ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1177/21 Справа № 185/7582/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001047 від 15 червня 2020 року, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Павлограда Дніпропетровської області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.
Окрім того, судом вирішено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_5 завдану в результаті кримінального правопорушення матеріальну шкоду у розмірі 399,35 гривень й моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, в іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за таких обставин.
Так, 10.05.2020 приблизно о 20.20 годині обвинувачена ОСОБА_6 , знаходячись за адресою проживання: АДРЕСА_1 , - вийшовши з будинку, в якому проживає, попрямувала до городу, в правій руці тримаючи чашку з гарячим чаєм. Підходячи до вузького проходу, який веде до городу, обвинувачена ОСОБА_6 , зрівнявшись з потерпілою ОСОБА_5 та зіткнувшись плечима, на ґрунті тривалих неприязних відносин у зв`язку з розподілом будинку, реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 , розвернулась та умисно вилила окріп чаю з чашки на ліву руку та лівий бік спини потерпілої ОСОБА_5 , тим самим спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді опіку 2 ступеню лівого плеча (2%), що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити їй покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з утриманням 20% заробітку щомісячно, й задовольнити цивільний позов повністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги потерпіла посилається на незаконність вироку суду в частині призначення покарання, яке, на її думку, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої. Так, потерпіла вважає, що суд призначаючи обвинуваченій покарання, не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачена вину у вчиненому не визнала, вибачення не попросила, поводила себе зухвало, матеріальну та моральну шкоду не відшкодувала.
Окрім того, потерпіла вказує і на безпідставність рішення суду в частині часткового задоволення її цивільного позову. На переконання потерпілої, суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність витрат на правову допомогу адвоката, й не надав належної оцінки тому, що адвокат ОСОБА_10 майже рік добивався внесення відомостей до ЄРДР, складав численні звернення, клопотання, скарги на стадії дізнання, й цивільний позов, був присутній в усіх судових засіданнях суду першої інстанції, тому витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані повністю. Разом з цим, потерпіла зазначає, що моральна шкода була нею оцінена в 50000 грн., яка на цей час не відшкодована, й виразилася в тому, що її зовнішній вигляд назавжди спотворений, через великий шрам на руці, через порушення її життєвого укладу, тривалий час вона не могла взяти свою дитину на руки, та була вимушена відвідувати лікарню, й тому цивільний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок скасувати та кримінальне провадження за її обвинуваченням закрити, за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги обвинувачена посилається на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження й істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, на переконання обвинуваченої суд не надавши належної оцінки доказам у провадженні, дійшов до передчасного висновку про наявність в її діях умислу на вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення. При цьому, обвинувачена вважає, що за цих конкретних обставин взагалі має місце випадок (казус), а вона не передбачала та не мала передбачати що потерпіла, при зіткненні з нею, сама обіллється чаєм, який був і неї в руках. Разом з цим, обвинувачена вказує, і на відсутність в матеріалах провадження будь-яких доказів на підтвердження того, що прокурор ОСОБА_11 здійснює процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні, та відсутні документи про підстави здійснення дізнання, й визначення особи, яка його проводила, з огляду на, що обвинувачена вважає, що всі докази у провадженні є недопустимими та не можуть покладені в основу вироку. Окрім того, обвинувачена зазначає, що покази свідка ОСОБА_12 наданні в судовому засіданні, суттєво відрізняються від показів наданих нею під час слідчого експерименту. До того ж, судом безпідставно не прийнято до уваги її пояснення про те, що цей свідок взагалі була відсутня під час конфлікту і не могла його бачити. З огляду на викладене, обвинувачена вважає, що вирок підлягає скасування й провадження щодо неї закриттю.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу й заперечували проти скарги потерпілої, потерпілу та її представника, які підтримали свою скаргу та заперечували проти скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданих апеляційних скарг.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованими.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не встановлено.
Так, обвинувачена ОСОБА_6 , хоча винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не визнала, однак не заперечувала, що 10.05.2020 вона мала конфлікт з потерпілою, та проходячи по доріжці з гарячим чаєм в руках, зіштовхнувшись з потерпілою плечима, розлила чай з чашки.
Не зважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнала, її винуватість повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду судом першої інстанції показаннями потерпілої та свідків.
Показами потерпілої ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтверджується факт того, що ввечері 10.05.2020, проходячи по доріжці, обвинувачена, зіткнувшись з потерпілою, умисно, розвернувшись до неї, облила її окропом, внаслідок чого потерпіла отримала опіки.
Правдивість та об`єктивність показань потерпілої та зазначених свідків, не викликають сумнівів у суду, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, та доводять винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, в той час, як покази ОСОБА_6 суперечать іншим доказам у провадженні та встановленим судом обставинам.
Разом з цим, на переконання апеляційного суду, суд обґрунтовано віднісся до показів свідка ОСОБА_14 критично, з огляду те, що він є заінтересованою особою, а саме є чоловіком обвинуваченої. До того ж, він сам вказував, що не бачив, як потерпілу було облито чаєм, а його покази в іншій частині суперечать фактичним обставинам у провадженні.
Окрім того, винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується й дослідженими письмовими доказами у провадженні.
З протоколу огляду місця події від 28.08.2020 з фототаблицями видно, що було оглянуто місце події кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_1 - за участі понятих, адвоката ОСОБА_10 .
Відповідно до протоколів проведення слідчих експериментів від 27.08.2020, за участю потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_12 , було відтворено обстановку та обставини подій, які сталися 10.05.2020 між потерпілою та обвинуваченою, зокрема де, коли та в який спосіб було завдано тілесних ушкоджень потерпілій, та які відповідають встановленим органом досудового розслідування обставинам.
Разом з цим, факт отримання потерпілою ОСОБА_5 тілесних ушкоджень саме 10.05.2020 за обставин встановлених судом, підтверджується й довідкою № 4616 КЗ «Павлоградської міської лікарні № 4 ДОР» та висновками експертів №161 від 03.08.2020 та №269-Д від 09.10.2020, якими встановлено час, вид, локалізацію, характер та механізм їх утворення, а також, підтверджено, що можливість їх утворення не виключена за обставин та умов, на які вказувала, зокрема, потерпіла в ході проведення слідчого експерименту від 27.08.2020.
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, які узгоджуються між собою, з показами потерпілої та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , й підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, й не убачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Твердження обвинуваченої про відсутність в її діях умислу спрямованого на завдання тілесних ушкоджень потерпілої, та отримання їх потерпілою внаслідок власних дій, на переконання колегії суддів є непереконливими, спростовуються дослідженими доказами, зокрема показами потерпілої, з яких видно, що з моменту зіткнення плечима до моменту, як вона відчула сильний біль в спині, пройшов певний проміжок часу, показами ОСОБА_12 , яка бачила замах рукою обвинуваченої в сторону потерпілої, а також протоколами слідчих експериментів від 27.08.2020, з вказаними особами й висновками експертів, які не викликають у суду апеляційної інстанції сумніву щодо їх належності, допустимості та достовірності, й доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. До того ж, вказаним доводам захисту суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд, а таку позицію обвинуваченої суд розцінює, як спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Доводи обвинуваченої щодо неповноти судового розгляду та не здійснення перевірки за версією обвинуваченої не заслуговують на увагу, оскільки вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою, за встановлених судом обставин, є доведеним за критерієм поза розумним сумнівом, а судовий розгляд було проведено повно, всебічно та об`єктивно. До того ж, як встановлено апеляційним судом, обвинувачена від проведення слідчого експерименту за її участі відмовилася, що позбавило орган досудового розслідування провести відповідну експертизу і здійснити перевірку її версії за обставин, на які та посилається в апеляційній скарзі, й спростовує доводи скарги в цій частині.
Щодо посилань обвинуваченої про відсутність в матеріалах провадження процесуальних документів на підтвердження законності здійснення уповноваженими особами досудового розслідування та процесуального керівництва у вказаному провадженні й недопустимість доказів, як таких, що зібрані неналежними особами, колегія суддів вважає їх необгрунтованими з огляду на таке.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у свої постанові від 22.02.2021 (справа № 754/7061/15; провадження № 51-4584 кмо 18) дійшла висновку, що відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладено на сторону, що їх подає, а відповідно до ст. 94 КПК України обов`язок оцінки доказів з точки зору їх допустимості покладено на суд.
В матеріалах провадження були відсутні вказані обвинуваченою процесуальні рішення, однак, апеляційним судом встановлено, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції жодна зі сторін, зокрема сторона захисту, якій стороною обвинувачення, в порядку ст. 290 КПК України, було відкрито матеріали провадження, не ставила під сумнів легітимність процесуальних дій і рішень органу досудового розслідування та допустимість отриманих під час досудового розслідування доказів.
Враховуючи викладене, та наявність в матеріалах провадження витягу з ЄРДР й реєстру матеріалів кримінального провадження, який містить посилання на прийняття вказаних процесуальних рішень та визначення уповноважених осіб на здійснення дізнання та процесуального керівництва, а також відсутність в кримінальному процесуальному законної вимоги про обов`язковість надання суду разом з обвинувальним актом інших документів, окрім визначених ч. 4 ст. 291 КПК України, суд провів розгляд провадження в межах висунутого обвинувачення та наданих доказів, здійснивши їх аналіз з точки зору належності та допустимості.
До того ж, судом апеляційної інстанції, за клопотанням сторони обвинувачення, з метою підтвердження законності здійснення досудового розслідування, було досліджено вказані процесуальні рішення, які відповідають передбаченим КПК України вимогам до процесуального рішення в формі постанови, підписані службовими особами, які їх прийняли й не викликають сумнівів щодо законності їх прийняття.
З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для скасування ухваленого вироку та закриття провадження щодо ОСОБА_6 .
Всі викладені в апеляційній скарзі обвинуваченої доводи були предметом перевірки судом першої інстанції та їм надана належна оцінка, інших доказів на підтвердження їх обґрунтованості стороною захисту суду апеляційної інстанції надано не було, тому колегія суддів вважає їх такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за вчинений злочин.
Отже, на переконання колегії суддів, висновок суду про винуватість ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, відповідає критерію доведеності «поза розумним сумнівом», при цьому судом першої інстанції були дослідженні всі обставини кримінального провадження, кожен перелічений доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України кваліфіковано правильно, й підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої відсутні.
Перевіряючи доводи скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченій судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного обвинуваченій покарання, яке визначено у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, у виді штрафу в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, з урахуванням усіх обставин провадження, ступеню тяжкості вчиненого, особи обвинуваченої, яка раніше не судима, працює, характеризується позитивно, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшували чи обтяжували покарання, а також думку потерпілої та спричиненні кримінальним правопорушенням наслідки, й вважає, що саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Отже, суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Перевіряючи правильність вирішення судом цивільного позову, заявленого потерпілою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При цьому, зі змісту ч. 3 ст. 374 КПК України, слідує, що суд в мотивувальній частині ухваленого вироку повинен навести докази на підтвердження доведеності обставин, визначених в ст. 91 КПК України, мотиви їх оцінки й зазначити підстави для задоволення цивільного позову.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Вказаних вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.
Так, до початку судового розгляду потерпілою ОСОБА_5 було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченою ОСОБА_6 моральної та матеріальної шкоди, а також витрат на правову допомогу.
При цьому обґрунтовуючи необхідність стягнення витрат на правову допомогу, потерпіла вказувала, що адвокат ОСОБА_10 надавав їй адвокатські послуги, пов`язанні з порушенням кримінального провадження, представництвом її інтересів на досудовому слідстві та під час судового розгляду, а також складенні позовної заяви.
Зі змісту оскаржуваного вироку видно, що, вирішуючи питання про відшкодування процесуальних витрат, понесених ОСОБА_5 на оплату допомоги її представника - адвоката, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок наданих адвокатських послуг адвоката ОСОБА_10 включає правничі послуги потерпілій під час проведення досудового розслідування, вартість яких сягає 5000 гривень, при цьому договір на надання послуг був укладений лише 27.10.2020, тобто під час направлення обвинувального акту до суду та завершення досудового розслідування. При цьому, ні в договорі, а ні в розрахунку не доведено обґрунтованість витрат на таку допомогу, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, вартості цих робіт.
Дійсно з матеріалів кримінального провадження видно, що між потерпілою ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_10 було укладено договір про надання правової допомоги лише 27.10.2020, тобто за декілька днів до направлення обвинувального акту щодо ОСОБА_6 до суду.
Разом з цим, суд не надав належної оцінки тому, що на підтвердження понесених витрат ОСОБА_5 було надано, оригінали документів, які підтверджують ці витрати, зокрема 2 квитанції на суми по 5000 грн. від 15.10.2020 та 15.12.2020, тобто одна сплата була проведена до укладення вказаного договору, й належним чином не з`ясував ці обставини.
До того ж, потерпілою до суду апеляційної інстанції було надано копію ще одного договору, який було укладено між потерпілою та адвокатом 08.06.2020.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи з викладеного та тих обставин, що жодна зі сторін, в суді апеляційної інстанції клопотань про дослідження доказів в частині цивільного позову не заявили, а згідно зі ст.ст. 7, 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачений цим Кодексом, та з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд учасниками судового провадження та віднесені до його повноважень, суд позбавлений можливості постановити кінцеве рішення в частині розв`язання цивільного позову.
Отже, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та призначення нового розгляду провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченої необгрунтовними, а доводи скарги потерпілої частково обґрунтованими, й вирок таким, що підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4