Дата документу 22.03.2021 Справа № 328/1587/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/701/21
Єдиний унікальний № 328/1587/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 187 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Богородське Московської області Російської Федерації, росіянина, громадянина України, не працюючого, що має не повну середню освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 без реєстрації, раніше судимого:

1)25.11.1993 Шахтарським районним судом Донецької області за ст. 94, ст. 82 ч. 3, ст. 140 ч. 3, ст. 140 ч. 2, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

2)15.03.2007 Шполянським районним судом Черкаської області за ст. 395 КК України до арешту строком на 1 місяць;

3)07.10.2009 Шполянським районним судом Черкаської області за ст. 152 ч. 3, ст. 296 ч. 1, ст. 296 ч. 4 КК України до 10 років позбавлення волі;

4)02.05.2018 Балтським районним судом Одеської області за ст. 129 ч. 1 КК України до обмеження волі строком на 2 роки. Звільнився 26.03.2019 з Олександрівського виправного центру № 104, умовно-достроково, не відбутий строк 11 місяців 11 днів,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 15 січня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає, що вирок суду є суворим. Так, дійсно ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин. В той же час він вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, мав намір відшкодувати завдані потерпілій збитки, але цивільного позову у справі не було заявлено. Допитана в судових засіданнях потерпіла не наполягала на призначенні максимально суворого покарання ОСОБА_6 . Вважає, що суд врахувавши зазначені обставини, мав можливість призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, а не максимальне покарання за ч. 1 ст. 187 КК України.

Просить змінити вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 15 січня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 15 січня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України та призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 15.01.2021 року. Зараховано ОСОБА_6 в строк відбутого покарання час попереднього ув`язнення з 25.06.2020 р. по 15.01.2021 р. з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1 307,58 грн., витрати на залучення експерта. Скасовано арешт майна накладений ухвалами слідчих суддів Токмацького районного суду Запорізької області від 26.06.2020 p., 03.07.2020 p. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно з вироком суду, 25.06.2020 приблизно о 08 годині 35 хвилин ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, маючи злочинний умисел направлений на напад з метою заволодіння чужим майном та реалізуючи свій злочинний умисел, знаходячись поблизу будівлі колишнього кінотеатру, розташованого на території міського парку між АДРЕСА_3 , з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_9 , що виразилося у погрозах ножем, з корисливих мотивів заволодів мобільним телефоном «Lenovo S 850», ІМЕІ НОМЕР_1 та ІМЕ НОМЕР_2 , вартістю 766 гривень 67 копійок, згідно висновку експерта №1079-20 від 08.07.2020, який знаходився в силіконовому чохлі чорного кольору, вартістю 91 гривня 21 копійка, з сім-картою мобільного оператору «Київстар» № НОМЕР_3 , та гарнітурою до нього - навушниками, які матеріальної цінності для потерпілої не мають, що належать останній, чим спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 857 гривень 88 копійок.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 187 КК України.

Захисник наголошує на тому, що суд першої інстанції, призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , яке хоч і не виходить за межі, встановлені статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Таким чином, захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття "особа обвинуваченого" вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття "особа винного".
Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину, виходячи з конкретних обставин їх вчинення.
Крім того, суд врахував те, що обвинувачений ОСОБА_6 негативно характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово судимий за умисні злочини, у тому числі і особливо тяжкі, вчинив новий умисний тяжкий злочин, а тому суд відповідно до ст. 34 КК України визнав рецидив злочинів в якості обставини, що обтяжує покарання, обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено та призначив останньому максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 187 КК України.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Факт активного сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, має полягати у наданні правоохоронним органом інформації, не відомої їм на той час з інших джерел, яка має істотне значення для встановлення істини у справі.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину про застосування ножа під час нападу на потерпілу ОСОБА_9 не визнав.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність обставин, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, а також визнання вини повністю обвинуваченим ОСОБА_6 .

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта і про те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав намір відшкодувати завдані потерпілій збитки, але цивільного позову у справі не було заявлено.

Не заслуговують уваги доводи захисника і про те, що потерпіла не наполягала на призначенні максимально суворого покарання ОСОБА_6 , оскільки відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення ОСОБА_6 призначеного судом першої інстанції покарання, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставину, що обтяжує покарання останнього, рецидив злочинів, тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого ним діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення, а тому призначене судом першої інстанції реальне покарання у виді 7 років позбавлення волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 15 січня 2021 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: