Дата документу 02.06.2021 Справа № 337/4217/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4217/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/924/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Запоріжжя, громадянка України, маюча середню освіту, не працююча, заміжня, маюча на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та їй призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

7 серпня 2020 року приблизно о 01 год. 20 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень своєму співмешканцю ОСОБА_9 , з мотивів особистої неприязні, тримаючи ніж у правій руці, кинула його в область голови ОСОБА_9 , чим спричинила останньому одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення голови з ушкодженням головного мозку, ускладненого набряком головного мозку, в результаті чого 8 серпня 2020 року о 05 год. 04 хв. у приміщенні КПН «Міська лікарня № 9» ЗОР за адресою: м. Запоріжжя, вул. Щаслива, буд. 1, настала смерть ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити їй покарання в межах санкції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Так, обвинувачена не бажала нанести потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження та будь-яких наслідків від цього, тому в її діях мало місце вбивство через необережність.

Під час судового розгляду було встановлено, що обвинувачена та потерпілий спільно проживали як чоловік та жінка протягом 4 років, у них були стабільні, нормальні стосунки, інколи виникали сварки, але в минулому в насильство не переходили, ніяких причин наносити ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження у обвинуваченої не було, а безпосередньо перед скоєнням правопорушення, вони гуляли, збирали груші та пили пиво.

Після повернення з прогулянки, коли ОСОБА_7 готувала вечерю, мати потерпілого почала кричати на обвинувачену, ображати її, на що ОСОБА_7 , будучи ображеною, кинула ніж у стіну в напрямку кімнати, але ніж випадково влучив у ОСОБА_9 , який тримаючи в руках блюдо, різко пішов до кімнати матері.

Звертає увагу, що кидати ніж безпосередньо в ОСОБА_9 обвинувачена не хотіла, не бажала настання його смерті, тому потрапляння ножа в потерпілого є трагічним випадком, який виник через злочинну недбалість ОСОБА_7 , яка не передбачала, що може влучити в ОСОБА_9 , хоча і повинна була це зробити.

Численні дії ОСОБА_7 одразу після події також спростовують наявність у неї умислу на нанесення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень та байдуже ставлення до наслідків цих ушкоджень, зокрема, вона підбігла до ОСОБА_9 та почала говорити що «вона не хотіла», почала надавати першу медичну допомогу, викликала швидку та поліцію, дуже хвилювалась, просила швидку приїхати якнайшвидше, одразу повідомила поліцію про факт правопорушення.

Крім того, вона й надалі допомагала ОСОБА_9 , коли він відмовився від госпіталізації, але згодом знепритомнів, і після госпіталізації обвинувачена неодноразово придбавала ліки, скаржилась на лікарів, знаходилась у лікарні, доглядала за ним, викликала лікарів до ліжка, коли ОСОБА_9 становилось гірше.

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги показання ОСОБА_7 , що мати ОСОБА_9 знаходилась у кімнаті поруч з кухнею, проте взяв до уваги показання ОСОБА_10 , які спростовуються записом слідчого експерименту за участі обвинуваченої, з якого вбачається, що кухня є дуже маленькою, одночасне перебування там трьох осіб є малоймовірним.

Крім того, знаходження ОСОБА_10 на кухні спростовується і тим, що ОСОБА_9 взяв у руки блюдо та почав виходити з кухні в бік кімнати матері.

З урахуванням викладеного вважає, що суд необґрунтовано не перекваліфікував дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 119 КК України, чим неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд взяв до уваги показання матері, яка знаходилась з обвинуваченою в неприязних стосунках. ОСОБА_10 нібито була на кухні, але в такому випадку вони б усі разом вечеряли на кухні. Крім того, ОСОБА_10 безпідставно говорила, що обвинувачена спеціально кинула ніж в потерпілого. В даному випадку необхідно розмежувати ст. 119 та ст. 121 КК України, оскільки у обвинуваченої не було наміру на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, про що свідчить її поведінка після події. До того ж, раніше обвинувачена та потерпілий ніколи не сварились, вона одразу викликала швидку медичну допомогу та просила їх приїхати якнайшвидше. Також обвинувачена заявила поліції, що не хотіла цього робити. Просив вирок суду змінити та виключити з вироку показання потерпілої.

Обвинувачена ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу та зазначила, що кинула ніж, оскільки він був у правій руці, а в лівій руці був хліб, чому кинула не хліб вона не знає, зробила це по інерції. Вона не хотіла влучити в потерпілого, а хотіла кинути ніж у стіну. Також зазначила, що мати потерпілого її оговорює, оскільки за 4 роки між ними виникли неприязні стосунки. Під час проживання з потерпілим жодних звернень в поліцію з приводу конфліктів не було. Вину за ч. 1 ст. 119 КК України визнала, а за ч. 2 ст. 121 КК України не визнає. Звернула увагу, що вона раніше ніколи не наносила потерпілому тілесних ушкоджень, хоча він їй наносив на ґрунті ревнощів.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що обвинувачена намагається уникнути відповідальності, в суді першої інстанції уточнили відстань між обвинуваченою та потерпілим, яка була невеликою, тому обвинувачена бачила потерпілого перед киданням ножа та розуміла, що кидає ніж в сторону живої людини. Потрапляння ножа в будь-яку частину тіла є небезпечним, але обвинувачена кинула ніж саме в область голови.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену, її захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосередньо факту нанесення обвинуваченою потерпілому тілесних ушкоджень, наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого в апеляційній скарзі не оспорюються, а її доводи фактично зводяться до того, що ОСОБА_7 не мала умислу на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Враховуючи, що сторона захисту не оскаржувала зазначені вище обставини, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині висновків суду та доводів апеляційної скарги щодо того, чи мала обвинувачена умисел на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме фактично показаннями самої обвинуваченої, потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала частково та показала, що вона на кухні готувала їжу, а ОСОБА_9 взяв тарілки та пішов з ними у кімнату. У цей час з кімнати, яка була ближче до кухні, ОСОБА_10 крикнула на її адресу щось образливе, вона розсердилась на її слова, психанула та кинула ніж, який у неї був в правій руці та яким у цей час вона нарізала хліб, у стіну коридору, але влучила у ОСОБА_9 , який був у коридорі. Під час події ОСОБА_10 весь час перебувала у кімнаті, на кухню не заходила, вийшла з кімнати лише тоді, коли ОСОБА_9 упав у коридорі.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що ОСОБА_7 кинула в ОСОБА_9 ножем та потрапила йому в область голови, проте обвинувачена наполягала на тому, що умислу завдавати йому тяжкі тілесні ушкодження вона не мала, настання таких наслідків не бажала та наполягала на тому, що кидала ніж у стіну, а в ОСОБА_9 влучила випадково.

Отже в суді першої інстанції позиція обвинуваченої зводилась до того, що вбивство ОСОБА_9 вона вчинила через необережність, тому її дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, а не за ч. 2 ст. 121 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченої та доведення в повному обсязі її вини саме в умисному нанесенні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_10 , яка є матір`ю ОСОБА_9 , у суді першої інстанції показала, що коли ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повернулись додому, вона була в кімнаті у ліжку, але через деякий час пішла до них на кухню. ОСОБА_7 на кухні готувала їжу, вона сіла біля холодильнику, а син сказав, що їсти вони будуть у кімнаті, взяв тарілки та пішов з ними з кухні. В цей момент ОСОБА_7 щось різала ножем, стояла боком до коридору, а коли ОСОБА_9 вийшов в коридор, ОСОБА_7 повернулась до коридору та кинула у нього ніж з червоною ручкою, який був у неї в руці. Додатково повідомила, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 раніше виникали сварки, коли вони були в стані алкогольного сп`яніння, оскільки коли ОСОБА_7 вип`є, то виникають конфлікти.

Свідок ОСОБА_11 , який є сином ОСОБА_9 , у суді першої інстанції показав, що коли він зайшов до квартири, то ОСОБА_10 та ОСОБА_7 пояснили йому, що ОСОБА_7 кинула у ОСОБА_9 ніж та влучила у скроню. Додатково повідомив, що раніше між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 виникали сварки, вони часто вживали алкоголь, після чого ОСОБА_7 зазвичай підвищувала голос, на що реагував батько і це переходило у скандал. Ініціатором конфліктів була ОСОБА_7 , в стані алкогольного сп`яніння вона ставала агресивною.

Свідок ОСОБА_12 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_9 , у суді першої інстанції показала, що про обставини події їй стало відомо зі слів ОСОБА_11 , а обвинувачену може охарактеризувати посередньо.

Свідок ОСОБА_13 , який є працівником патрульної поліції, у суді першої інстанції показав, що коли вони прибули на виклик, то біля під`їзду вже стояв автомобіль швидкої допомоги, який зустрічала ОСОБА_7 . Вона була в стані алкогольного сп`яніння, пояснила, що нанесла удар ножем чоловіку. Після цього вона провела лікарів та працівників поліції до квартири, де в коридорі сидів чоловік, який пояснював, що він медичної допомоги не потребує, впав сам та пошкодив собі голову. ОСОБА_7 стверджувала, що це вона нанесла йому пошкодження.

Свідок ОСОБА_14 , який є працівником патрульної поліції, у суді першої інстанції показав, що коли вони прибули на виклик, біля під`їзду їх очікувала ОСОБА_7 , вона була в стані алкогольного сп`яніння та пояснювала, що вона кинула ножем у чоловіка. У квартирі на підлозі сидів чоловік з пошкодженням на скроні, який пояснив, що сам упав та відмовився від медичної допомоги. ОСОБА_7 казала, що це вона кинула в чоловіка ніж.

Свідок ОСОБА_16 , який є працівником патрульної поліції, у суді першої інстанції показав, що коли вони прибули на виклик, біля під`їзду вже стояв автомобіль швидкої, який зустрічала ОСОБА_7 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння та кричала, що вона кинула в чоловіка ножем. Також в квартирі був молодий хлопець, який пояснював, що ОСОБА_7 постійно свариться з чоловіком.

Свідок ОСОБА_15 , який є працівником патрульної поліції, у суді першої інстанції показав, що коли вони прибули на виклик, біля під`їзду вже стояла швидка, яку зустрічала ОСОБА_7 , яка була в стані алкогольного сп`яніння та пояснила, що кинула ніж в голову чоловіку, казала, щоб її арештували. Після цього вона провела всіх до квартири, де у прихожій на підлозі сидів чоловік, який пояснив, що він сам впав, вдарився та пошкодив собі голову.

Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченої з боку потерпілої та свідків.

Показання вищезазначених потерпілої та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 8 серпня 2020 року; протокол огляду трупа від 10 серпня 2020 року; висновок експерта № 3373 від 11 вересня 2020 року; висновок експерта № 8-677 від 3 вересня 2020 року; висновок експерта № 487 від 21 вересня 2020 року; висновок експерта № 480/к від 29 вересня 2020 року; протокол огляду предмету від 3 вересня 2020 року; висновок судово-психіатричної експертизи № 351 від 31 серпня 2020 року (а.с. 57-61, 62-64, 65-69, 70-80, 82-85, 156-169, 110-115, 132-136).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують проведення огляду на місці скоєння кримінального правопорушення, виявлення та вилучення з місця події кухонного ножа, виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження та їх тяжкість, причини смерті ОСОБА_9 , належність крові, виявленої на клинку ножа, походження якої від потерпілого не виключається, можливість заподіяння пошкодження на шкіряному клапті від трупу ОСОБА_9 клинком ножа, який був вилучений на місці події, факт виклику швидкої допомоги та поліції, психічний стан обвинуваченої на момент вчинення кримінального правопорушення та її перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Всі обставини, доведені вказаними вище доказами, стороною захисту не оспорюються.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 серпня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, як обвинувачена ОСОБА_7 продемонструвала, за яких обставин вона кинула ніж та влучила в ОСОБА_9 (а.с. 119-131).

Так, під час проведення слідчої дії ОСОБА_7 пояснила, що коли вона нарізала хліб на кухні, ОСОБА_9 взяв тарілки та направився у кімнату. В цей час ОСОБА_10 , яка перебувала у кімнаті, щось крикнула, а вона зі злості кинула ніж, хотіла влучити у стінку, але влучила у ОСОБА_9 , який в цей час проходив по коридору.
У ході слідчого експерименту ОСОБА_7 також показала, що хотіла влучити в місце на стіні на рівні голови потерпілого ОСОБА_9 між дзеркалом та вішалкою для одягу.
Суд першої інстанції обґрунтовано критично віднісся до показань обвинуваченої, надані нею як під час проведення слідчого експерименту, так і під час допиту в судовому засіданні, оскільки вони повністю спростовуються сукупністю інших досліджених судом доказів.
Зокрема, з протоколу проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпіла ОСОБА_10 продемонструвала, за яких обставин обвинувачена нанесла ОСОБА_9 тілесні ушкодження (а.с. 86-93).

Під час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_10 пояснила, що вона сиділа на кухні справа від входу, в цей час ОСОБА_7 готувала їжу, а ОСОБА_9 взяв зі столу тарілку та пішов до коридору. Коли ОСОБА_9 проходив по коридору, він щось «буркнув», а ОСОБА_7 йому також щось відповіла, і одразу після цього кинула ніж в ту сторону, куди йшов ОСОБА_9 .

Також ОСОБА_10 пояснила, що коли приїхали лікарі швидкої допомоги та співробітники поліції, то ОСОБА_7 їм повідомляла, що це саме вона «кинула в нього ніж».

У ході слідчого експерименту було встановлено, що відстань між місцем на кухні, де стояла ОСОБА_7 в момент кидання ножа, до місця, де знаходився ОСОБА_9 , було приблизно 2,5-3,0 метри, видимість та прохід були вільними.
Вказана слідча дія була проведена з дотримання вимог кримінального процесуального законодавства, у присутності двох понятих, за добровільної згоди осіб, які брали в ньому участь, після чого з дотриманням вимог статей 104, 105, 223, 240 КПК України було складено протокол проведення слідчого експерименту, в якому було детально описано хід та результати його проведення.

Крім того, зазначений протокол містить інформацію, що від учасників слідчого експерименту та понятих заяви, зауваження чи доповнення не надходили.

В протоколі слідчого експерименту з достатньо повнотою зафіксовано хід та результати проведеного слідчого експерименту, викладена в ньому інформація співпадає зі змістом доданого до нього відеозапису, а тому у суду відсутні підстави вважати, що інформація, зафіксована у протоколі, не відповідає дійсності.

Колегія суддів звертає увагу, що під час проведення вказаної слідчої дії потерпіла ОСОБА_10 надала свідчення, які є аналогічними тим, які вона повідомили під час допиту в суді першої інстанції, що також свідчить на користь достовірності саме її показань щодо обставин кидання ножа та заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

На користь версії обвинуваченої також жодним чином не свідчить досліджений судом першої інстанції відеозапис з боді-камер патрульних поліцейських, з якого вбачається, як ОСОБА_7 пояснювала, що вона спричинила ОСОБА_9 тілесні ушкодження та повідомила, що кинула ніж у ОСОБА_9 ( НОМЕР_1 , 105).

Безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення обвинувачена не надавала будь-яких пояснень з приводу випадкового потрапляння ножа в ОСОБА_9 , і навпаки, жодним чином не заперечувала заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Також не заслуговують на увагу показання обвинуваченої про те, що в момент кидання ножа ОСОБА_10 знаходилась не на кухні, а в кімнаті, оскільки ОСОБА_7 не змогла пояснити, звідки ОСОБА_10 знала про всі конкретні деталі заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

За таких обставин, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 саме умисно заподіяла потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до його смерті і підстави для визнання дій обвинуваченої такими, що полягали у вбивстві ОСОБА_9 через необережність, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження її вини і не взяв до уваги докази її невинуватості.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, прийшов до вірного висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченої в частині того, що її дії були невірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого нею злочину повинна бути за ч. 1 ст. 119 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти таку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, наступає за умови, що заподіяне потерпілому тілесне ушкодження було тяжким і стало причиною його смерті.

Особливістю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно, при цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Якщо ж таке усвідомлення відсутнє, вчинене слід кваліфікувати як вбивство з необережності.

Розмежування цих складів злочинів за ч. 2 ст. 121 КК України та ст. 119 КК України здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Специфіка вбивства з необережності полягає у його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судові практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у випадках, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав чи свідомо не припускав настання таких наслідків, дії винного залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину можуть кваліфікуватися як вбивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, злочин кваліфікується за ч. 2 ст. 121 КК України у випадку, коли до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження особа ставиться умисно, а до настання наслідків у виді смерті потерпілого - необережно. Якщо ж навіть заподіяння такого ушкодження умислом особи не охоплюється, вчинене слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Як убачається з досліджених у суді першої інстанції експертиз щодо встановлення механізму та локалізації тілесного ушкодження, потерпілому ОСОБА_9 було завдано одне ножове поранення в область голови, від якого він отримав одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення голови з ушкодженням головного мозку, ускладненого набряком головного мозку, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та в даному випадку викликало смерть потерпілого.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченою ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 конфлікт виник раптово, а з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченою та потерпілим протягом всього часу стосунків виникали сварки та конфлікти, що підтвердили допитані в суді першої інстанції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченою, спосіб нанесення, тяжкість та локалізацію тілесного ушкодження, використання у якості знаряддя злочину небезпечного предмету, факт кидання ножа в сторону потерпілого, який знаходився в коридорі, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мала умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, але необережно ставилася до настання наслідків у вигляді його смерті.

Враховуючи незначну відстань між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 2,5-3,0 метри, а також ширину дверного отвору кухні 70 сантиметрів, колегія суддів вважає, що обвинувачена чітко бачила потерпілого перед киданням ножа, тобто достовірно розуміла, що кидаючи ніж на рівні голови потерпілого та в його сторону, може потрапити в нього та ушкодити життєво важливий орган.

На підставі наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 свідчив про спрямованість її умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, і жодних обставин, що дають підстави для кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність, колегія суддів не вбачає.

На правильність таких висновків суду першої інстанції жодних чином не впливають доводи апеляційної скарги про те, що після події обвинувачена саме викликала швидку та поліцію, тобто не мала умислу на спричинення тілесних ушкоджень.

На переконання колегії суддів, довівши свої злочинні наміри до кінця заподіявши ОСОБА_9 тілесне ушкодження, обвинувачена у повній мірі реалізувала свій умисел, але усвідомивши вчинене, вона почала надавати допомогу вже безпосередньо після вчинення злочину, тобто намагалась будь-яким чином відвернути наслідки скоєного кримінального правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи захисника обвинуваченої про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченої.

Доводам обвинуваченої у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченою можливо лише з призначенням їй покарання у виді 7 років позбавлення волі і підстави для призначення їй більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4