Дата документу 26.05.2021 Справа № 336/3228/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/862/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/3228/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24.02.2016 року близько о 17 годині 45 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї біля вхідних дверей будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин наніс ОСОБА_7 один удар ножем, який він тримав у правій руці, в область грудної клітки зліва, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_7 проникаюче поранення грудної клітки зліва по передній її поверхні з ушкодженням верхньої долі легені зі скупченням крові в плевральній порожнині з виникненням підшкірної емфіземи в області лівої половини грудної клітки, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.121 КК у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання належним чином не врахував, що обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення, у скоєному не розкаявся, в ході судового розгляду намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи. Крім того, кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим в стані алкогольного сп`яніння, заходів до повного відшкодування шкоди, завданої потерпілому він не вжив.

Обвинувачений та його захисник в своїй апеляційній скарзі просили вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК на ст.128 КК та призначити йому покарання у виді громадських робіт. Зменшити стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди до 30 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Свої висновки щодо вини обвинуваченого суд обґрунтував показаннями потерпілого, свідків з боку потерпілої сторони, які зацікавлені в позитивному для них результаті. Деякі частини пояснень допитаних судом осіб взагалі у вироку не відображені та, відповідно, їм не надано оцінки. Певні документи, долучені до провадження, відображені у вироку лише частково, що призвело до надання судом доказам невірної оцінки. Покази потерпілого та його дружини свідка ОСОБА_11 є суперечливими, вони вказували різний час приходу обвинуваченого до них. Покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є суперечливими у часі та послідовності подій. Покази свідка ОСОБА_13 підтверджують пояснення обвинуваченого про те, що він дійсно звернувся до неї з метою огляду і отримання собаки та в той же час її пояснення про те, що він та ОСОБА_14 приходили з метою пограбування, суперечать поясненням потерпілого та інших свідків з його боку, які стверджували, що незнайомці нічого не вимагали і у них нічого не пропало. Суд у вироку взагалі не відобразив покази свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачений завжди носив ключі з брелоком з ножем в руках. Після вживання 100 грамів горілки обвинувачений поводився адекватно, не поводився агресивно, не перебував у стані алкогольного сп`яніння. На відкритих частинах тіла обвинуваченого не було будь-яких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження з`явилися на тілі ОСОБА_10 після відвідування ним домоволодіння ОСОБА_15 . Обвинуваченого він характеризує лише з позитивного боку. Відповідно суд не надав оцінки цим показам. Суд прийняв до уваги суперечливі пояснення свідків з боку потерпілого, а покази обвинуваченого в частині заподіяння йому тілесних ушкоджень в домоволодінні ОСОБА_15 , несправедливо оцінив як обрану обвинуваченим лінію захисту. Також суд у вироку послався на те, що експертиза не встановлює час нанесення удару обвинуваченому, при цьому проігнорував пояснення ОСОБА_16 , який стверджував, що тілесні ушкодження з`явилися на тілі обвинуваченого після відвідування ним домоволодіння ОСОБА_15 . У вчиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому обвинувачений дуже жалкує, впевнений, що заподіяв їх з необережності. Очевидці, котрі би бачили початок події, в процесі якої обвинувачений та потерпілий отримали тілесні ушкодження, так і не установлені. Тому висновки суду про те, що обвинувачений перший заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, є голослівними та ґрунтуються на припущеннях та непрямих доказах. При цьому доводи обвинуваченого підтверджуються висновком експерта №2053, відповідно до якого не виключається можливість виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого при обставинах, вказаних в протоколі слідчого експерименту за участю обвинуваченого. Обвинуваченому дійсно не вдалося відтворити механізм викиду ножа мимохідь, але з причини повної іржі цього механізму, про що суд замовчує у вироку. Крім того, обвинувачений раніше ніколи не притягувався до будь-якого виду відповідальності, працює, має сім`ю, позитивно характеризується, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, страждає на серцево-судинні захворювання. Також обвинувачений щиро кається у скоєному, неодноразово вибачився перед потерпілим, ще до подання позову прийняв заходи до добровільного відшкодування збитків. При цьому потерпілий умисно не отримував його платежі на пошті, оскільки не бажав, щоб обвинувачений відшкодовував шкоду частинами, але у обвинуваченого не має такої можливості. Незважаючи на тяжке матеріальне становище обвинувачений у повному обсязі відшкодував потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 1976 грн., а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Розмір моральної шкоди, стягнутої з обвинуваченого судом, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, є істотно завищеним та немотивованим. А тому моральна шкода має бути стягнута в розмірі 30 000 грн.

Крім того, обвинувачений та захисник просили дослідити під час апеляційного розгляду усі докази у кримінальному провадженні.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений та його захисник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених у ній доводів.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти скарги прокурора; потерпілого та його представника, які заперечили проти апеляційної скарги сторони захисту, а апеляційну скаргу прокурора підтримали; прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, та заперечив проти скарги сторони захисту; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.121 КК злочину ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

При цьому суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_10 та на підтвердження його винуватості в заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, обґрунтовано послався на покази потерпілого, свідків, на дані, які містяться в протоколах слідчих дій, висновки експертів.

Так, потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 24.02.2016 року знаходився вдома разом з іншими членами його родини. Приблизно о 17 годині він почув стук у двері, пішов дізнатися хто прийшов, він чув як дружина хлопала дверима. Відчинивши двері отримав удар від ОСОБА_10 в ліву ключицю. Він відповз від двері та крикнув, щоб викликали поліцію та швидку. Раніше ОСОБА_10 не знав, ніяких стосунків з ним не підтримував. Під час нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ніяких погроз, пояснень, вимог не поступило, той ударив його мовчки.

Із показів свідка ОСОБА_11 було встановлено, що 24.02.2016 року вона знаходилась дома з онукою. Приблизно о 17 годині 45 хвилин хтось постукав у двері, вона відкрила, побачила великого чоловіка, який в руках щось тримав, біля воріт стояв другий чоловік, який розмовляв по телефону. Той, що стояв біля дверей, почав говорити, що вони не відповідають на його дзвінки, вона зрозуміла, що він прийшов з приводу собаки, бо знала, що донька та зять звертались з об`явою до газети про собаку, яку вони бажали віддати в хороші руки. Вона закрила двері та пішла за зятем, а коли повернулась до коридору, в ньому стояв той незнайомець, він тримав руку над головою, а в руці щось блиснуло. За нею слідом прийшов зять, між ним та ОСОБА_10 почалась бійка. В цей час в коридор забіг ОСОБА_14 , який кинувся до її сина ОСОБА_12 , який також вийшов у коридор, почав його душити. Коли вона вийшла у коридор, її чоловік - ОСОБА_7 , крикнув, щоб вона викликала швидку допомогу, його порізав ОСОБА_10 , а зятю та сину крикнув, щоб той покликав сусіда, після чого вона взяла на кухні свій телефон та викликала поліцію. Коли вона повернулась до коридору, бачила, що зять сидить на ОСОБА_10 та вибиває у нього з рук складний ніж, який був у розкладеному стані.

Будучи допитаним свідок ОСОБА_12 суду зазначив, що 24.02.2016 року він знаходився вдома, приблизно о 16 годині до нього зайшла мати, сказала, що до зятя прийшли за собакою, вони ведуть себе неадекватно. Разом з матір`ю він пішов на кухню, почув крик, а у коридорі побачив двох незнайомих чоловіків, один стояв біля входу, другий біля проходу до кухні, рука у нього була піднята, в якій був ніж. В кухонному проймі з`явився батько, який сказав, що його порізали, треба викликати поліцію. Він спросив у незнайомців хто вони такі, раніше він їх не бачив, той, що стояв біля входу, зробив крок до нього і почав наносити удари в область обличчя, тобто спричинив йому тілесні ушкодження. Той чоловік, що був з ножем, спросив у зятя «ти чоловік», на що зять сказав, що «так» і останній почав замахуватися на зятя ножем, більше він нічого не бачив, він бився с другим незнайомцем.

Свідок ОСОБА_13 під час допиту зазначив, що 24.02.2016 року йому дзвонили по телефону приблизно о 16 годині сказали, що по об`яві. Його розбудила ОСОБА_11 приблизно о 17 годині 20 хвилин та сказала, що прийшли за собакою. Він вийшов із кімнати, за ним йшов ОСОБА_12 , а він за ОСОБА_11 . З коридору вони почули звуки, а коли вийшли у коридор, то побачили, що ОСОБА_10 стоїть у коридорі, а другий біля входу. ОСОБА_10 запитав у нього «ти чоловік», на що він відповів, що «так», тоді ОСОБА_10 замахнувся на нього рукою, в якій знаходився предмет, схожий на ніж. Він заблокував своєю рукою замах ОСОБА_10 та вдарив його рукою в ділянку голови, два рази, той упав на коліна та пробив ножем йому стопу ноги, той намагався вдарити його ножем ще раз, тоді він впав на ОСОБА_10 зверху та придавив його до полу.

Крім того, рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема: протоколами огляду місця події, протоколами огляду предмету, протоколами слідчого експерименту, висновками експертиз.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінально-караного діяння, передбаченого ч.1 ст.121 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 .

В своїй апеляційній скарзі сторона захисту не оспорювала факт нанесення обвинуваченим потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, але при цьому не погоджувалася з формою вини заподіяння такого ушкодження, вважаючи, що дане тяжке тілесне ушкодження було заподіяно потерпілому в результаті необережних дій обвинуваченого у формі злочинної недбалості. З огляду на що, сторона захисту вимагала перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК на ст.128 КК.

Проте колегія суддів вважає такі доводи та вимоги сторони захисту необґрунтованими.

При цьому колегія суддів виходить з того, що обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст.128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст.121 КК, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч.1 ст.121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст.128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Зі встановлених судом першої інстанції обставин справи, зокрема з показів потерпілого, вбачається, що після того, як потерпілий відчинив двері свого будинку, обвинувачений одразу завдав удару ножем потерпілому в ліву ключицю.

За даними висновку судово-медичної експертизи №917 у потерпілого виявлено тілесне ушкодження у виді проникаючого поранення грудної клітки зліва по передній її поверхні з ушкодженням верхньої долі легені.

Крім того, судом було встановлено, що потерпілий та обвинувачений не були раніше знайомі, потерпілий при заподіянні йому тілесного ушкодження знаходився в своєму будинку. Дії ОСОБА_10 носили активний характер та останній раптово діяв щодо потерпілого, який цього не очікував і не спроможний був захищатися.

Також під час огляду в судовому засіданні брелоку з ножем, який було визнано речовим доказом, обвинувачений не зміг продемонструвати суду можливість викиду ножа мимоволі, випадково чи з необережності. Крім того, про умисел завдати тілесні ушкодження свідчать наступні дії обвинуваченого, які полягали в бійці з іншими членами родини потерпілого, потраплянні обвинуваченого всередину будинку поза волею його мешканців, припинення злочинного посягання обвинуваченого лише завдяки родичам потерпілого.

А тому враховуючи дані про обстановку вчинення злочину, спосіб та знаряддя його скоєння, характер виявленого у потерпілого тілесного ушкодження у ділянці грудної клітки, його локалізацію і механізм утворення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_10 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, щонайменше свідомо допускав їх настання.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ст.121 КК, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Версія обвинуваченого про те, що він захищався від нападу на нього невідомих осіб, ретельно перевірялась судом першої інстанції та правильно визнана безпідставною та такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам та наявними у справі доказами.

Наявність у обвинуваченого легкого тілесного ушкодження за даними судово-медичної експертизи висновків суду в цій частині не спростовують. Адже з показів свідка ОСОБА_13 було встановлено, що він дійсно вдарив обвинуваченого рукою в ділянку голови. Проте такі дії були вжиті свідком лише після того, як обвинувачений наніс удар ножем потерпілому, що не може свідчити про напад на обвинуваченого.

Більш того, під час апеляційного розгляду як обвинувачений, так і його захисник вважали, що в діях обвинуваченого відсутній як склад злочину, передбаченого ст.121 КК, так і склад злочину, передбаченого ст.124 КК (умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони). Тим самим сторона захисту не вважала, що потерпілому було заподіяно тяжке тілесне ушкодження в результаті перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони.

Сторона захисту в своїй апеляційній скарзі посилалася на ту обставину, що суд обґрунтував свої висновки показами потерпілого та свідків з боку потерпілої сторони, які зацікавлені в позитивному для них результаті. Проте такі заперечення не можуть вважатися обґрунтованими. Адже дослідивши і перевіривши показання потерпілого та свідків, районний суд умотивовано визнав, що вони отримані в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.84 КПК ці покази є процесуальними джерелами доказів, а тому суд правомірно поклав їх в основу вироку. Потерпілий і всі свідки попереджалися судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Підстав для обмови потерпілим та свідками обвинуваченого колегією суддів не встановлено. Не назначено таких підстав і в апеляційній скарзі сторони захисту. Більш того, покази потерпілого та свідків повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів та підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Незначні розбіжності в показах потерпілого та свідка ОСОБА_11 , а також в показах свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо часу вчинення злочину і його тривалості, на що йде посилання в апеляційній скарзі сторони захисту, не ставлять під сумнів покази даних осіб вцілому та жодним чином не спростовують висновок суду про винуватість обвинуваченого.

Заперечення апеляційної скарги захисту про те, що суд не відобразив у вироку покази свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачений завжди носив ключі з брелоком з ножем в руках, є неспроможними, оскільки спростовуються змістом самого вироку суду (т.3 а.п.147). При цьому суд у відповідності до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано навів у вироку лише ті покази свідка ОСОБА_14 , в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини.

Твердження сторони захисту про повну іржу брелоку з ножем, через яку обвинувачений не зміг продемонструвати механізм викиду ножа мимоволі, колегія суддів визнає непереконливими. При цьому колегія суддів виходить з того, що після вилучення даний брелок з ножем був упакований в паперовий пакет, який був опечатаний. Зі змісту висновку судово-медичної експертизи ножа №788 вбачається, що ніж був в робочому стані, металева частина ручки, а також бокові поверхні клинка ножа мали незначні накладення речовини червоно-коричневого кольору. Після проведення експертних досліджень ніж було поміщено у паперовий конверт, який у подальшому зберігався у камері речових доказів Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області.

Про ту обставину, що першим наніс удар саме обвинувачений, переконливо свідчать покази потерпілого, обстановка, в якій було вчинено злочин, а також факт потрапляння обвинуваченого в домоволодіння ОСОБА_15 помимо їх волі.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про неправильне вирішення судом першої інстанції питання щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Водночас, згідно з положеннями ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, саме цими нормами і керувався суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди.

Зокрема розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому було визначено судом з урахуванням тяжкості наслідків вчиненого злочину, ступеня вини обвинуваченого, характеру, обсягу та ступеню моральних страждань, заподіяних потерпілому, зокрема, переживань потерпілого за своє життя і здоров`я в момент заподіяння йому тілесного ушкодження, пережитого стресу, ступінь вимушених змін у його життєвих обставинах, а також з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Призначений розмір відшкодування відповідає ступеню завданих потерпілому моральних страждань, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, працює, одружений, раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Врахувавши в сукупності зазначені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.1 ст.121 КК.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих доводів, які би доводили істотну диспропорцію та неадекватність між визначеним судом розміром покарання та розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також не вжив заходів до повного відшкодування шкоди, не є слушними. Адже під час призначення обвинуваченому покарання судом першої інстанції в повному обсязі було враховано зазначені обставини, що знайшло своє відображення і в судовому рішенні.

Часткове визнання своєї вини є правом особи та така обставина не є обтяжуючою покарання обставиною і не дає підстав для ухвалення судом рішення щодо необхідності посилення покарання.

Крім того, колегія суддів також виходить з того, що при обранні заходу примусу суд зобов`язаний дотримуватись установлених кримінальним процесуальним законом обмежень, серед яких - закріплений у ч.2 ст.416 КПК принцип недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого без апеляційного приводу після скасування вироку судом апеляційної інстанції. В цьому разі при новому судовому розгляді допускається призначення більш суворого покарання, ніж було обрано за попереднім вироком, лише за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю посилення заходу примусу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що попередній вирок у даній справі, яким ОСОБА_10 було засуджено за ч.1 ст.121 КК до 5 років позбавлення волі, був скасований не з підстав необхідності посилення заходу примусу. А тому суд першої інстанції не мав правових підстав визначити обвинуваченому більш суворе покарання за новим вироком.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, апеляційні скарги мають бути залишені без задоволення, а вирок суду - без зміни.

Що стосується клопотання сторони захисту про дослідження під час апеляційного розгляду усіх доказів у справі, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання. Адже з огляду на ч.3 ст.404 КПК для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Проте клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів не містить відповідного обґрунтування того, що докази, зокрема ті, про повторне дослідження яких наполягали обвинувачений та захисник, були досліджені районним судом неповністю чи з порушеннями. При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2021 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4