Справа № 309/926/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1189/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_6 ,
з участю: прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.3 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст.70 ч.4 КК України шляхом часткового складання покарань, приєднано покарання, визначене вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 15 травня 2019 року, у вигляді 1 року позбавлення волі, та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишено тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 6 березня 2019 року.
Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду, ОСОБА_6 2 березня 2019 року, близько 10 години 00 хвилин, знаходячись в АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , територія якого огороджена металевою сіткою, висотою близько 1,5 метра, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, скориставшись тим, що сітка в деяких місцях трохи нахилилася, переліз через неї та таким чином проник на територію зазначеного дворогосподарства, де, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, відкрито, оскільки усвідомлював, що за його діями спостерігає сусід ОСОБА_9 - громадянин ОСОБА_10 , який знімав його на відео на мобільний телефон, ігноруючи зауваження останнього, викрав з двору потерпілої: металевий лист, вартістю 556грн.32коп.; три металеві підвіконника, вартістю 600гри.; металеву трубу, вартістю 42гри., та металевий прут арматури, вартістю 8грн.96коп., після чого втік з місця події, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1207грн.28коп..
На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок та постановити новий вирок, яким призначити йому за ч. 3 ст. 186 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Свої апеляційні вимоги обвинувачений ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання кримінальному правопорушенню та особі винного. Вказує, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував передбачених законом обставин, зокрема, що він є людиною похилого віку, не мав намір спричинити комусь шкоду, часткове визнання ним вини, а також його позитивну процесуальну поведінку та бажання стати на шлях виправлення, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок та визнати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдати його за цим обвинуваченням за відсутності події злочину.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржуваний вирок суду є надто суворим та таким, що прийнятий з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Вказує, що дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як грабіж, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище. Разом з тим, захисник вважає, що кваліфікуюча ознака «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» у даному випадку відсутня, оскільки територія дворогосподарства потерпілої не була огороджена. З наданих у судовому засіданні суду першої інстанції свідчень обвинуваченого та потерпілої чітко вбачається, що територія вказаного дворогосподарства огороджена не була, оскільки огорожа впала, викрадені речі знаходились на території дворогосподарства під відкритим небом. При цьому, коли потерпіла повернулась усі викрадені речі знаходились на місці, а тому матеріальна шкода потерпілій не заподіяна. Вважає, що ОСОБА_6 не викрадав майно потерпілої, оскільки з показань свідка ОСОБА_10 відомо, що ОСОБА_6 за результатами його впливу повернув все на місце. У даному випадку злочин є не закінчений, оскільки ОСОБА_6 не мав можливості розпорядитись чи користуватись вказаним майном, а тому відповідно до ч.2 ст. 17 КК України обвинувачений не підлягає кримінальній відповідальності за злочин, від вчинення якого він добровільно відмовився. Крім цього, захисник вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є надто суворим. Суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений є особою похилого віку, має на утриманні матір, яка залишилась без належного догляду, посередньо характеризується за місцем проживання.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник підтримали подані апеляційні скарги, з наведених у них мотивів.

Прокурор заперечив подані апеляційні скарги та зазначив про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного вироку суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, виступи присутніх учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, а саме у скоєнні грабежу, тобто відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у інше сховище.
Свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, зокрема:
- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 2 березня 2109 року, приблизно о 10 годині, їй зателефонував сусід - ОСОБА_10 та повідомив, що бачив, як невідомий йому раніше чоловік пошкодив паркан біля її дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , перескочив через нього та проник на територію її дворогосподарства. У подальшому цей чоловік через город пройшов ближче до будинку і збирав біля будинку металеві предмети, які там лежали у дворі. Зазначила, що приблизно об 11 годині, вона прийшла додому, пройшлась по території дворогосподарства і виявила, що з її двору викрадено металевий лист, три металеві підвіконники, металеву трубу білого кольору та металевий прут арматури. Ці металеві предмети вона зберігала біля будинку;
- показаннями свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що 2 березня 2019 року, близько 10 години, він бачив як раніше невідомий йому ОСОБА_6 через огорожу проник на територію двору його сусідки ОСОБА_9 та викрав там металеві предмети, з якими у подальшому виходив з території дворогосподарства через пошкоджену калітку, яка веде в провулок. Свідок зазначив, що побачивши ОСОБА_6 в дворі ОСОБА_9 , підбіг зі сторони провулку та почав робити йому зауваження, щоб він повернув на місце металеві предмети, які були у нього в руках. Як повідомив свідок, дані обставини він знімав на свій мобільний телефон. Вказав, що ОСОБА_6 бачив його, і те, що він знімає його на відео, однак обвинувачений не реагував і лише виражався на його адресу нецензурними словами. У подальшому ОСОБА_6 з викраденими металевими предметами пішов по вулиці в напрямку кладовища. Тоді свідок крикнув сусіду, щоб той викликав поліцію, а сам пішов слідом за ОСОБА_6 . Ідучи з обвинуваченим близько 700 метрів, говорив ОСОБА_6 щоб той повернув викрадене, проте останній продовжував виражатися на його адресу нецензурними словами і більше ніяк не реагував. Згодом він змусив ОСОБА_6 повернути викрадені металеві предмети назад у двір потерпілої ОСОБА_9 ;
- даними протоколу огляду місця події, з якого вбачається, що огляд проведено на території дворогосподарства АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_9 , під час якого вилучено: металевий лист; три металеві підвіконника; металеву трубу та металевий прут арматури (а.с. 92-95);
- даними постанови про визнання речовими доказами від 5 березня 2019 року, з якою вбачається, що речовими доказами визнано: металевий лист; три металеві підвіконника; металеву трубу та металевий прут арматури. Дані речові докази передані на зберігання потерпілій ОСОБА_9 (а.с. 96);
- даними розписки потерпілої ОСОБА_9 , згідно якої вона отримала на зберігання: металевий лист; три металеві підвіконника; металеву трубу та металевий прут арматури (а.с. 97);
- даними довідки ТзОВ «Ріалті-О», з якої вбачається, що загальна вартість, з урахуванням зносу, викрадених у ОСОБА_9 металевого листа, трьох металевих підвіконників, металевої труби та металевого прута арматури становить 1207грн.28коп. (а.с.98);
- даними відеозапису, що міститься на СД-диску, зробленого свідком ОСОБА_11 , з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 з подвір`я дворогосподарства ОСОБА_9 відкрито викрадає металевий лист, три металевих підвіконника, металеву трубу та металевий прут арматури (а.с. 109).
Сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, за наведених у вироку суду першої інстанції обставин.
Твердження захисника про відсутність такої кваліфікуючої ознаки як «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище», оскільки територія дворогосподарства потерпілої не була огороджена є неспроможними.

Як вбачається із показань потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , наданих у судовому засіданні суду першої інстанції, територія дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , що належить потерпілій, куди проник обвинувачений, була огороджена. А доводи апелянта про те, що вказану територію не можна вважати огородженою, оскільки огорожа впала, є необґрунтовані, оскільки будь яка деформація огорожі не свідчить про її відсутність.
Не заслуговують на увагу і апеляційні доводи захисника про те, що інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України, є незакінченим, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 добровільно відмовився від вчинення даного кримінального правопорушення.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Такими особами можуть бути особи, у власності, володінні чи під охороною яких знаходиться майно, на яке здійснюється посягання, очевидці.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном. Таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпорядитися вилученим майном (винести, передати іншим особам тощо).

Згідно вірно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 , незаконно заволодівши майном потерпілої ОСОБА_9 , яке знаходилось на її дворогомподарстві, виніс викрадене майно за межі даної території у присутності свідка ОСОБА_10 , який розумів протиправний характер дій обвинуваченого та робив йому зауваження з цього приводу. Незважаючи на зауваження свідка, обвинувачений покинув місце події разом з викраденими речами, а отже у нього виникла реальна початкова можливість розпорядитися вилученим майном.

При цьому, дії свідка ОСОБА_10 , який фактично намагався вмовити обвинуваченого повернути викрадені речі, не свідчать про те, що цей свідок позбавив ОСОБА_6 можливості розпорядитись викраденим майном.
За таких обставин, не можна визнати і те, що ОСОБА_6 добровільно відмовився від вчинення злочину, оскільки на час повернення ним викрадених речей, вчинений ним злочин був вже закінченим.
Разом з тим, призначене ОСОБА_6 покарання, на думку колегії суддів, не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.
Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у повній мірі врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, не працює, проживає із співмешканкою в цивільному шлюбі, його характеристику за місцем проживання, позицію потерпілої щодо призначення покарання на розсуд суду, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - часткове визнання вини, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Проте, на думку колегії суддів, при призначенні покарання суд першої інстанції не у повній мірі врахував особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який є особою похилого віку, а також не у повній мірі врахував фактичну відсутність заподіяної шкоди внаслідок вчинення злочину, оскільки ОСОБА_6 після вчинення злочину повернув потерпілій усі викрадені речі.
Через наявність вказаних обставин, які колегія суддів визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а також враховуючи позицію потерпілої ОСОБА_9 у суді першої інстанції, яка не настоювала на суворому покаранні обвинуваченого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років є надто суворим, а тому вважає за необхідне змінити вирок в частині призначеного покарання та зменшити остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_6 до мінімальної межі, і яке, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, на переконання колегії суддів, апеляційні скарги обвинуваченго та захисника не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, водночас такі слід задоволити частково та змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому у бік зменшення такого, в решті оскаржуваний вирок слід залишити без змін.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначеного за цим вироком та вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 15 травня 2019 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: