Ухвала

21 травня 2021 року
м. Київ

справа №461/6131/17
провадження №51-2148ск21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року і

ВСТАНОВИВ:
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено цивільний позов та інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Не погоджуючись із судовими рішеннями, скаржники звернулися про їх перегляд у касаційному порядку.
Доводи та вимоги касаційної скарги
Скаржники просять скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
На обґрунтування касаційних вимог вказують, що апеляційним судом не зазначено чибуло у причинно-наслідковому зв`язку порушення засудженим Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР) з його станом алкогольного сп`яніння, тобто чи це порушення охоплювалося об`єктивною стороною вчиненого діяння; оскаржувані судові рішення не містять мотивів визнання стану алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання; суди під час призначення покарання ОСОБА_4 не врахували обставин, які його пом`якшують, зокрема, з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відвернення шкідливих наслідків злочину та сприяння поверненню майна потерпілого. Скаржники наголошують, що наведені обставини є підставою для призначення ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з його реальним відбуттям.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги разом із доданими до неї судовими рішеннями та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, її автори вважають, що апеляційний суд не вказав про причинно-наслідковий зв`язок між порушенням засудженим ПДР та перебуванням його у стані алкогольного сп`яніння.
Однак колегія суддів звертає увагу на безпідставність таких доводів з огляду на таке.
Оскаржуваними судовими рішеннями було встановлено вину ОСОБА_4 у тому, що він 11 червня 2017 року о 02:59, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки «MERCEDES DAIMLERCHRYSLER» з реєстраційним номером Італії НОМЕР_1 та, рухаючись ним зі швидкістю близько 80 км/год у місті Львові по вулиці Детька в напрямку вулиці Замарстинівської, при проїзді нерегульованого перехрестя зазначених вулиць, не надав дороги автомобілю марки «MERCEDES-BENZ VITO» з реєстраційним номером НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 та зіткнувся з ним. В результаті ДТП ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння та легкі тілесні ушкодження.
За таких фактичних обставин цього кримінального провадження ОСОБА_4 було інкриміновано ч. 2 ст. 286 КК, якою передбачено кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.
В оскаржуваній ухвалі апеляційний суд звернув увагу на те, що згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 22 серпня 2017 року причиною ДТП та її наслідків стало порушення водієм (засудженим) вимог п. п. 10.1, 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Розділу 33 ПДР.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 (провадження №13-31кс19), керування транспортним засобом у стані алкогольного спяніння, хоча і становить порушення вимог підп. «а» п. 2.9 ПДР, однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. У цьому висновку констатовано, що стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною злочину, передбаченого ст. 286 КК, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п.13 ч. 2 ст. 67 КК.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що порушення водієм транспортного засобу п. 2.9 ПДР (перебування у стані алкогольного сп`яніння) в даному випадку не впливає на правову кваліфікацію вчиненого діяння.
Зі змісту ухвали апеляційного суду убачається, що в ході апеляційної перевірки було перевірено та встановлено факт перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння, проаналізовано наявність належних та допустимих доказів на його підтвердження.
Зокрема, факт перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння та листом Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де зазначено, що за результатами токсикологічного дослідження №4602 концентрація етанолу в крові засудженого становила 0,58 %. Сам засуджений дав показання у суді першої інстанції, згідно з якими під час вчинення ДТП він перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги і не вбачає порушень матеріального чи процесуального права в цій частині.
Щодо доводів про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів звертає увагу на таке.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно із ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
Визнаючи ОСОБА_4 винуватим за ч. 2 ст. 286 КК суд першої інстанції визначив йому мінімальний розмір основного покарання, визначений санкцією названої статті, позбавлення волі на строк 3 роки.
Під час апеляційного перегляду вироку апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_4 як основне, так і додаткове покарання відповідають тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, з яким погоджується і колегія суддів.
Як обставину, що пом`якшує покарання, судами було враховано щире каяття.
Доводи касаційної скарги про наявність інших обставин, які пом`якшують покарання, та їх неврахування судами під час призначення покарання Суд відхиляє, оскільки зі змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій видно, що всі вони були відомі судам і враховувалися у ході вибору засудженому виду та розміру покарання.
З аргументами касаційної скарги про незастосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК колегія суддів не погоджується.
Встановивши, що засуджений вчинив злочин, який за ступенем тяжкості відноситься до тяжких, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з врахуванням обставини, яка пом`якшує покарання, щире каяття та обтяжуючої вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд обрав засудженому мінімальний розмір покарання, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
Тож під час призначення покарання засудженому враховано, що ДТП вчинено у стані алкогольного сп`яніння, мало місце перевищення максимально допустимої швидкості руху транспортних засобів у населеному пункті (близько 80 км/год), а також наслідки, які настали внаслідок порушення ПДР у вигляді спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Отже, таких даних, які б давали підстави для сумніву у висновку про необхідність реального відбування засудженим покарання, тобто для прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК, колегією суддів не встановлено. Тому висновок судів про неможливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим.
З урахуванням наведеного Суд вважає, що у поданій скарзі не наведено обставин чи інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьчи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а тому підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3