ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/606/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1488/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.125, 162,186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 02 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі представника потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого, його захисника та прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 14 12 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Савинці, Балаклійського району Харківської області, українця, громадянина України, не одруженого, маючого середньо-спеціальну освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 10 10 2013 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.3 ст. 307, ч.2 ст. 306, ст. 69 КК України з призначенням покарання у виді 3 років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 186 КК України з призначенням покарань:

-за ч.1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 100 годин;

-за ч.1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців;

-за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 11 07 2019 року. Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 11 2015 року зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 07 2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, залишено раніше обрану тримання під вартою у Харківському слідчому ізоляторі.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 05 09 2016 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що 30 08 2016 року приблизно о 14-20 годині ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прийшли до колишнього співмешканця останньої - ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою отримання у ОСОБА_12 документів ОСОБА_11 , що засвідчують її особу, де ОСОБА_12 відкрив двері хвіртки та дав зайти у двір ОСОБА_11 , для повернення їй документів.
Після чого, ОСОБА_7 почув з будинку сварку між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на що ОСОБА_7 , з метою з`ясування причин виниклого між останніми конфлікту, спільно з ОСОБА_10 , зайшли через хвіртку до двору буд. АДРЕСА_2 . Надалі, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 , перебуваючи на території домоволодіння за місцем мешкання ОСОБА_12 , в ході виниклої між ними сварки, обумовленою образою ОСОБА_12 ОСОБА_11 , наніс один удар кулаком правої руки в область лівої частини лоба ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_10 , діючи спільно з ОСОБА_7 , наніс потерпілому один удар правою ногою в область тулуба зліва. Далі ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_12 , від чого він впав на підлогу та прикрив руками обличчя, а ОСОБА_7 та ОСОБА_10 продовжували наносити численні удари руками і ногами з обох боків по тулубу та голові ОСОБА_12 . Злочинні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , були припинені лише на прохання колишньої співмешканки ОСОБА_12 - ОСОБА_11 .
В результаті спільних протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ОСОБА_12 були спричинені наступні тілесні ушкодження: синці на голові, поверхневі забійні рани на правій руці та лівій нозі.
За ступенем тяжкості вказані тілесні ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень, згідно п.п.2.3.2.б, 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.95 р.
Крім того, після вказаних подій, 30 08 2016 року приблизно о 14-25 годині ОСОБА_7 , перебуваючи разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у дворі домоволодіння ОСОБА_12 , розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , на прохання колишньої співмешканки ОСОБА_12 - ОСОБА_11 припинили наносити удари потерпілому ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 надали потерпілому ОСОБА_12 можливість підвестись, після чого ОСОБА_12 з метою уникнути подальшого спричинення йому тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , зайшов до свого будинку за вказаною адресою.
Далі, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що вхідні двері у вищевказаний будинок ОСОБА_12 за собою не зачинив, з метою подальшого спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , шляхом вільного доступу, усвідомлюючи, що він порушує недоторканність житла потерпілого ОСОБА_12 , та, бажаючи вчинити саме такі дії, без дозволу та згоди власника вказаного житла ОСОБА_12 , через відчинені вхідні двері незаконно проник до будинку АДРЕСА_2 для спричинення тілесних ушкоджень останньому, грубо порушуючи вимоги ст. 30 Конституції України, яка гарантує недоторканість житла та іншого володіння особи.
Таким чином, ОСОБА_7 за вищевказаних обставин, усвідомлюючи протиправність своїх дій, спрямованих на порушення недоторканності житла, закріпленого Конституцією України, бажаючи вчинити саме такі дії, без дозволу та згоди власника будинку, через відчинені вхідні двері незаконно проник до житла за вищевказаною адресою, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , на законні вимоги потерпілого ОСОБА_12 покинути його житло ОСОБА_7 не реагував, житло добровільно не покинув.
Крім того, 30 08 2016 року приблизно о 14-30 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , за раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення майна останнього, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою та в групі між собою, в той час коли ОСОБА_7 утримував ОСОБА_12 , не даючи йому змоги чинити опір та припинити злочинні дії останніх, ОСОБА_13 , перебуваючи в коридорі, розташованому при вході у вказаний будинок, відкрито викрав кувалду металеву (чорний метал) вартістю 150,00 гривень, гирю вагою 16 кг вартістю 450,00 гривень та гантель вагою 12 кг вартістю 275,00 гривень, які виніс у двір будинку. Після чого, ОСОБА_13 , повернувшись до помешкання, зайшов на кухню, де, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, відкрито викрав дві каструлі та гусятницю чавунну, вартість яких визначити не представилось можливим, та чайник електричний вартістю 180,00 гривень, та з вказаним майном направився до виходу з будинку, де був зупинений потерпілим ОСОБА_12 . При цьому, ОСОБА_13 , усвідомлюючи відкритість своїх дій, з метою утримання викраденого майна, наніс удар кулаком лівої руки в область лоба потерпілого ОСОБА_12 , в цей час ОСОБА_7 , діючи за домовленістю та в групі з ОСОБА_10 , наніс ОСОБА_12 ззаду удар ногою в спину, після чого наніс ще один удар кулаком правої руки в область правого вуха та затягнув за одягнену на ньому футболку до будинку.
В той момент, коли ОСОБА_7 наносив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , продовжуючи злочинні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, повернувся до коридору домоволодіння ОСОБА_12 , звідки виніс трансформатор ОСГ-0,125 У2, ТУ 16-579, 011-77, 1981 року випуску у робочому стані вартістю 55,00 гривень та дриль електричний ТМ «Craft» 700Вт, 2800 об/хв., у робочому стані вартістю 599,00 гривень. Надалі ОСОБА_7 , виходячи з будинку, побачив туфлі чоловічі чорного кольору 43 розміру, вартість яких визначити не представилось можливим, які викрав разом із вищевказаним майном.
Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяли ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 1709,00 гривень.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України розбій, тобто умисне легке тілесне ушкодження; за ч.1 ст. 162 КК України тобто незаконне проникнення до житла та за ч.2 ст. 186 КК України, тобто грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування вироку та про ухвалення нового, яким закрити кримінальне провадження щодо нього за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненому (т. 2 а.с. 33).

Апеляційну скаргу на вказаний вирок було подано також захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 , яка просила про зміну вироку та закриття кримінального провадження за ч.2 ст. 186 КК України з призначенням ОСОБА_7 мінімального покарання за ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України.

Обґрунтовуючи свої доводи зазначила, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України не доведена у зв`язку з відсутністю доказів.

Суд першої інстанції в основу вироку безпідставно поклав лише покази потерпілого та свідка ОСОБА_10 , в той час критично оцінив покази обвинуваченого, який заперечував свою причетність до скоєного правопорушення, порушивши при цьому принцип презумції невинуватості та допустивши однобічність та неповноту дослідження обставин справи.

Крім того, посилаючись на положення ст. 65 КК України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», наголосила на необхідності дотримання судами при призначенні покарання у кожному випадку вимог кримінального закону та обов`язок враховувати тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання (т.2 а.с. 34-37).

На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, проте останній до початку розгляду справи відмовився від неї, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Прокурор просила залишити апеляційні скарги обвинуваченого та захисника без задоволення.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник, будучи належним чином повідомленими про розгляд апеляційних скарг, у судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б свідчили про неможливість розгляду справи без їх участі до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, перевіряючи апеляційні скарги в частині вимог про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України визнав повністю, а за ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та в судовому засідання суду першої інстанції пояснив, що 30 08 2016 року він разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прийшли до колишнього співмешканця останньої ОСОБА_12 , до будинку АДРЕСА_2 , забрати її речі. Між ним та потерпілим виникла сварка, під час якої він наніс ОСОБА_12 один удар кулаком в обличчя, після чого вони з ОСОБА_10 продовжили наносити ОСОБА_12 численні удари руками та ногами по тулубу, спричинивши таким чином легкі тілесні ушкодження у дворі домоволодіння. Після чого вони з ОСОБА_10 зайшли до будинку, ОСОБА_11 збирала свої речі, ОСОБА_10 він не бачив. У домоволодінні потерпілого він нічого не викрадав. ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 наздогнав вже на вулиці. ОСОБА_10 ніс сумки, які він допоміг нести до пункту приймання металобрухту, де ОСОБА_10 продав викрадені речі. На гроші, отримані з продажу речей, купили спиртні напої, які разом вживали до моменту їх затримання працівниками поліції (т.2 а.с.6).
Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального правопорушення, а призначаючи покарання за вчинення цього та інших інкримінованих йому покарань, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Висновки суду, зокрема ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, який по суті не заперечував того факту, що він дійсно, після нанесення ударів потерпілому, разом з ОСОБА_10 ніс сумки з металобрухтом до пункту їх приймання. А після продажу ОСОБА_10 металобрухту, купили спиртні напої, які разом вжили.

Доводи ж апеляційних скарг щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України у зв`язку з відсутністю у діях обвинувачених його складу не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показаннями свідка ОСОБА_10 , засудженого за вчинення вказаних кримінальних правопорушень, який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 30 08 2016 року він разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 прийшли до домоволодіння колишнього співмешканця ОСОБА_11 . ОСОБА_12 , до домоволодіння АДРЕСА_2 . ОСОБА_11 пішла збирати свої речі, а вони очікували її біля домоволодіння. Оскільки її тривалий час не було, вони зайшли у двір домоволодіння та в ході виниклої сварки між ними та ОСОБА_12 , спричинили йому легкі тілесні ушкодження. Після того, як потерпілий зайшов до будинку, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зайшли за ним через відкриті двері, ОСОБА_11 збирала особисті речі, ОСОБА_7 утримував потерпілого за плече, а ОСОБА_10 в той час заволодів особистими речами потерпілого - кувалдою та дриллю. Іншого майна не пам`ятає. Потерпілий намагався їх зупинити, кричав, щоб залишили його речі. Викрадене майно, яке несли разом з ОСОБА_7 із домоволодіння, вони здали на прийомний пункт (т.2 а.с.6);
- показаннями свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 30 08 2016 року йому до приймального пункту за 100 грн. здали гирю та гантелі двоє чоловіків та одна жінка. Пізніше прийшов ОСОБА_12 , який проживав поруч, з працівниками поліції, які вилучили гирю та гантелю. Потерпілий розповів, що чоловіки відкрито заволоділи зазначеним майном, належним йому, спричинивши йому тілесні ушкодження (т.2 а.с. 6);
- показаннями свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні пояснив, що приблизно в 2016 році з заявою про відкрите заволодіння майна звернувся громадянин, детально описав нападників та викрадене. Він з іншими співробітниками поліції затримав ОСОБА_7 , прикмети якого співпали з описом потерпілої особи (т.2 а.с.6);
Будь-які підстави вважати, що показання свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються:

-висновком експерта № 2808-С/16 від 03 09 2016 року, згідно якого у ОСОБА_12 маються синці на голові, поверхневі забійні рани на правій руці та лівій нозі, які виникли від ударної дії тупих твердих предметів, індивідуальні особливості яких у пошкодженнях не відобразились, та могли бути отримані у термін, на який вказує ОСОБА_12 . По ступеню тяжкості це легкі тілесні ушкодження;
-висновком товарознавчої експертизи № 327 від 15 09 2016 року, згідно якого вартість трансформатора ОСГ 0,125 У2, ТУ 16579,011 77, 1981 року випуску, складає 55 грн., дрилі електричної ТМ «Craft» 700 Вт, 2800 Об/хв., складає 599 грн., чайника електричного алюмінієвого складає 180 грн., кувалди металевої складає 150 грн., гантелі вагою 12 кг складає 275 грн., гирі вагою 16 кг складає 450 грн., телефону мобільного Нокіа 1616 2 складає 240 грн., телефону мобільного Нокіа С2 складає 250 грн., вартість каструль, чавунної гусятниці та чоловічих чобіт, визначити не виявилося можливим;
-висновком експерта № 638-Ис/16 від 19 10 2016 року, згідно якого кров ОСОБА_12 відноситься до групи В з ізогемагглютинином анти-А;
-висновком експерта № 639-Ис/16 від 27 10 2016 року, згідно якого кров ОСОБА_12 відноситься до групи В з ізогемагглютинином анти-А. На футболці, вилученої в ході огляду місця події, виявлена кров людини групи В з ізогемагглютинином анти-А, походження якої від ОСОБА_12 , не виключається.
-постановою про приєднання до кримінального провадження речових доказів від 17 10 2016 року.

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, колегія суддів не вбачає.

Що стосується посилання захисника та обвинуваченого на відсутність доказів про вчинення ОСОБА_7 грабежу, колегія суддів вважає їх такими, що спростовуються безпосередньо дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції доказами, яким суд відповідно до ст. 94 КПК України надав правильну оцінку щодо доведеності вини обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій саме за ч.2 ст. 186 КК України.

Так, про наявність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та таких кваліфікуючих ознак, як вчинення грабежу поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, свідчить наявність факту нанесення останнім численних ударів потерпілому разом з ОСОБА_10 та взаємоузгодженість їх дій, як перед початком застосування насильства до потерпілого та вилучення майна, яке їм не належить так і в процесі здійснення його реалізації. В ході виконання об`єктивної сторони злочину, кожен з обвинувачених виконував певні протиправні дії, а саме сумісне нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, сумісне застосування насильства, а в подальшому утримання ОСОБА_7 потерпілого, в той час, як ОСОБА_10 здійснював вилучення майна та сумісна його реалізація, що в сукупності свідчить про наявність певної домовленості про вчинення злочину, яка може бути досягнута у різний спосіб, включаючи і мовчазну згоду.

З урахуванням викладеного, у колегії суддів не виникає сумніву у наявності доказів для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України.

На думку колегії суддів, жоден з доводів апелянтів не знайшов свого підтвердження та спростовується матеріалами справи, а тому сприймається колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення або пом`якшення його відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого про пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_7 , який раніше судимий, не працює, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України.

При цьому, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, визнано рецидив злочинів.

Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не залишено поза увагою факт ухиляння обвинуваченого від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим останнього було оголошено у розшук.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому ОСОБА_7 саме таке покарання в межах санкцій статей.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не є максимальними, що передбачене санкціями інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді даного провадження колегією суддів не встановлено, та інших переконливих доводів апеляційних скарг, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтами не наведено і при розгляді апеляційних скарг не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок районного суду залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 14 12 2020 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4