єдиний унікальний номер справи 531/774/21
номер провадження 1-кс/531/286/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2021 року м. Карлівка

Слідчий суддя Карлівського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , власник майна ОСОБА_5 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором Карлівського відділу Решетилівської окружної прокуратури ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні за №0000177 від 30.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України, про арешт майна, -

в с т а н о в и в :

СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000177 від 30.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 30.03.2021 року о 11:17 год. до ВП № 3 (Карлівка) звернувся гр. ОСОБА_8 і повідомив, що 30.03.2021 року у полезахисній лісосмузі (ПЗЛС) між с. Іванівнка та с. Федорівка Карлівського р-ну Полтавської області, група осіб здійснює порубку дерев.

Виїздом на МП СОГ встановлено, що у полезахисній лісосмузі між с. Іванівка та с. Федорівка Карлівського р-ну Полтавської області гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_9 , гр. ОСОБА_10 , за допомогою бензопили марки MINSK PRO MCS-5020L, бензопили марки STIHL MS230, здійснили порубку сироростучих дерев, а саме:

-28 дерев породи Акація;

-26 дерев породи Дуб;

-13 дерев породи Чорноклен;

-2 дерева породи Ясен.

В ході огляду МП гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_9 та гр. ОСОБА_10 будь-яких дозвільних документі на проведення порубки не мали, користуючись положенням ст. 63 Конституції України відмовились надавати будь-які пояснення і розписуватися у протоколі огляду місця події.

12.04.2020 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , вході якого у останнього виявлено і вилучено мобільний телефон марки Xiaomi Redmi, моделі M 2004 J19AG, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з сім-карткою оператора ПрАТ «ВФ Україна» з № НОМЕР_3 .

Вилучений мобільний телефон є знаряддям вчинення кримінального правопорушення оскільки ОСОБА_5 в момент вчинення порубки дерев мав при собі вказаний телефон, спілкувався по ньому з іншими членами групи тому вилучений мобільний телефон містить відомості (координати розташування в момент вчинення злочину і контакти осіб з якими спілкувався), які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження тому вилучене майно є доказами вчинення злочину.

Враховуючи те, що під час вчинення кримінального правопорушення правопорушники могли користуватись послугами операторів телекомунікацій, встановлення осіб, причетних до вчинення даного кримінального правопорушення можливе лише шляхом перевірки інформації про з`єднання кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг, які перебували у зоні дії базових станцій оператора телекомунікації.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підримав, надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні та просив клопотання задовольнити.

Адвокат, ОСОБА_4 , в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив, пояснивши це тим, що слідчим не надано жодних допустимих доказів що власником майна буде знищено чи пошкоджено вказаний мобільний телефон; не має даних, що саме ОСОБА_5 вчинив дане кримінальне правопорушення, підозра йому не оголошувалась; слідчим не встановлено, що власником телефону є саме ОСОБА_5 ; не встановлено факту спричинення шкоди та не зазначено мету арешту. Зауважив що доступ до телефонних з`єднань не потребує фізичну наявність телефону, тому просив відмовити у задоволенні клопотання.

Власник майна, ОСОБА_5 , повністю підтримав позицію адвоката та просив відмовити у задоволенні клопотання.

Розглянувши клопотання по суті поставлених вимог, перевіривши надані до клопотання матеріали кримінального провадження та дослідивши докази, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що в провадженні СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000177 від 30.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України.

З копії витягу з ЄРДР вбачається, що 30.03.2021 року о 11:17 год. до ВП № 3 (Карлівка) звернувся гр. ОСОБА_8 і повідомив, що 30.03.2021 року у полезахисній лісосмузі (ПЗЛС) між с. Іванівнка та с. Федорівка, Карлівського р-ну, Полтавської області група осіб здійснює порубку дерев.

В своєму клопотанні слідчий посилається на те, що є достатні та обґрунтовані підстави вважати, що мобільний телефон марки Xiaomi Redmi, моделі M 2004 J19AG, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з сім-карткою оператора ПрАТ «ВФ Україна» з № НОМЕР_3 , вилучений у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є речовим доказом, та його необхідно зберегти у тому ж стані.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з частиною другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.

У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК).

За приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому згідно статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна,застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до частини третьою статті 132 КПК України не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з частиною 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: … 7) арешт майна (ст. 131 КПК України).

Частиною п`ятою статті 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З урахуванням того, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тобто, діюче кримінально процесуальне законодавство України передбачає, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються з числа визначених ст. 84 КПК України.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена, у цьому випадку слідством, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що висунуте ним.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які обумовлюють доречність застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати доцільність арешту майна доведеною поза розумним сумнівом, версія заявника має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії заявника. Наявність таких обставин, яким версія заявника не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії є підставою для розумного сумніву в доведеності доцільності застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

У цьому випадку, слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків з урахуванням того, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та у такому відстоюванні прав останні є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, в ході судового розгляду, з огляду на те, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, установив, що у ракурсі наданих сторонами матеріалів, у справі з дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом» не можливо говорити, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора та, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням, а саме передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

За змістом положень ст. 2 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, слідчий суддя, ураховуючи правову підставу для арешту майна,наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права та те, що порубка та перевезення здійснювались на законних підставах, що підтверджено відповідними документами.

Керуючись вимогами ст. ст. 98, 170, 172, 173, 376 КПК України, слідчий суддя

На підстав викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :

У клопотанні слідчого СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_6 про накладення арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1