Справа № 345/5205/19
Провадження № 11-кп/4808/90/21
Категорія ч. 2 ст. 125 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000503 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 заподіяв умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, потерпілій ОСОБА_11 .

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_8 03.05.2019 близько 09:00 год., перебуваючи на дорозі поблизу домогосподарства, що знаходиться по АДРЕСА_2 вступив у словесний конфлікт з сусідкою ОСОБА_11 .

В ході даного конфлікту ОСОБА_8 , на ґрунті виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, застосовуючи грубу фізичну силу, кулаком правої руки наніс два удари ОСОБА_11 в ділянку голови.

Вказаними умисними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, яка згідно висновку експерта № 266/166-Д від 04.11.2019 відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Не погодившись з вказаним вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційних доводів обвинувачений зазначає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції послався на недопустимі докази та належним чином не мотивував своє рішення на спростування доводів захисника про недопустимість доказів.

Так, обвинувачений вважає, що усі дії та рішення слідчого ОСОБА_12 незважаючи на те, що були погоджені з прокурором та розглянуті і задоволені слідчим суддею, мають бути визнані судом як такі, що прийняті з порушенням вимог КПК України, оскільки в матеріалах провадження відсутній документ, який уповноважує вказаного слідчого проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000503.

Зокрема, обвинувачений вважає недопустимими наступні докази: медичну картку стаціонарного хворого №4242 ОСОБА_11 та картку виїзду швидкої медичної допомоги №5801 від 03.05.2019 року, у зв`язку з тим, що ці медичні документи витребувані з лікувального закладу неуповноваженим проводити досудове розслідування слідчим ОСОБА_12 , а також без дозволу слідчого судді та складання відповідного протоколу. Оскільки судово-медична експертиза проведена на підставі клопотання слідчого ОСОБА_12 та медичних документів, які є недопустимими доказами, висновок судово-медичного експерта №266/166-Д від 04.11.2019 року, враховуючи доктрину плодів отруйного дерева, також має бути визнаний судом недопустимим доказом. Таким чином, у випадку визнання висновку недопустимим доказом, у кримінальному провадженні не залишається доказів, які б підтверджували характер, тяжкість та й взагалі наявність тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_11 .

Разом з тим, звертає увагу на те, що суд, порушуючи засади законності і змагальності, незаконно під час судового розгляду надав прокурору дозвіл на доступ до картки стаціонарного хворого ОСОБА_11 №4242, що знаходиться в КНП «Калуська ЦРЛ», після чого її було вилучено у володільця та досліджено судом.

Також вказує, що стороні захисту не було надано доступ до медичної документації після закінчення досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, що підтверджується п.2 постанови про визнання речовими доказами та передачу їх на зберігання від 20.11.2020 року, за змістом якого медичну картку стаціонарного хворого №4242 було повернуто в Калуську ЦРЛ ще за 9 днів до закінчення строку досудового розслідування.

Крім того вважає, що не можуть бути визнані допустимими доказами: протокол огляду місця події від 20.11.2019 року, оскільки в ньому не вказано, яким саме технічним засобом проводилось фотографування; протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 та ОСОБА_11 з аналогічних порушень, а також з тих підстав, що в ньому не вказано, хто брав участь у слідчій дії як «статист», що є порушенням вимог п.1 ч.3 ст. 104 КПК України. При цьому звертає увагу на те, що в порушення вимог ч. 1 ст. 240 КПК України, не досягнута мета слідчого експерименту, він здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій всіх учасників події, обстановки, обставин події, необхідних замірів.

Обвинувачений зазначає, що суд безпідставно посилається на рапорти працівника поліції та витяг з ЄРДР як докази вини обвинуваченого. Так, суд зобов`язаний безпосередньо дослідити докази, проте працівник поліції, який складав рапорти не був допитаний в судовому засіданні. Витяг з ЄРДР не є доказом, оскільки підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, на яку у вироку суду немає жодного посилання.

Звертає увагу на суперечливі висновки суду першої інстанції щодо показань допитаних осіб. Зокрема, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_14 , оскільки вона є сестрою обвинуваченого, проте взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який є чоловіком потерпілої і також є зацікавленим у результатах кримінального провадження. Також вважає, що суд безпідставно критично оцінив показання свідка ОСОБА_15 , оскільки він чітко бачив подію.

Крім того обвинувачений вказує, що на письмовому повідомленні від 25.11.2019 року про підозру ОСОБА_8 відсутній гриф погодження прокурором, тобто воно не відповідає вимогам ст. 277 КПК України, у зв`язку з чим ОСОБА_8 не набув статусу особи, підозрюваної у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Проте, суд першої інстанції, ігноруючи вказані доводи захисника та вимоги ст. 277 КПК України, не взяв до уваги вказані порушення.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілій ОСОБА_11 , за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на зібраних в провадженні та досліджених в судовому засіданні доказах.

Дії ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно кваліфікував за ч.2 ст.125 КК України, оскільки останній умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Так, зі змісту апеляційної скарги та доводів обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 вбачається, що вони вважають, що при ухваленні вироку суд першої інстанції безпідставно послався на медичні документи щодо лікування потерпілої ОСОБА_11 , оскільки вони були витребувані з лікувального закладу неуповноваженим проводити досудове розслідування слідчим ОСОБА_12 , без дозволу слідчого судді та складання відповідного протоколу.

Вважають, що за таких обставин висновок судово-медичного експерта №266/166-Д від 04.11.2019 року також має бути визнаний судом недопустимим доказом, оскільки вказану експертизу було проведено на підставі неналежних чином отриманих даних.

Вказують на те, що стороні захисту не було надано доступ до медичної документації після закінчення досудового розслідування, оскільки медичні документі на підставі яких було проведено судово-медичну експертизу було повернуто до лікувального закладу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказані доводи були предметом дослідження суду першої інстанції внаслідок чого було встановлено, що вони не відповідають фактичним обставинам та є безпідставними.

Так, доводи про те, що досудове розслідування безпідставно проводилось слідчим ОСОБА_12 не відповідають дійсності, оскільки зі змісту витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, яким були внесені відомості щодо повідомлення потерпілої ОСОБА_11 про вчинення правопорушення та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000503 вбачається, що саме слідчий ОСОБА_12 зазначений як слідчий, який уповноважений здійснювати досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню.

Вказані обставини свідчать про те, що слідчий ОСОБА_12 діяв відповідно до своїх повноважень саме як слідчий, який зобов`язаний здійснювати досудове розслідування.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати висновок експерта № 266/166-Д від 04.11.2019 року недопустимим доказом, оскільки судово-медична експертиза була проведена у встановленому законом порядку експертом, який має на це право на підставі поданих йому матеріалів для виконання покладених на нього обов`язків та несе відповідальність за завідомо неправдивий висновок, яка встановлена законом.

Вищевказаний висновок експерта містить необхідну мотивацію та ґрунтується на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або які стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Стороною захисту не надано доказів, які свідчать про те, що вказаний висновок отримано в незаконний спосіб з порушенням встановленого законом порядку.

Судом першої інстанції перевірялись доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 щодо обґрунтованості судово-медичної експертизи і в судовому засіданні було допитано судово-медичного експерта ОСОБА_16 , який повністю підтвердив правильність своїх висновків та їх належну вмотивованість.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Касаційного кримінального суду від 7 серпня 2019 року у справі № 555/456/18, якщо медичні документи, на підставі яких проводиться експертне дослідження отримані без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до таких речей та документів, то такі документи і, як наслідок, висновок експерта, який ґрунтується на таких документах, є недопустимими доказами.

Разом з ти, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 17 вересня 2019 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218км19) встановлено, що постановами колегій суддів Першої та Другої судових палат (провадження № 51-8073км18 та № 51-5364км18) констатовано відсутність істотних порушень вимог КПК у зв`язку з невідкриттям сторонам захисту медичної документації в порядку ст. 290 КПК України, що суперечить висновкам викладеним у постанові Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 7 серпня 2019 року (справа № 555/456/18, провадження № 51-2676км19).

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.09.2020 надано тимчасовий доступ із вилученням до медичної карти стаціонарного хворого №4242 Калуської ЦРЛ Калуських міської та районної рад на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , яка знаходиться у володінні Калуської центральної лікарні. Дана ухвала слідчого судді підлягала до виконання, зокрема, слідчим СВ Калуського відділу ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції також обґрунтовано звернув увагу на те, що слідчий ОСОБА_12 звертався до суду з клопотанням про проведення експертизи в рамках даного кримінального провадження, яке судом задоволено.

Суд першої інстанції перевіряв твердження обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 про неможливість ознайомитися з медичною документацією та встановив, що вони не відповідають дійсності оскільки з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, захисник та підозрюваний з матеріалами кримінального провадження та медичною документацією ознайомлені.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи у потерпілої ОСОБА_11 на момент проведення судово-медичної експертизи (02.07.2019) будь-яких тілесних ушкоджень та їх слідів не виявлено. В наданих медичних документах вказані тілесні ушкодження: «закрита черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку», яка утворилася від дії тупого твердого предмета, могла утворитися, як при нанесенні удару тупим твердим предметом у вищевказану ділянку, так і при ударі цією ділянкою до такого, може відповідати терміну указаному в ухвалі, відноситься до легких тілесних ушкоджень, як таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. В медичній карті стаціонарного хворого №4242 Калуської ЦРЛ вказані діагнози «Забій ІV п. лівої китиці. Забій м`яких тканин голови» не підтверджені об`єктивними клінічними даними і в судово-медичних підсумках не враховуються» (а.с. 11-112).

Таким чином, вищевказані висновки судово-медичної експертизи повністю узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 в частині обставин вчиненого правопорушення, характеру насильства, яке було застосовано обвинуваченим та його наслідків.

Так, зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_13 надали детальні послідовні показання щодо обставин вчиненого правопорушення та стверджували, що обвинувачений вдарив потерпілу по голові від чого вона впала на землю та на деякий час втратила свідомість.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно послався на рапорти працівників поліції та витяг з ЄРДР, оскільки вказані документи надають можливість встановити наявність правових підстав для проведення досудового розслідування.

Колегія суддів погоджується з тим, що рапорти працівників поліції є службовим документом, яким поліцейський інформує своє керівництво про встановлені обставини та законність своїх дій і не може бути доказом, який безпосередньо підтверджує вину обвинуваченого у вчинені правопорушення. Разом з тим, вказаний документ дозволяє оцінити законність дій працівників поліції та дозволяє встановити правові підстави для проведення досудового розслідування.

Витяг з ЄРДР також не є доказом який підтверджує винуватість обвинуваченого, однак є документом, який підтверджує законність проведення досудового розслідування оскільки підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є заява потерпілої.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що заява потерпілої про вчинення правопорушення була зроблена в усній формі, що підтверджується відповідними рапортами працівників поліції, витягом із ЄРДС, показаннями потерпілої та іншими документами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого та його захисника про те, що в протоколі огляду місця події від 20.11.2019 року, протоколах проведення слідчих експериментів від 20.11.2020, проведених з потерпілою ОСОБА_11 , та свідком ОСОБА_13 , слідчий не вказав за допомогою якого технічного засобу та яким приладом проводилося фотографування, оскільки вказаний недолік оформлення протоколів про проведення слідчої дії не є істотним та таким, що дозволяє визнати вказані докази недопустимими. Зокрема, обвинувачений та його захисник не вказують які обставини свідчать про те, що вказане порушення має особливе принципове значення для вирішення питання про допустимість доказів та порушує право обвинуваченого на організацію ефективного захисту його інтересів.

З аналогічних підстав є безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 про те, що протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 та ОСОБА_11 не вказано, хто брав участь у слідчій дії як «статист», що є порушенням вимог п.1 ч.3 ст. 104 КПК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи про порушення вимог п. 8 ст. 277 КПК України щодо повідомлення обвинуваченому про підозру в частині наявності підпису слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 від 25.11.2019 містить підпис слідчого та прокурора, обвинувачений ОСОБА_8 25.11.2019 о 17.10 год. Ознайомився зі змістом підозри , а тому вона відповідає вимогам кримінального процесуального закону, сила якого є вищою, аніж Інструкція на яку посилалась захисник.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні у судовому засіданні доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, потерпілій ОСОБА_11 .

При призначенні покарання суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та призначив законне та справедливе покарання у виді штрафу.

Зокрема, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується позитивно.

Колегія суддів під час апеляційного розгляду не виявила даних які б давали підстави вважати, що в кримінальному провадженні судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування судового рішення, та які б перешкоджали чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5