Провадження № 11-кп/824/2462/2021 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скрипчин Козелецького району Чернігівської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт строком 100 (сто) годин.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Згідно вироку суду ОСОБА_9 засуджено за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, вчиненого за наступних обставин.

18 січня 2020 року приблизно о 20 год. ОСОБА_9 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, підійшов до ОСОБА_7 та, діючи умисно, протиправно, схопив її за комір светра, в який остання була одягнена, та пхнув, від чого ОСОБА_7 впала на підлогу, відчувши фізичну біль. Після цього, ОСОБА_9 , продовжуючи свій умисел, наніс ОСОБА_7 вісім ударів руками та ногами по різним частинам тіла, тим самим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді 8 синців в підочній ділянці справа з переходом у виличну ділянку, на задньо-внутрішній поверхні лівого передпліччя в нижній третині з переходом в проекцію променево-зап`ясткового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого плеча у нижній третині, в проекції крила здухвинної кістки зліва, на передній поверхні лівого колінного суглобу в проекції нижнього краю надколінника, на передній поверхні лівої гомілки у верхній третині, на задній поверхні правої гомілки у нижній третині з переходом на п`ятку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Не погоджуючись із вказаним рішенням захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 подано апеляційну скаргу, у якій він просить скасувати вирок Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Процесуальні витрати покласти на державу.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та допущено істотні порушення вимог кримінально процесуального закону.

Захисник вказує, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.94 КПК України, не здійснив всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності. У зв`язку з цим судом ухвалено вирок тільки на показаннях потерпілої щодо умисного спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , при відсутності інших доказів, які б підтверджували це.

Суд першої інстанції проігнорував позицію захисту по справі, не надав оцінки твердженням захисту щодо незаконності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, зокрема не дослідив мотивів дій не тільки обвинуваченого, але й потерпілої, що мало визначальне значення по даному кримінальному провадженню.

Суд також не звернув уваги на твердження захисту, що своїми діями ОСОБА_7 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП, тобто дрібне хуліганство, оскільки висловлювалась в бік обвинуваченого нецензурною лайкою.

Крім того, захисник вказує, що свідки обвинувачення ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які не були присутніми при інциденті і давали показання з чужих слів, однозначно не підтвердили, що потерпіла повідомила їм про те, що ОСОБА_9 «побив» її чи «заподіяв тілесні ушкодження». Вказане є довільною інтерпретацією показань цих свідків судом. Під час допиту ними в різних варіантах використовувались терміни «вигнав», «виштовхнув», «вишвирнув». Вказане не є рівнозначними поняттями до слів «побив» та «заподіяв тілесні ушкодження».

Визнавши показання вказаних свідків допустимими, суд порушив вимоги ч.2 ст.97 КПК України.

Апелянт також звертає увагу, що матеріалами судово-медичної експертизи від 01 жовтня 2020 року, яку суд визнав належним і допустимим доказом, тільки допускається, що тілесні ушкодження могли бути отримані при обставинах, на які вказує потерпіла. Але вказане не заперечує, що наявні у неї ушкодження могли утворитися при обставинах, на які вказує обвинувачений.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на твердження захисту щодо неправдоподібності показань потерпілої стосовно механізму отримання тілесних ушкоджень.

Також захисник зазначає, що потерпіла ОСОБА_7 у протоколі від 18 січня 2020 року вказала, що сусід на ім`я ОСОБА_14 наніс їй тілесні ушкодження. При цьому нею не ставилось питання про притягнення його до кримінальної відповідальності.

На думку захисника, оцінка дотримання вимог КПК України при притягненні ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, дотримання його прав, повинна надаватися судом згідно матеріалів, які були надані обвинуваченому, а не по оригіналам матеріалів, які залишились у прокурора.

Недопустимим доказом є висновок судово-медичної експертизи від 01 жовтня 2020 року, яка базується на висновках судово-медичного дослідження від 22 січня 2020 року. Вказане дослідження проведено на підставі постанови слідчого ОСОБА_15 від 19 січня 2020 року, тобто не уповноваженої особи органу розслідування.

Крім того, на думку захисника, аналіз слідчого експерименту від 07 серпня 2020 року свідчить про те, що він також є недопустимим доказом, оскільки в даному протоколі, у порушення ч.6 ст.240 КПК не викладені докладно умови і результати слідчого експерименту. Додаток до протоколу відеозапис цієї слідчої дії, не може бути окремим доказом по справі.

Потерпілою ОСОБА_7 було подано заперечення, в якому вона просить апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року без змін. Мотивуючи свої доводи вказує, що вирок суду першої інстанції є законним, мотивованим та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали рішення суду першої інстанції правильним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.125 КК України.

Так, вина ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого кримінального проступку підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у районному суді.

Обвинувачений ОСОБА_9 у суді першої інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що з 2016-2017 років він знайомий із сім`єю ОСОБА_16 у зв`язку з тим, що проживає з ними у одному парадному. Він бачив, що чоловік потерпілої інвалід. В листопаді 2019 року останній повідомив йому, що збирається їхати в Ізраїль на лікування чи на постійне проживання. За день до подій на пропозицію ОСОБА_17 він возив його до нотаріуса на вул. Бикова, а потім у Васильківський район, де у ОСОБА_18 був заміський будинок, до хресного останнього, який допоміг йому зробити у будинку світло. Приблизно о 17 год. вони з ОСОБА_18 повернулися до свого будинку, але останній не хотів йти додому, казав, що там дружина, на яку він скаржився і раніше, буде його обіжати. Вони зайшли до нього додому, його дружина їх нагодувала і пішла на роботу. В квартирі працював сантехник. Через деякий час до квартири увірвалась потерпіла, почала звинувачувати його, що він хоче заволодіти майном її чоловіка, при цьому, висловлювалась нецензурними словами і налякала дитину, яка була у нього на руках. Він взяв потерпілу за комір кофти і випхав її з квартири до загального коридору. Вона почала стукати у двері квартири, хотіла знов увійти. Він запропонував ОСОБА_19 йти додому, але той відмовився. Потім ОСОБА_19 попросив його сходити з ним до квартири, де він хотів взяти документи, оскільки сам боявся йти. Він пішов з ОСОБА_19 , почекав в коридорі поки той зайде до квартири і візьме документи, чув, що у квартирі була потасовка. Цього ж дня на пропозицію ОСОБА_19 він відвіз його у Васильківський район. Потерпілу ОСОБА_20 він не бив, тілесних ушкоджень їй не наносив.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив вказані показання.

Однак, незважаючи на невизнання вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, вона повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Потерпіла ОСОБА_7 в суді першої інстанції показала, що на період січня 2020 року вона проживала з чоловіком - інвалідом другої групи і дитиною у квартирі АДРЕСА_3 , на 7 поверсі, а обвинувачений ОСОБА_9 проживав у квартирі 67 цього ж будинку на 3 поверсі. 18 січня 2020 року о 9 год. в двері їх квартири подзвонив ОСОБА_9 і, коли вона відчинила, останній погукав її чоловіка курити. Вони курили близько 20 хвилин. Потім чоловік зайшов до квартири, одягнувся і сказав, що піде гуляти з обвинуваченим. Його не було до 17 год. Вона з дитиною виходила о 13 год. на вулицю гуляти і бачила, що машина ОСОБА_9 у дворі відсутня. О 17 год. чоловік зайшов до квартири, сказав, що уїжджає, щоб вона дала йому документи на заміський будинок і його паспорт. Вона була обурена, оскільки чоловік є інвалідом, у нього паралізована одна сторона і він не розумів, що робить. Чоловік покликав до квартири ОСОБА_9 , який чекав його в коридорі, і коли останній почав йти до квартири, вона віддала чоловіку документи, які він просив. Вони вдвох з квартири пішли. Вона виходила у двір і бачила, що машини обвинуваченого не було, тому нервувала у зв`язку із тим, що хвору людину кудись повезли. Біля 19 год. чоловік з ОСОБА_9 повернулись, з вікна вона побачила у дворі машину останнього. Вона залишила дитину у сусідів ОСОБА_21 і спустилася до квартири ОСОБА_9 , подзвонила, обвинувачений відчинив двері і пішов на кухню. Вона зайшла до квартири, в коридорі якої перебував її чоловік одягнутий. У ОСОБА_9 в руках була папка з документами чоловіка. Вона сказала чоловіку забирати документи і йти додому. Останній хотів забрати документи, але ОСОБА_9 сказав йому: "Ти ж нікуди не підеш, ми ж домовились". Вона попросила обвинуваченого віддати документи, на що останній почав виганяти її з квартири спочатку словесно, а потім підірвався, схопив її за комір кофти спереду і кинув на підлогу, від чого вона впала на спину і одразу отримала від ОСОБА_9 рукою удар в праве око. Вона затулила обличчя руками і обвинувачений наніс їй удари ногами по руці, по ногам, виштовхуючи ногами з квартири, двері якої були відчинені. Вона відповзла в загальний коридор і ОСОБА_9 зачинив двері квартири. Вона декілька разів стукнула кулаком у двері квартири обвинуваченого, будучи в шоці, після чого повернулася додому, забравши у сусідів дитину, та викликала поліцію. Чоловік залишився у ОСОБА_9 . О 5 год. її бабуся зайшла до ОСОБА_9 , де були останній, його дружина і її чоловік. О 9 год. вона викликала працівників поліції, які в квартирі обвинуваченого її чоловіка не виявили. Вона звернулася в поліцію із заявою про розшук чоловіка. Останній повернувся додому лише 20 січня 2020 року, він був спочатку у матері ОСОБА_9 у Козелецькому районі, а потім у їх заміському будинку у Васильківському районі. Внаслідок дій обвинуваченого у неї були гематоми на ногах, на зап`ясті, на обличчі, на тулубі в області ребер.
Свідок ОСОБА_22 в суді першої інстанції показав, що в один з днів в січні 2020 року в період з 18 до 20 год. він ремонтував батарею у квартирі обвинуваченого і, коли перебував в одній із кімнат, чув, що до квартири, в якій крім обвинуваченого і двох дітей, був ще один чоловік, зайшла жінка, потім почув галас, крики. Обвинувачений вигнав цю жінку із квартири. З кімнати він не виходив і жінку не бачив, звуків ударів не чув, але чув, що була штовханина. Потім жінка грюкала у двері квартири.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показала, що в один із днів рік тому, приблизно о 21 год., вона повернулася додому, де побачила дитину сусідки ОСОБА_7 . Її мати повідомила, що потерпіла залишила у них дитину, а сама спустилась до сусідів на 3-й поверх. Приблизно через 10 хвилин до їх квартири зайшла ОСОБА_7 , у якої були синці на нозі, на руці. Вона повідомила, що пішла до сусіда ОСОБА_23 , який проживає на третьому поверсі, щоб забрати свого чоловіка, а сусід вигнав її з квартири і заподіяв їй тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показала, що рік тому потерпіла ОСОБА_7 , яка є її сусідкою, залишила у неї дитину, а сама пішла на третій поверх, де проживав обвинувачений, щоб забрати свого чоловіка. При цьому, ніяких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 не було. Приблизно через 30 хвилин потерпіла повернулася, у неї на обличчі, на ногах були синці, також був крововилив під оком. ОСОБА_7 плакала, повідомила, що ОСОБА_24 її виштовхав з квартири і побив. Чоловік потерпілої хворий у нього погана мова, він погано ходить.
Свідок ОСОБА_25 в суді першої інстанції показав, що є сусідом ОСОБА_26 один з днів в період з 19 до 20.30 год., коли він перебував у своїй квартирі, він почув шум у загальному коридорі і через вічко побачив жінку, яка стукала у двері квартири сусіда і лаялась, в тому числі, і нецензурно.
З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 18 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 повідомила до управління поліції про те, що 18 січня 2020 року о 20 год. у квартирі АДРЕСА_4 сусід на ім`я ОСОБА_14 наніс їй тілесні ушкодження.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду, що звернення із усною заявою про злочин до правоохоронних органів, яка була зафіксована у вищевказаному протоколі, беззаперечно свідчить про бажання ОСОБА_7 притягнути до відповідальності особу, винну у заподіянні їй тілесних ушкоджень. Таким чином дане кримінальне провадження було розпочате органами досудового розслідування з дотриманням положень ст.ст.477, 478 КПК України.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 07 серпня 2020 року, а також відеозапису на якому зафіксовано проведення вказаної слідчої дії, які були оглянуті та досліджені судом першої інстанції, вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 показала, як 18 січня 2020 року вона прийшла до квартири сусіда АДРЕСА_4 щоб забрати додому свого чоловіка, який того дня погано себе почував та заніс сусіду документи на будинок, які останній намагався обманним шляхом використати у власних інтересах. Коли вона запропонувала чоловікові йти додому, сусід почав його відмовляти. Також сусід поводив себе агресивно по відношенню до неї, вимагав щоб вона залишила квартиру, висловлювався на її адресу нецензурно. Під час конфлікту сусід правою рукою схопив її за комір кофти та кинув на підлогу, внаслідок чого вона впала у дверному пройомі. Потім сусід наніс їй удар рукою в око, а коли вона закрилася рукою, вдарив ногою по руці. Потім сусід наніс їй численні удари ногами по тулубу та по ногам. Вона виповзла з квартири.
В ході проведення вказаної слідчої дії потерпіла не тільки повідомила про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень, але й показала яким чином відбувалися вказані події. З огляду на вказані обставини, доводи апеляційної скарги про те, що дана слідча дія проведена з порушенням вимог ст.240 КПК України, є необґрунтованими.
Відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді 8 синців - в підочній ділянці справа з переходом у виличну ділянку, на задньо-внутрішній поверхні лівого передпліччя в нижній третині з переходом в проекцію променево-зап`ясткового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого плеча у нижній третині, в проекції крила здухвинної кістки зліва, на передній поверхні лівого колінного суглобу в проекції нижнього краю надколінника, на передній поверхні лівої гомілки у верхній третині, на задній поверхні правої гомілки у нижній третині з переходом на п`ятку, які могли утворитися 18 січня 2020 року і відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Характер, морфологічні властивості (локалізація) виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися від дій тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_9 зазначеного кримінального проступку та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в діях потерпілої ОСОБА_7 начебто наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, жодним чином не впливають на доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку. Крім того наявність чи відсутність складу будь-якого адміністративного правопорушення в діях потерпілої не є предметом розгляду даного кримінального провадження.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги щодо недопустимості показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , через те, що вони є покараннями з чужих слів. Адже безпосередньо вказані свідки не надавали показання щодо обставин нанесення потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а вказали, що у потерпіла у них залишила дитину, що сходити до сусіда ОСОБА_9 , який проживає на третьому поверсі, щоб забрати свого чоловіка. Будь-яких тілесних ушкоджень на ній не було. Однак коли вона повернулась, у неї на обличчі, на ногах були синці, також був крововилив під оком.ОСОБА_7 повідомила, що вказані тілесні ушкодження їй спричинив ОСОБА_9 .

Таким чином, вимоги кримінального процесуального закону, при визнанні допустимими доказами вказаних показань свідків судом першої інстанції порушені не були.

За таких обставин, невизнання вини ОСОБА_9 апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту із метою уникнення ним відповідальності за вчинене, а тому оцінює його показання критично.

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував обставини вчинення та суспільну небезпеку злочину, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, відповідно до ст.ст.66, 67 КК України судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.

Відтак, районний суд призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Отже, враховуючи ту обставину, що щодо ОСОБА_9 було ухвалено обвинувальний вирок, а отже висновки суду про необхідність стягнення з нього на користь держави процесуальних витрат за проведення експертизи є правильними, а доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційної скарги, і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Головуючий :

Судді :