ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2061/21 Справа № 176/1630/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000137 за апеляційними скаргами заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , -

Встановила:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінськ Республіки Білорусь, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 період досудового тримання під вартою з моменту його затримання - з 14 лютого 2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою - залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 9 157 гривень 22 копійки, моральної шкоди 300 000 гривень.

Вирішено долю речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.
Приблизно о 21.00 год. 13 лютого 2018 року, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився в кухні будинку домоволодіння АДРЕСА_1 за місцем свого проживання разом зі своїми раніше знайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В ході спільного розпивання спиртних напоїв за вищевказаною адресою, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті (умисне вбивство) ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті (умисне вбивство) ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, цього ж дня, приблизно о 21 годині 20 хвилин, точного часу слідством не встановлено, знаходячись у вищевказаному місці, наніс не менше 2 ударів рукою, зігнутою в кулак в область обличчя ОСОБА_11 . Від вказаних ударів ОСОБА_11 впав на підлогу. Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_7 взяв до рук гідравлічний шланг, який знаходився біля вхідних дверей до будинку. Одразу після чого, підійшов до ОСОБА_11 , який лежав на підлозі кухні вищевказаного будинку. Знаходячись біля ОСОБА_11 , ОСОБА_7 утримуючи гідравлічний шланг у руках, наніс ним не менше 5 ударів в різні частини тіла потерпілого ОСОБА_11 . Зрозумівши, що ОСОБА_11 не подає ознак життя, ОСОБА_7 припинив наносити удари. Від отриманих тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_11 в період часу приблизно з 21.20 години до 23.00 години 13 лютого 2018 року.

Після чого, з метою приховування слідів вчиненого злочину, ОСОБА_7 пішов до гаражу домоволодіння АДРЕСА_1 , де взяв 2 сокири та повернувся до кухні вказаного будинку. Одразу після чого, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 , який продовжував лежати на кухні зазначеного будинку та наніс заздалегідь підготовленими сокирами не менше 1 удару по кожній нижній кінцівці, в область колінного суглоба ОСОБА_11 , з метою відділення нижніх частин нижніх кінцівок останнього.

Від вищевказаних протиправних дій ОСОБА_7 направлених на протиправне заподіяння смерті (умисне вбивство) ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 28 від 30.03.2018 року потерпілому ОСОБА_11 спричинено множинні тілесні ушкодження, що призвели до травматичного та плевропульмонального шоку, який розвинувся внаслідок закритої тупої травми грудної клітки: повного поперечного перелому грудини та множинних (загалом - 13) переломів ребер обох половин грудної клітки по багатьох лініях з ушкодженням тканини нижньої частки правої легені і її колапсом, множинних забитих ран голови, обличчя, обох надпліч, правого плеча і правого передпліччя та множинних розповсюджених зливних синців, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 .

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вказаний вирок в частині призначення покарання, - скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 14 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вважає, що суд першої інстанції при ухвалені вироку не в повній мірі прийняв до уваги особу винного, обставини та спосіб вчинення злочину, ступінь його тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зазначає, що як слідує з показів обвинуваченого ОСОБА_7 , у скоєному він кається. Проте прокурор вважає каяття ОСОБА_7 удаваним, спрямованим на уникнення покарання, яке б відповідало ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його наслідкам, оскільки обвинувачений з моменту вчинення ним злочину, з 2018 року, не вибачився перед потерпілою стороною, активних дій до відшкодування шкоди не вживав.
Також вважає, що належним чином суд першої інстанції не врахував особу обвинуваченого, який не працевлаштований, характеризується негативно, схильний до вчинення правопорушень, зловживає алкогольними напоями і вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, та не прийнято до уваги думку потерпілої ОСОБА_9 про призначення обвинуваченому суворого покарання ОСОБА_7 , а саме довічного позбавлення волі.
- потерпіла ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі.
Вважає покарання, призначене ОСОБА_7 є занадто м`яким та поблажливим для нього. Визнання ОСОБА_7 вини за скоєне не свідчить про щире каяття, а направлене лише на уникнення максимального покарання за скоєний злочин. Дії обвинуваченого по розчленуванню тіла його сина свідчать, на її думку, про особливу жорстокість ОСОБА_7 та про суспільну небезпечність його діяння, а тому покарання за таке вбивство повинно бути значно суворішим.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілої просила задовольнити частково, потерпілу, яка просила задовольнити її апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Доведеність вини та правильність юридичної кваліфікації скоєного ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої відносно необхідності призначення більш суворого покарання ОСОБА_7 , то колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково, в прокурора, - повністю, виходячи з наступного.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому, із додержанням усіх вимог чинного законодавства, вирішенні поданих апеляційних скарг.

Вирішуючи питання щодо справедливості обраного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд повинен перевірити, чи було дотримано судом першої інстанції приписи статей 50, 65 КК України, і в разі встановлення порушень усунути їх у процесуальний спосіб.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків). Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримано не було.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває та раніше не перебував, хронічних захворювань не має, офіційно не працевлаштований, розлучений, рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року позбавлений батьківських прав стосовно доньки - ОСОБА_13 , 2014 року народження.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, суд першої інстанції врахував вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд першої інстанції визнав повне визнання вини у скоєному кримінальному правопорушенні, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, наявність підстав, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілої щодо необхідності призначення максимального суворого покарання, а також повного визнання обвинуваченим своєї провини, та його послідуючу поведінку, дійшов висновку, що в даному конкретному випадку обвинуваченому ОСОБА_7 , буде достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд належним чином не проаналізував дані, наявні у кримінальному провадженні, які мають правове значення при виборі заходу примусу, і по суті не вмотивував, чому вважає за можливе досягти мети покарання при його призначенні саме у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Згідно п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», однією з важливих гарантій здійснення права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів. У справах про злочини даного виду суди зобов`язані встановлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання.

В даному конкретному випадку суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років, не врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним вбивства потерпілого, а саме те, що зазначене кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. При цьому, у вироку суду першої інстанції при вирішенні питання про обґрунтованість та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином не дано оцінки даним, які негативно характеризують особу обвинуваченого та свідчать про його стійку злочинну поведінку, якийвчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та його поведінку після вбивства потерпілого, який усвідомлено намагався приховати злочин шляхом спроби розчленування трупу потерпілого ОСОБА_11 , за допомогою сокир. Не було враховано судом і думку потерпілої, про необхідність призначення ОСОБА_7 суворого покарання.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання суперечить принципу справедливості, який є однією із ключових засад всієї системи права, й особливе місце посідає даний принцип у кримінальному праві, де однією із складових принципу справедливості виступає співрозмірність вчиненого особою злочину та призначеного за нього покарання.
На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до вимог Закону та загальноприйнятих норм моралі, а його дії свідчять про жорстокість та винятковий цинізм. Саме тому колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з вимогами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 не можна вважати справедливим внаслідок м`якості, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, прокурора, - задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , колегія суддів враховує, що останній вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що визнає обставиною, яка обтяжує покарання. Колегія суддів зазначає, що скоєне ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів. Колегія суддів приймає до уваги, що після вбивства потерпілого, обвинувачений намагався приховати злочин шляхом спроби розчленування трупу потерпілого ОСОБА_11 за допомогою сокир. ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, розлучений, та рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року був позбавлений батьківських прав стосовно доньки - ОСОБА_13 , 2014 року народження. За місцем проживання він характеризується негативно, зловживає спиртними напоями. Крім цього колегія суддів приймає думку потерпілої, яка втратила близьку людину та прохала призначити ОСОБА_7 суворе покарання.
Колегія суддів з приводу доводів ОСОБА_7 про його щире каяття та активного сприяння розкриттю злочину, як обставин, що пом`якшують покарання, зазначає, що таких обставин об`єктивно не має, оскільки обвинувачений не вжив жодних заходів по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди потерпілій. Також колегія суддів приймає до уваги поведінку ОСОБА_7 , як до скоєння злочину, так і після його вчинення, яка не свідчить, що він розкаявся у скоєному, а будучи затриманим, був вимушений визнати свою провину при наявності беззаперечних доказів його провини.
Згідно із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України № 759/7784/15-к від 22 березня 2018 року та № 166/1065/18 від 18 вересня 2019 року розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. В даному випадку такі обставини відсутні.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Колегія суддів, крім цього враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Саме таке покарання на думку колегії суддів, буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
В решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 , - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 ,- задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4