ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6166/13-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/666/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, громадянку України, з середньою освітою, неодружену, не маючу нікого на утриманні, працюючу прибиральницею за трудовою угодою, раніше не судиму, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,
Визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням - з іспитовим строком 3 роки.
Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Згідно вироку 12.02.2013 року у вечірній час близько 00:30 год. ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , під час виниклого конфлікту на побутовому ґрунті зі своєю бабусею ОСОБА_9 , коли сварка у перейшла у більш агресивну форму, у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , яка після перелому шийки с стегна у 2012 році не могла самостійно рухатись. ОСОБА_7 , усвідомлюючи той факт, що ОСОБА_9 не може чинити опір її діям, вирішила спричинити тілесні ушкодження останній, не бажаючи настання смерті. Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 кулаками рук завдала удари по обличчю та тулубу ОСОБА_9 у тому числі у район грудної клітини та ребер, чим завдала останній закриту тупу травму грудної клітини, множинні переломи ребер згідно висновку судово медичної експертизи № 18/459-Дм/13 від 22.03.2013 року, що у подальшому стало причиною смерті ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність просить вирок суду скасувати . Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що суд, мотивуючи застосування положень ст. 69 КК України до обвинуваченої ОСОБА_7 послався на факт сплину семирічного строку з дня вчинення злочину, умови його вчинення, відсутність претензій потерпілої сторони, щире каяття та факт визнання провини обвинуваченою.

В той же час на думку автора апеляційної скарги судом не наведено аргументів щодо підстав для застосування до неї положень ст. 75 КК України.

За таких обставин на думку автора апеляційної скарги застосування до обвинуваченої положень ст.. 69 КК України та звільнення її від відбування призначеного покарання є невмотивованим та незаконним, а відтак судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, думку обвинуваченої та її захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили залишити оскаржуваний вирок без змін, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що викладені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченої за ч.2 ст. 121 КК України у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів прокурора, щодо невідповідністі призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не погоджується з ними, внаслідок їх необгрунтованості.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів не може погодитись зі слушністю апеляційних доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої та неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ст. 75 КК України, внаслідок звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням .
Зокрема, прокурор в своїх апеляційних доводах не вказує на порушення умов та підстав звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, які передбачені диспозицією ст. 75 КК України, оскільки в частині першій цієї статті законодавцем передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав, наявність яких обумовлює можливість застосування судом зазначеного кримінального закону.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК Україниу виді позбавлення волі на строк 5 років, а зазначений злочин не є корупційним.
При цьому належить врахувати, що норми ст. 75 КК України не містять обмежень щодо її застосування, з урахуванням тяжкості злочину, на що безпідставно посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, як на підставу неправильного застосування цього кримінального закону.
Разом з цим, законодавець вказує у ч.1 ст. 75 КК України на необхідність врахування при призначенні покарання обставин справи, згідно яких ОСОБА_7 визнала вину, щиро розкаялася, незаміжня, дітей немає, працює прибиральницею за трудовою угодою, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше не судима.
Під час апеляційного розгляду обвинувачена повідомила про те, що вона зробила належні висновки для себе, щодо неприпустимості будь яких злочинних дій в майбутньому, та про його бажання виправитись, повідомила що працює.
Крім того повідомила, що доглядала за своєю бабусею біля двох років, брат не приймав жодної участі, бабуся мала проблеми зі здоров`ям, не вставала, при цьому постійно її ображала.
В день події намагалася змінити пелюшки, проте бабуся лаялася, принижувала, після чого впала з ліжка та лежала на підлозі.
Обвинувачена намагалася її підняти та покласти на ліжко, проте потерпіла відмовлялася, знову лаялася та чинила фізичний опір.
Не витримавши образ та принижень, обвинувачена нанесла удари рукою в область обличчя, тулуба та інших частин тіла.
Після сварки ОСОБА_7 підняла бабусю на ліжко та пішла до своєї кімнати, з метою відпочити через втомлений стан.
Вранці зайшла в кімнату потерпілої де виявила тіло останньої без ознак життя.
Також обвинувачена зазначила суду, про те що шкодує про вчинене та страждає від описаних подій.
За час, що минув з моменту вчинення злочину обвинувачена не притягувалася до адміністративної або кримінальної відповідальності.
За таких обставин, на думку колегії суддів висновок суду, що зазначений ним у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, про застосування положень ст. 69 КК України та можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням є слушним, оскільки об`єктивно встановлені обставини, які свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання.
В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду прокурором не надано будь яких відомостей, які б спростовували вищезазначені об`єктивні дані, що стали підставою для застосування норм ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченій.
Також відсутні доводи прокурора і щодо необгрунтованого застосування положень ст. 69 КК України, при цьому оскаржуваний вирок містить обґрунтування призначення покарання нижчого за найнижчу межу, передбаченої санкцією ч.2 ст. 121 КК України.
Суд послався на те, що остання визнала свою вину, щиросердно розкаялась, надала добровільні покази в суді, досі страждає та хвилюється за вчинене, протягом перебування справи в суді своєчасно з`являлась у судові засідання за першим викликом, не порушувала наявний раніше запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, вчинила злочин внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, пов`язаних з тривалим приниженням.
Колегія суддів погоджується з такими мотивами суду та зазначає, що вказані обставини не були спростовані прокурором ані в своїй апеляційній скарзі ані в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Отже, на думку колегії суддів, вирок в частині застосування положень ст. 69 КК України та звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є вмотивованим та обґрунтованим, оскільки у суду першої інстанції, з урахуванням даних про щире каяття обвинуваченої, визнання вини, бажання виправитися та усвідомлення нею невідворотності покарання у випадку вчинення нового злочину не було об`єктивних підстав призначати покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.
Такий вид і міра покарання, з подальшим звільненням обвинуваченої від відбування покарання з покладенням на неї обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, будуть достатніми для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нею нових злочинів.
При цьому належить врахувати те, що судом першої інстанції призначено максимальний іспитовий строк 3 роки, що є додатковим запобіжником для контролю з боку держави за ефективністю застосування інституту звільнення осіб від відбування покарання.
Крім того, колегія суддів, зазначає, що внаслідок значного часу який минув з моменту вчинення обвинуваченою злочину, понад 8 років, та з урахуванням поведінки обвинуваченої, яка до кримінальної та адміністративної відповідальності за цей час не притягувалася, ступінь суспільної небезпеки від вчиненого кримінального правопорушення в значній мірі зменшився.
З огляду на викладене, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, які свідчать на користь апеляційних доводів прокурора, щодо необхідності скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, що унеможливлює задоволення його апеляційних вимог.
Крім того, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого вироку, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні -залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді