УХВАЛА
12 травня 2021 року
м. Київ
провадження № 13-70зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16
розглянула заяву засудженого ОСОБА_17 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) ухвал Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року і
встановила:
За вироком Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2002 року ОСОБА_17 було засуджено за пунктами «а», «ж» ст. 93, ч. 3 ст. 142 Кримінального Кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року), ч. 3 ст. 185, ст. 395 Кримінального Кодексу України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Верховний Суд України ухвалою від 02 квітня 2002 року вирок змінив, виключив із кваліфікації дій ОСОБА_17 п. «ж» ст. 93 КК 1960 року як зайвий.
Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року, залишеною 03 грудня 2019 року без змін Чернігівським апеляційним судом, відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_17 про умовно-дострокове звільнення.
15 квітня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Борисенко та інші проти України» (заява № 19102/20 та 5 інших, у тому числі ОСОБА_17 ), у якому констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_17 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених рішень щодо нього. Просить скасувати згадані судові рішення та постановити ухвалу, якою призначити покарання не пов`язане з довічним позбавленням волі.
Велика Палата, перевіривши заяву, виходить з такого.
ЄСПЛ у рішенні в справі «Борисенко та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення, вже є достатньою справедливою компенсацією.
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, які б на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб,засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є компетенцією законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_17 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
З огляду на викладене відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою засудженого ОСОБА_17 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами у зв`язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. Тому заява з усіма доданими матеріалами підлягає поверненню особі, яка її подала.

Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, та п. 15 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК, Велика Палата Верховного Суду

постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_17 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК ухвал Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та Чернігівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо нього.
Заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_7 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9