Справа № 467/401/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження №0000039, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 квітня 2021 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелена Поляна Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб не має, зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий : вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2020 року за ч.1 ст. 186 КК України до штрафу в розмірі 850,00 грн.; ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року покарання у виді штрафу замінено на покарання у виді 50 годин громадських робіт; знятий з обліку 14 січня 2021 року у зв`язку із відбуттям покарання у виді громадських робіт,-

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 10 квітня 2021 року близько 20:00 год., у ОСОБА_4 , який перебував на території належного ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 , виник умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна металевої клітки.

Реалізуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , будучи особою, раніше судимою за вчинення злочину проти власності, 10 квітня 2021 року близько 20:00 год. більш точного часу в ході досудового розслідування не установлено, перебуваючи на господарському дворі території належного ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 , діючи повторно і умисно, тобто, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою обернення чужого майна на власну користь, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав брухт чорного металу вартістю 5,70 грн. за один кілограм, а саме: металеву клітку вагою 150 кг, після чого місце вчинення злочину покинув, розпорядившись викраденим на власний розсуд і тим самими спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 855,00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини його скоєння, що відображені в обвинувальному акті, зокрема, у частині місця і способу вчинення, у тому числі, й предмету злочину і розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 показав, що приблизно на початку весни 2021 року десь о 19:00 20:00 годині вечора, він, приживаючи в домоволодінні АДРЕСА_1 , та маючи потребу в грошових коштах, вирішив викрасти металеву клітку для нутрій, яка на той час вже не використовувалась.

Домоволодіння, так само як і металева клітка належать його батькові ОСОБА_5 , який в цей час проживав на іншою адресою.

Тоді він, викликавши на допомогу свого знайомого на ім`я ОСОБА_6 , який має автомобіль, погрузивши на нього клітку, відвезли її на пункт приймання металобрухту, що знаходиться в с. Садове Арбузинського району Миколаївської області.

За клітку він отримав приблизно 800,00 грн., які витратив, серед іншого, на продукти харчування.

Дозволу у батька на здачу клітки він не питав, однак, його дядько ОСОБА_7 , виявивши відсутність клітки на території домоволодіння, повідомив про це батька, на що останній викликав поліцейських.

Ці показання обвинуваченого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, і водночас належними, оскільки, вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а так само й інших обставин, які мають для нього значення, у тому числі достовірність та/або недостовірність, можливість та/або неможливість використання інших доказів.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце був повідомлений належно, надав до суду заяву, якою, з огляду на його вік та стан здоров`я, просив розглядати справу за його відсутності.

Паралельно потерпілий висловив позицію щодо того, що будь яких претензій, чи то морального чи то матеріального характеру до обвинуваченого не має, покарання просив призначити відповідно до закону.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого правопорушення, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження всього комплексу доказів сторони обвинувачення щодо обставин скоєного ним правопорушення, так як повністю згодний із тими обставинами, що установлені досудовим слідством і відображені в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і не оспорює кваліфікацією своїх дій за ч.2 ст. 185 КК України.

При цьому, обвинувачений дав послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому вони не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого його діяння, добровільності та істинності його позиції щодо визнавальних показань і такої процедури розгляду справи.

А тому переконавшись, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорює правову кваліфікацію своїх дій за ч.2 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності його позиції у цьому питанні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому, суд визнав недоцільним дослідження усіх доказів сторони обвинувачення щодо тих обставин, які ним не оспорюються, обмежившись його допитом та дослідженням наданих прокурором документів, у тому числі, які характеризують особу обвинуваченого, а також інших даних, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації діяння та призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Зокрема, протоколом огляду місця події від 15 квітня 2021 року із додатком фото таблицею (зображення №1- №4) слідчим в присутності понятих та ОСОБА_4 зафіксовано викрадене майно (предмет злочину), як то металева клітка, її розмір та вага.

Згідно висновку експерта №1320/21 від 19 квітня 2021 року ринкова вартість 1 кілограма брухту чорного металу на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 10 квітня 2021 року становила 5,70 грн.

У той час, як обвинувачений установлену в ході досудового розслідування вартість викраденого ним майна не заперечував.

Це джерело вказує на відомості, які визначають правову кваліфікацію діяння, як то дають змогу відмежувати кримінальну відповідальність від адміністративної за учинення дрібної крадіжки.

При цьому, експертне дослідження проведено за наявності визначеної законом правової підстави постанови начальника СД ВП №1 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 15 квітня 2021 року про призначення товарознавчої експертизи.

Постанову ж дізнавча СД ВП №1 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 15 квітня 2021 року про визнання металевої клітки речовим доказом суд розцінює як процесуальних документ щодо правового поводження із речовим доказом.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, у межах висунутого обвинувачення і в межах положень ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи надані йому докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом згідно із стандартом «поза розумним сумнівом».

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст. 185 КК України, так як він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення у порядку ч.3 ст. 337 КПК України, зокрема, у частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, суд не вбачав.

Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд ураховує, що ОСОБА_4 скоїв нетяжкий злочин, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер, у тому числі й розмір спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який свою провину визнав повністю, дав правдиві показання, не перешкоджав слідству і жалкував про свій вчинок.

Ураховуючи особу обвинуваченого, як сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, зокрема, що він офіційно не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх і непрацездатний осіб на утриманні не має, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, проживає з батьком, веде антигромадських спосіб життя, порушень громадського порядку не допускає, до адміністративної відповідальності по сільській раді не притягувався, не перебуває на військовому обліку, так само як і на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра та уповноваженого органу з питань пробації, має не зняту і не погашену судимість за вчинення корисливого злочину.

Через таке, суд не може погодитись із наявністю щирого каяття, обставини, що пом`якшує покарання.

Зокрема, щире каяття не можна ототожнювати із визнанням вини.

Так, ВС ККС у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18 вказав, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, інших проявів щирого каяття, окрім як визнання вини обвинуваченим і його пояснення щодо того, що він жалкує про скоєне, суд не вбачав.

Стосовно обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, то останні в обвинувальному акті не вказані, а тому, суд, з огляду на норму ч.3 ст. 337 КПК України, не вправі врахувати їх при призначенні покарання.

За такого, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі.

Зокрема, не призначаючи покарання у виді арешту, як те передбачає санкція ч.2 ст. 185 КК України, суд ураховує, що цей вид покарання буде не достатнім для досягнення визначений ст. 50 КК України цілей покарання.

Так, суд бере до уваги, що обвинувачений має не зняту та не погашену судимість за вчинення корисливого злочину (вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2020 року), покарання у виді штрафу добровільно не виконав, внаслідок чого воно було замінено йому на громадські роботи.

При цьому, ОСОБА_4 допускав порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт без поважних причин, внаслідок чого йому було винесено попередження про притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом із цим, суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, а так само і позицію потерпілого.

Зокрема, обвинувачений є особою молодого віку, вчинив нетяжкий злочин шляхом вільного доступу до домоволодіння, причини і умови, що спонукали його до вчинення правопорушення, з огляду на характер правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність кваліфікуючої ознаки повторності, а також те, що він проживає разом із батьком похилого віку.

Крім цього, суд бере до уваги, що засуджений вже був засуджений до обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням (вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 лютого 2021 року), однак, умов і порядку відбування якого повністю дотримався, внаслідок чого був знятий з обліку уповноваженого органу з питань пробації.

При призначенні покарання суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра (вид і розмір) є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді обмеження волі, за таких обставин, з огляду на відсутність передумов для застосування ст. 69, 69-1 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, отже, несвавільним, і пропорційним, тобто, таким, аби не становити надмірного тягаря для особи.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Отже, суд вважає можливим виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Проте, з метою організації уповноваженим органом з питань пробацїі належного контролю за поведінкою ОСОБА_4 суд вважає за необхідне покласти на нього обов`язки із числа регламентованих ст. 76 КК України.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.

Долю речових доказів суд вирішує згідно і правилами ст. 100 КПК України, у той час, як витрати на залучення експерта належним чином документально не підтверджені, тому суд не стягує їх із обвинуваченого на користь держави.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили немає.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 124, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два ) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Речовий доказ металеву клітку довжиною 2 метри, шириною 0,7 метрів та вагою 150 кг, яка передана на зберігання ОСОБА_8 повернути законному володільцю ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1