході дослідження стимули з метою перевірки достовірності інформації, що надається досліджуваною особою. Положеннями чинного законодавства не передбачена можливість перевірки правдивості показань учасників справи із застосуванням поліграфа (детектора брехні) або прийняття судом в якості доказу отриманих таким чином відомостей, які носять орієнтовний характер.

Аналіз чинного законодавства дає підстави констатувати, що законодавець дозволяє використовувати поліграф у вузькому професійному колі (Інструкція про порядок використання поліграфів у Національній поліції України, затверджена Наказом МВС України від 13.11.2017 № 920, Порядок проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у Державному бюро розслідувань, затверджений постановою КМУ від 11.05.2017 № 449, Положення про психологічне забезпечення в Національній гвардії України, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.12.2016 № 1285, тощо).

Зазначене апелянтом дослідження відповідно до ч. 2 ст. 242 КПК України не відноситься до обов`язкових експертиз.

Згідно ст. 84 КПК України джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Процесуальним законодавством опитування з використання поліграфу не віднесено до джерел доказів.

У даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування проведені чисельні експертизи, висновки яких разом із іншими документами, яки є доказами, надані суду стороною обвинувачення під час судового розгляду кримінального провадження. Крім того, судом були допитані потерпілі та свідки, які перебували під присягою.

В даному випадку обґрунтованість висновків експертів, показань потерпілих, свідків, а також, їх правова оцінка відповідно до вимог КПК України була надана судом при оцінці доказів в їх сукупності, достатності, достовірності та належності, викладена у вироку, що є предметом апеляційного оскарження.

Таким чином не проведення під час досудового розслідування або судового розгляду наведеного апелянтом дослідження показань обвинуваченого за допомогою експерта поліграфолога не вказує на неповноту досудового розслідування та судового розгляду, яка може ставити під сумнів відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини обвинуваченого є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи захисника обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, у тому числі, щодо на перебування на його утриманні дітей, дружини та матері, і прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у вигляді 9 років позбавлення волі, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, і підстави для пом`якшення призначеного покарання, відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 Дата документу Справа № 323/3230/19