Житомирський апеляційний суд
Справа №277/271/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 176 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 , обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
адвоката: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2021 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20.05.2021року.

в с т а н о в и л а:

В провадженні Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 263, ч 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186 КК України.

В даному кримінальному провадженні прокурор заявила клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , оскільки строк дії запобіжних заходів спливає, розгляд кримінального провадження триває та продовжують існувати ризики, враховані при обранні їм запобіжного заходу у такому вигляді, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну запобіжного заходу тримання під вартою на більш м`який, а саме на цілодобовий домашній арешт.

Ухвалою Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_14 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 на цілодобовий домашній арешт - відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 - задоволено.

Продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20 травня 2021 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.03.2021, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до 20 травня 2021 року.

Також просить розглянути у відповідності до вимог чинного законодавства клопотання прокурора щодо продовження, а також клопотання захисника щодо зміни запобіжного заходу, постановити нову ухвалу якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем постійного проживання ОСОБА_7 , як альтернатива визначити розмір застави.

Вказує, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, а зазначені в ній висновки несумісні з принципом верховенства права. При цьому зазначає, що обґрунтування цих висновків не надає належних підстав вважати, що продовження строків тримання під вартою її підзахисного є засобом запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Посилається на те, що суд належним чином не дослідив всі обставини справи, не звернув уваги на недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які формально послалась у своєму клопотанні. Всупереч ст.372 КПК України не зазначив мотивів неврахування доводів сторони захисту, а також належним чином не мотивував можливості застосування відносно обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

Вказує, що твердження про те, що ОСОБА_7 уже вчинив тяжкий та особливо тяжкий злочини не лише порушує презумпцію невинуватості, а й суперечить матеріалам справи та наданим прокурором доказам, які не засвідчують вчинення ним інкримінованих злочинів.

Припущення щодо вчинення ОСОБА_7 спроб знищити або сховати (спотворити) докази, є неспроможними, оскільки всі необхідні докази слідство зібрало, вони досліджені уже судом, зберігаються під надійною охороною сторони обвинувачення, доступу до них ОСОБА_7 не має і вплинути на них не зможе.

Ризик впливу на потерпілих чи свідків в даному кримінальному провадженні є необґрунтованим припущенням прокурора, нівелюється як покладанням обов`язку утриматись від спілкування з потерпілими чи якимось свідками, так і обов`язком не залишати житло у випадку цілодобового домашнього арешту.

Вказує, що зазначені судом ризики є неспроможні, значно зменшились, і належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 забезпечило б застосування запобіжного заходу як домашній арешт за місцем проживання чи особисте зобов`язання з покладанням відповідних обов`язків.

Також послалась на те, що оскаржувана ухвала суду суперечить, як вимогам щодо дотримання положень національного законодавства так і вимогам щодо дотримання окремих положень норм практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), які стосуються застосування та продовження строку такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Вказала, що при продовженні строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 окремі положення практики Європейського суду з прав людини застосовані шаблонно, без врахування умов сьогодення.

На думку адвоката ОСОБА_8 такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України з визначенням розміру застави буде достатнім, щоб нівелювати ті ризики зі сторони її підзахисного про які йдеться в оскаржуваній ухвалі суду та клопотанні прокурора.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, дружину та малолітню дитину, яка перебуває на його утриманні, що є гарантією не ухилення обвинуваченого від явки до суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження та ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 22.03.2021 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

З журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні як прокурора, так і сторони захисту доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому був допитаний обвинувачений ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, та захисника, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміну запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість та обсяг обвинувачення, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Фактичні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання (ч.4 ст.187 КК України) у виді позбавлення волі від 8 до 15 років, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також судом враховано міцність соціальних зв`язків ОСОБА_7 , обвинувачення останнього у вчиненні злочинів в період умовно-дострокового звільнення, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, свідка, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

Колегія суддів визнає безпідставними посилання апелянта на відсутність в ухвалі суду посилання на докази існування ризиків та автоматичне продовження судом запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , оскільки аналізуючи наведені прокурором ризики, які існували при обранні відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: можливість переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, свідка, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, які не зменшилися, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість запобіганню вказаним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою. Наведене відповідає вимогам ст.199 КПК України.

Посилання захисника та обвинуваченого на те, що він має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки на думку колегії суддів, також не можуть бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від суду, подальшого можливого покарання.

Суд, розглядаючи заявлені клопотання, взяв до уваги, крім даних, передбачених ст.177 КПК України, характер вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, його тяжкість, наслідки вчинення протиправних діянь та дійшов до обґрунтованого висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та є правові підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а також необхідним і доцільним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, які стосуються вирішення питання про запобіжний захід, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали.

При цьому посилання захисника на те, що строк запобіжного заходу продовжується вже восьмий раз не спростовують висновків суду про необхідність задоволення такого клопотання прокурора і в даний раз.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи клопотання як прокурора так і захисника, у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали безпідставно зазначив, що ОСОБА_7 вчинив злочин, оскільки такий висновок можливо зробити лише в обвинувальному вироку по суті провадження. На даній стадії можливо говорили лише про обвинувачення. Однак вказана обставина не впливає на правильність ухвали по суті.

Також знайшли своє підтвердження доводи апелянта щодо безпідставності посилання суду на рішення ЄСПЛ «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, яке не відповідає умовам сьогодення та відсутній офіційний переклад тексту вказаного рішення. Однак вказана обставина також не впливає на правильність вирішення питання про вирішення питання запобіжного заходу.

Разом з тим є безпідставними вимоги апелянта щодо визначення ОСОБА_7 , як альтернативи, розміру застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, вчиненого із застосуванням насильства, а тому відповідно до ч.4 ст.183 КПК України встановлено право слідчого судді, суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою, не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, підстав для зміни запобіжного заходу апеляційний суд на даний час не вбачає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2021 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20.05.2021року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: