Справа № 357/2302/20
У Х В А Л А
про відмову в затвердженні угоди про примирення

12 серпня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому підготовчому засіданні, угоду про примирення, яка укладена 28 лютого 2020 року між потерпілою ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0000572, яке внесене до ЄРДР 11 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України (далі угода), установив таке.

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

Згідно із угодою, обвинувачений ОСОБА_4 визнав, що вчинив кримінальне правопорушення кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 357 КК України, за таких фактичних обставин.

Відповідно до повідомлення про підозру від 27 лютого 2020 року, ОСОБА_4 10 лютого 2020 року близько 20:00 год., перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу з сумки належної потерпілій ОСОБА_5 викрав платіжну картку № НОМЕР_1 , емітентом якої є АТ КБ «Приватбанк», видану на її прізвище та платіжну картку № НОМЕР_2 , емітентом якої є «Ощадбанк», видану на її прізвище.

В подальшому ОСОБА_4 , діючи умисно, в особистих інтересах, на ґрунті ревнощів, з метою перешкоджання користування вищевказаними картками ОСОБА_5 , фактично привласнив платіжні картки, видані на ім`я останньої та після чого залишив приміщення будинку АДРЕСА_1 .

Згідно із п. 1.27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», визначено, що платіжна картка електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХII від 02 жовтня 1992 року, пп. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-ІІІ від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08 жовтня 1998 року № 414, документом визнається будь-який матеріальний носій, що містить інформацію, функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а засобами доступу до банківських рахунків (платіжним інструментом) є засоби певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ грошей з відповідного рахунку. Одним з видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби (платіжні картки тощо).

Таким чином, емітована АТ КБ «Приватбанк платіжна картка № НОМЕР_1 та емітована «Ощадбанк», які видані ОСОБА_5 , в силу вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХII від 02 жовтня 1992 року, пп. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-ІІІ від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08 жовтня 1998 року № 414 є офіційними документами.

Сторони погодили, що обвинуваченому ОСОБА_4 має бути призначене покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.

Процедура розгляду, позиції учасників кримінального провадження.

Суд розглядав угоду, за відсутності потерпілої, з огляду на зловживання нею правом явки до суду, а саме: вона понад рік не з`являється в підготовчі засідання, без повідомлення причин таких неявок, що порушує право обвинуваченого на розгляд справи в найкоротший строк, яке визначене ч. 5 ст. 28 КПК України.

В судовому засіданні від 12 серпня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_4 просив відмовити в затвердженні угоди, тоді як прокурор ОСОБА_3 проти цього не заперечував.

Встановлені судом обставини із посиланням на докази.

02 березня 2020 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000572, яке внесене до ЄРДР 11 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, разом з угодою.

Для їх розгляду призначалися підготовчого засідання на 15 квітня 2020 року, 30 червня 2020 року, 13 серпня 2020 року, 05 листопада 2020 року, 18 січня 2021 року, 16 лютого 2021 року, 02 квітня 2021 року, 12 серпня 2021 року, в які потерпіла ОСОБА_5 не з`явилася.

Згідно із ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2021 року, за неявку в підготовчі засідання на потерпілу ОСОБА_5 накладене грошове стягнення.

Мотиви з яких виходить суд при постановленні ухвали, і положення закону якими він керувався.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно із ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Отже, з огляду на позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що наявна підстава, передбачена п. 4 ст. ч. 7 ст. 474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди.

Керуючись ст. 474 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

відмовити в затвердженні угоди про примирення, яка укладена 28 лютого 2020 року між потерпілою ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0000572, яке внесене до ЄРДР 11 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Розгляд кримінального провадження № 0000572, яке внесене до ЄРДР 11 лютого 2020 року, відносно ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, продовжити в загальному порядку.

Ухвала в апеляційному порядку оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1