Ухвала
Іменем України
29 червня 2021 року
м. Київ
справа № 507/250/20
провадження № 51 - 3123 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року,
встановив:
Завироком Любашівського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 125 ККдо покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 04 січня 2020 року, приблизно 21:00, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 , під час розмови з нею, яка перейшла в сварку, вирішив спричинити останній тілесні ушкодження.
З метою реалізації умислу, що виник на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_5 прийшов до свого знайомого ОСОБА_7 , де без відома господаря, взяв металевий лом та повернувся за місцем мешкання ОСОБА_6 .
Постукавши у вікно, викликав ОСОБА_6 на поріг будинку, де наніс їй один удар в голову дерев`яною палицею, яку взяв у дворі вказаного домоволодіння, від якого остання впала на підлогу веранди.
Після чого ОСОБА_5 металевим ломом зверху вниз наніс ОСОБА_6 декілька ударів в область черевної порожнини, спричинивши їй тілесні ушкодження, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, від яких остання згодом померла.
Крім того, ОСОБА_5 , продовжуючи свої неправомірні дії, одразу після спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , перебуваючи біля вхідних дверей вищевказаного будинку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, наніс дерев`яною палицею удар ОСОБА_8 - матері ОСОБА_6 в область грудної клітини зліва та декілька ударів по голові. В результаті нанесених ударів ОСОБА_8 були спричинені легкі тілесні ушкодження, які викликали короткочасний розлад здоров`я.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення, застосувати до призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання, положення ст.ст. 69 та 75 КК. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували усіх даних про особу засудженого, який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на відсутність претензій матеріального і морального характеру зі сторони потерпілої, що значно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів. Вважає, що перевиховання і виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні зазначених у вироку кримінальнихправопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та незастосування до нього положень ст. ст.69, 75 КК, є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно ст. 75 цього Кодексу якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. А також суд урахував позицію потерпілої, яка звернулася до суду з заявою у якій вказала, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має і просила призначити йому покарання, пов`язане з позбавленням волі.
Врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_9 більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК та для звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК з випробуванням, а необхідним і достатнім покаранням для нього буде покарання у виді позбавлення волі.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам, наведеним в його касаційній скарзі, та дійшов висновку про те, що таке покарання відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК. Крім того, санкція ч. 2 ст. 121 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням всіх пом`якшуючих покарання обставин, на які захисник посилається в касаційній скарзі, призначив ОСОБА_9 покарання, яке за своїм видом та розміром є мінімальним покаранням, яке могло бути йому призначене, відповідно до санкції ч. 2 ст. 121 КК.
Апеляційним судом також враховано, що засуджений ОСОБА_9 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів Касаційного суду.
Призначаючи засудженому покарання за вчинені злочини, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 травня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3