Дата документу 05.08.2021 Справа № 316/1127/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1238/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/1127/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (з доповненнями) обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 01 травня 2017 року у період часу з 19 годин 30 хвилин до 19 годин 50 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , діючи умисно, через неприязні відносини, які склалися на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , під час спільного вживання спиртних напоїв, маючи умисел на вбивство останнього, наніс множинні удари кулаками рук та взутими ногами в голову, шию та по тулубу ОСОБА_9 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті ОСОБА_9 на місці.

Після чого ОСОБА_8 цього ж дня приблизно у період часу з 19 годин 50 хвилин до 20 годин, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , маючи намір на умисне пошкодження чужого майна у великих розмірах, здійснив підпал майна, що знаходилося у зазначеній квартирі, після чого залишив місце злочину, тим самим вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця - умисного пошкодження чужого майна, у великих розмірах, а саме квартири, вартість якої складає 420 000 грн., шляхом підпалу, але злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки пожежа була своєчасно виявлена сусідами та ліквідована працівниками Державної пожежно-рятувальної частини №13 Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Запорізькій області, однак в результаті дії вогню було пошкоджено майно ОСОБА_10 , тим самим ОСОБА_8 спричинив матеріальну шкоду останній на загальну суму 32 500 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК, як закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.115 КК у виді 10 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільні позови, процесуальні витрати та речові докази.

В уточненій під перед початком апеляційного розгляду апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, призначивши менш суворе покарання нижче найнижчої межі із застосуванням ст.69 КК. Свої вимоги мотивував тим, що вирок є занадто суворим та несправедливим, як в частині призначеного покарання, так і в частині матеріальної та моральної шкоди. Вину він свою визнав, надавши щиросердні покази в присутності захисника під час досудового розслідування і судового розгляду. З боку співробітників поліції та прокуратури було допущено ряд порушень та неправомірних дій. Суд на переконання апелянта не врахував відсутності і обвинуваченого судимостей, наявність у нього роботи, сім`ї, дружини із малолітніми дітьми. Свою фактичну вину та причетність до смерті потерпілого по справі та до пожежі на місці події він визнає, більш того він сам правдиво розповів про це в своєму щиросердному визнанні в поліції. Але він не визнає свою вину саме в умисному вбивстві, вважаючи, що позбавив життя потерпілого внаслідок самозахисту можливо із перевищенням меж необхідної оборони. Обвинувачений не визнає спричинення ним шкоди в особливо великих розмірах, а відтак вважає невірно визначеним кваліфікацію його дій. У справі допущено грубі порушення та має місце неспівпадіння дат проведення слідчих дій, показів свідків та експертів. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, допущено однобічність та неповноту досудового слідства та судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та його особі (раніше не судимий, вину свою визнав, надавав всіляку допомогу слідству). Крім того, зазначив, що у справі не були допитані важливі свідки, не проведені обов`язкові експертизи, не перевірялася його версія щодо скоєного та його щиросердне визнання вини. В матеріалах справи відсутні відомості про його фактичне затримання, щиросердне зізнання, особисто видані речові докази, які мають відношення до злочинів. Також у справі наявна велика кількість процесуальних документів, про які його не було повідомлено, чим грубо порушено його права. Крім того, не було враховано низку пом`якшуючих його провину обставин.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга (з доповненнями) не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які надали пояснення про відомі їм обставини даного провадження.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколів огляду місця події, протоколів огляду предметів, протоколів пред`явлення особи для впізнання, протоколів слідчих експериментів, висновками проведених у справі експертиз.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів обвинуваченим в апеляційній скарзі не оспорюються.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінально-караних діянь, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі та численних доповненнях до неї обвинувачений не заперечував той факт, що він дійсно заподіяв тілесні ушкодження потерпілому, а також те, що він причетний як до смерті потерпілого, так і до пожежі на місці події. Але при цьому обвинувачений вважав, що вчинив такі дії захищаючись від протиправних дій потерпілого.

Разом з тим, такі доводи обвинуваченого були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані судом безпідставними. При цьому суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 та правильно визнав безпідставною та такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам та наявними у справі доказами версію обвинуваченого щодо вчинення ним злочину при перевищенні меж необхідної оборони.

Відповідальність за ст.124 КК за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Крім того, слід зазначити, що обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Судом першої інстанції із висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_8 було встановлено, що в нього було виявлено лише одне тілесне ушкодження у виді крововиливу в область правої ступні, яке кваліфікується як легке і не було небезпечним для життя. Будь-яких інших ушкоджень у обвинуваченого виявлено не було.

При вирішенні питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд першої інстанції також обґрунтовано врахував і кількість, тяжкість та локалізацію заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, 10 з яких були нанесені в життєво важливий орган голову, поведінку обвинуваченого, який після вчинення злочину не вжив заходів з надання допомоги потерпілому, а залишив місце події, спробувавши при цьому підпалити приміщення квартири.

З обставин даної справи не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_8 . Встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 безпосередньо заявив суду, що від 2-3 його ударів руками, потерпілий впав на підлогу, перебуваючи в лежачому положенні. Відтак будь-якої загрози з боку останнього для життя чи здоров`я обвинуваченого об`єктивно не існувало. Далі ОСОБА_8 пояснив, що після цього, він наніс одразу наніс не мене 7-8 ударів обутими ногами в голову лежачого обвинуваченого.

Таким чином вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , завдаючи численні удари потерпілому, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, підстав немає.

З цих же підстав колегія суддів критично ставиться до тверджень обвинуваченого про те, що він здійснив підпал простирадла наявною у нього запальничкою з метою захисту від протиправних дій потерпілого. При цьому дослідженими судом доказами встановлено, що підпал квартири обвинуваченим було вчинено вже після вчинення умисного вбивства потерпілого, що об`єктивно витікає з аналізу показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також протоколів слідчих експериментів за їх участю та протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 . Зокрема з показань свідків, які здійснювали безпосереднє гасіння пожежі та наявних у справі доказів встановлено, що виклик пожежно-рятувальної служби надійшов 01.05.2017 року о 20 год. 18 хв., при цьому відповідно до даних із камер спостереження, встановлених на будівлі галереї «Арт Блок» за адресою: Запорізька область, м.Енергодар, вул.Курчатова, 15, встановлено, що до 20 год. 02 хв. ОСОБА_8 прямує зі сторони будинку АДРЕСА_4 , що додатково підтверджує той факт, що підпал квартири обвинувачений здійснив вже після вчинення ним умисного вбивства потерпілого.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував висновки встановлення причин пожежі, якою є підпал. Більш того, в квартирі було встановлено два осередки виникнення пожежі. (т.4. а.п.117-118)

ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не заперечував факту того, що саме він підпалив в квартирі диван і , що в саме в результаті його таких дій виникла пожежа в квартирі. При цьому обвинувачений пояснив, що зробив це лише з метою відволікти увагу потерпілого від протиправних дій щодо ОСОБА_8 .

Апеляційний суд критично ставиться до таких заперечень. При цьому судова колегія виходить з того, що як зазначено вище, осередком виникнення пожежі в квартирі було не одне, а два місця. Обвинувачений не здійснив будь-яких заходів, направлених на гасіння пожежі, виклик пожежників, надання помочі потерпілому, який залишився в палаючій квартирі. Обвинувачений, покидаючи палаючу квартиру не звернувся за допомогою до свідків-сусідів, яких він бачив, вистрибуючи з вікна квартири.

Крім того, судова колегія приймає до уваги, що зі слів обвинуваченого він підпалив простирадло на дивані запальничкою без застосування горючих сумішей і речовин. Тим самим, на переконання судової в такому разі за відсутності умислу на пошкодження чужого майна ОСОБА_8 мав би змогу своєчасно навіть самостійно загасити спричинене ним займання після нанесення ним ударів потерпілому, від яких той впав на підлогу.

З урахуванням наведеного, вчинені обвинуваченим ОСОБА_8 злочини обґрунтовано отримали юридично-правову кваліфікацію саме за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що у справі наявні багато помилок, неспівпадіння дат проведених слідчих дій, показів свідків та експертів є неконкретизованими і необґрунтованими, адже обвинуваченим не зазначено, які конкретно було допущено порушення, дати яких саме слідчих дій не співпадають. Посилаючись у скарзі на те, що суд не допитав важливих свідків та не провів обов`язкові експертизи, обвинувачений не зазначив, яких конкретно свідків не допитав суд та з яких обставин, та які саме експертизи не були проведені. Не зазначено обвинуваченим і те, як ці обставини вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення.

При цьому судова колегія виходить з приписів ч.1 ст. 404 КПК, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду від 05 серпня 2020 року Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом, який, отримавши заяву ОСОБА_8 про застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу зі сторони органів досудового розслідування, залишив її без розгляду, не вжив заходів для перевірки вказаних тверджень.

Разом з тим, зміст апеляційної скарги обвинуваченого та численних доповнень до неї свідчить про те, що обвинувачений жодного разу не посилався на застосування до нього недозволених методів досудового розслідування і не ставив питання про недопустимість доказів у зв`язку з такими обставинами. Про застосування до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування було зазначено лише в касаційній скарзі захисника.

Між тим, в заяві, на яку послався касаційний суд, обвинувачений ОСОБА_8 зазначив про те, що всі свої покази він надав правдиво без застосування до нього фізичного або психологічного тиску з боку співробітників поліції (а.п.148 т.5). Також обвинувачений зазначив, що він добровільно, ще до їх вилучення, видав співробітникам поліції речові докази та написав зізнання у вчиненні злочинів. При цьому ОСОБА_8 вважав дії слідчих упередженими та односторонніми.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту також не зазначала про застосування до ОСОБА_8 фізичного чи психологічного тиску під час досудового розслідування і не змогла пояснити, які саме докази, на переконання захисту, є недопустимими і у зв`язку з чим.

Посилання обвинуваченого на застосування до нього під час затримання фізичної сили та психологічного тиску спростовуються як протоколом затримання від 03.05.2017 року, який ОСОБА_8 підписав без будь-яких зауважень чи заяв, так і висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_8 №89.

Наведені в касаційній скарзі доводи захисника не знайшли свого підтвердження під час повторного апеляційного розгляду, оскільки ні захисник, ні обвинувачений не спромоглись послатись на обставини застосування органом досудового розслідування до обвинуваченого фізичного та/чи психологічного впливу.

Це спростовується змістом апеляційних скарг обвинуваченого і доповнень до них.

Так в апеляційних скаргах від 12.03.2020 і 30.03.2020 ОСОБА_8 власноруч зазначив, що (мовою оригіналу) «свою фактическую вину и причастность к смерти потерпевшего по делу и пожару на месте происшествия признаю полностью, и, более того, я сам рассказал о случившемся в своем чистосердечном признании»; «не проверялась версия подсудимого и его признательные показания», в материалах дела отсутствует мое чистосердечное признание о том, что случилось и выданные мною вещественные доказательства причастности к совершению преступления».

Єдиною претензією до прокурора, яку наводить обвинувачений в своїй апеляції, є те, що він прокурор жодного разу не проявив інтересу персони обвинуваченого, не побалакав з ним, не перевірив і не уточнив його особистих даних, соціального положення і громадянської позиції.

Відтак колегія суддів апеляційного суду за наслідками апеляційного розгляду не встановила у даній справі обставин, які би вимагали проведення належної перевірки шляхом ініціювання здійснення офіційного розслідування уповноваженим органом. Такі підстави для проведення такої перевірки об`єктивно відсутні.

Твердження обвинуваченого про неефективність його захисту в суді, внаслідок неналежного виконання захисником ОСОБА_17 своїх обов`язків є надуманими. Адже об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_8 , у матеріалах справи не міститься. З матеріалів провадження вбачається, що захисник ОСОБА_17 активно допомагав ОСОБА_8 , у всьому підтримував його позицію та висловлював свою думку з приводу обставин справи на користь ОСОБА_8 і не діяв всупереч його волі, що є безумовним обов`язком захисника, визначеним положеннями ст.47 КПК.

Відтак, колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження не встановлено очевидних обставин неспроможності захисника ОСОБА_17 у належному захисті ОСОБА_8 , як і не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 заявив клопотання про допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , адвоката ОСОБА_17 , слідчих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що свідок ОСОБА_12 був допитаний судом першої інстанції. Визначених законом правових підстав для повторного допиту даного свідка обвинувачений не навів.

Що стосується клопотання про допит свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , то колегія суддів виходить з того, що обвинувачений не зазначив адрес проживання таких свідків, а відтак наявний обґрунтований сумнів у існуванні зазначених свідків. ОСОБА_8 пояснив, що дані свідки не були очевидцями подій, що є предметом розгляду у даній справі. Про обставини вчинених злочинів даним особам відомо зі слів самого ОСОБА_8 , тобто їх покази є показами з чужих слів.

Не підлягає і задоволенню клопотання ОСОБА_8 про допит захисника ОСОБА_17 , оскільки це прямо заборонено ч.2 ст.65 КПК.

Клопотання обвинуваченого про допит слідчих у справі також не може бути задоволено з огляду на ч.7 ст.97 КПК, відповідно до якої у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим стосовно пояснень осіб, наданих слідчому під час здійснення ними кримінального провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів вважає їх неспроможними.

При цьому колегія суддів виходить з того, що згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди, належним чином дослідив надані потерпілою в цій частині докази та дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій частині, а саме стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на поховання ОСОБА_9 та шкоди, завданої внаслідок пошкодження квартири, що було підтверджено товарним чеком та висновком експерта №3-54 відповідно. При цьому суд дійшов цілком правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна в результаті підпалу квартири. Адже в цій частині потерпілою було надано лише фотозображення з наслідками такого пошкодження квартири, проте не було надано належних доказів на підтвердження вартості майна, яке було пошкоджено чи знищено внаслідок злочину.

Розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій було визначено судом з урахуванням тяжкості наслідків вчинених злочинів, ступеня вини обвинуваченого, характеру, обсягу та ступеню моральних страждань, заподіяних потерпілій у зв`язку зі смертю сина, ступінь вимушених змін у її життєвих обставинах, а також з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Призначений розмір відшкодування відповідає ступеню завданих потерпілій моральних страждань, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_8 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які віднесено до тяжких та особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, ніде не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має сталих соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується задовільно, заподіяну шкоду не відшкодував та не вживав заходів щодо усунення негативних наслідків своїх протиправних дій. Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, суд не встановив. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд першої інстанції також обґрунтовано зважив і на конкретні обставини вчинених обвинуваченим злочинів, а також правомірно врахував думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Отже, врахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому за найбільш тяжкий злочин покарання у виді 10 років позбавлення волі, яке не є максимальним за санкцією ч.1 ст.115 КК.

На переконання колегії суддів, встановлені у даному провадженні обставини однозначно свідчать про неможливість пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Обставини і дані про особу, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і не дають підстав для призначення обвинуваченому менш суворого покарання.

Відтак підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Адже призначене обвинуваченому покарання за своїм розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та, з огляду на вимоги ст.50 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу (з доповненнями) обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4