Єдиний унікальний номер 448/656/20
Провадження № 1-кп/448/57/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2021 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу суду в м.Мостиська кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000155 від 16.04.2020 року про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із загальною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 , будучи згідно рішення Мостиського районного суду Львівської області від 28.08.2015р. зобов`язаним виплачувати аліменти в користь ОСОБА_7 на утримання дитини - доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 900 гривень щомісячно, починаючи із 05.08.2015р. та до досягнення дитиною повноліття та знаючи про необхідність сплати таких (аліментів), умисно, злісно ухилявся від сплати коштів на утримання дочки (аліментів), ігноруючи рішення суду та порушуючи вимоги ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України, відповідно до положень яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В період з 05.08.2015р. по 27.04.2020р. обвинувачений ОСОБА_3 у Мостиському районному центрі зайнятості на обліку не перебував, за допомогою у працевлаштуванні не звертався, допомогу по безробіттю не отримував, обмежень до фізичної праці та протипоказань за станом здоров`я такий немає, однак, отримуючи певний дохід від тимчасових заробітків, жодним чином таких не легалізував, про суми заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв та кошти на утримання дочки (аліменти) не сплачував, будь-якої іншої допомоги не надавав. На неодноразові попередження працівників Мостиського районного відділу Державної виконавчої служби про необхідність щомісячної сплати аліментів на утримання дитини та погашення заборгованості, а також про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів ОСОБА_3 не реагував, впродовж майже п`яти років жодного разу не сплачував аліментів, що в подальшому призвело до утворення заборгованості за період із 05.08.2015р. до 30.04.2020р. в сумі 54034,37 гривень.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та підтвердив обставини, що наведені у обвинувальному акті і оголошені прокурором. Пояснив, що йому відомо, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28.08.2015 року постановлено стягувати з нього аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 900 гривень щомісячно, починаючи із 05.08.2015р. та до досягнення дитиною повноліття. Впродовж 2015-2020 років він, обвинувачений, не сплачував аліменти, присуджені судовим рішенням. Зазначив, що за вказаний період часу він неодноразово викликався державним виконавцем у ДВС, де попереджався про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, однак аліменти не сплачував, оскільки не мав коштів на сплату таких. У вказаний період часу він брав участь в бойових діях на сході України в складі добровольчого батальйону, а також у нього змінився матеріальний та сімейний стан, - він 22.10.2016 року одружився та ІНФОРМАЦІЯ_3 в нього народилась донька ОСОБА_9 ; щодо матеріального стану, то вказав, що тимчасові заробітки мав на території сусідньої держави Польщі, однак був депортований та перебував без жодного доходу. У вчиненому щиро розкаявся, має намір в подальшому сплачувати аліменти на отримання доньки ОСОБА_8 та просив суд не застосовувати до нього суворої міри покарання.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.
Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Показання обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного - відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.
Так, органом досудового розслідування на момент направлення обвинувального акту до суду дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.1 ст.164 КК України як кримінальне правопорушення - злочин.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018р. за № 2617-VIII, вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків.

Статтею 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи внесені зміни до КК України, які набули чинності з 01.07.2020р., дії обвинуваченого ОСОБА_3 по вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164КК України слід класифікувати як кримінальний проступок.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 доведеною у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення кримінального проступку та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч.1 ст.164 КК України, оскільки він злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).
Згідно ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй постанові від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначив поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Визначаючи ступінь небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема характеру вчинених дій, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.
Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами та доповненнями "Про практику призначення судами кримінального покарання", досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є кримінальним проступком.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.66 КК України судом визнається: щире каяття та повне і беззастережне визнання вини обвинуваченим, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.67 КК України судом не встановлено.

Судом також враховується характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, що обвинувачений ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має постійне місце проживання у АДРЕСА_1 , де проживає з непрацездатними батьками, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, його (обвинуваченого) стан здоров`я - на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває; його сімейний та матеріальний стан є одруженим, має на утриманні дружину, котра ніде не працює та малолітню дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; офіційно не працевлаштований; його роль у скоєному кримінальному правопорушенні та поведінку до і після вчинення такого,- обвинувачений ОСОБА_3 усвідомив протиправну поведінку, виявляє жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення та готовий нести кримінальну відповідальність; суд також враховує думку потерпілої ОСОБА_5 , котра в судовому засіданні вказала, що при призначенні виду покарання обвинуваченому покладається виключно на розсуд суду.

Крім цього, судом взято до уваги інформацію, викладену у досудовій доповіді Мостиського районного сектору Філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме, що беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб). На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умов здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.
Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, суд при призначенні покарання також виходить із встановленої ст.50 КК України його мети не тільки кари, а й виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе шляхом застосування до нього покарання у виді громадських робіт. Жодних перешкод для призначення обвинуваченому такого виду покарання судом не встановлено. Саме такий вид покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_3 буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
Підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 ч.1 ст.69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а також ст.75 КК України - призначення покарання з випробуванням,- відсутні.
Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази та процесуальні витрати по справі відсутні.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався, підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.164 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.
Запобіжний захід до набрання вироком суду законної сили ОСОБА_3 - не обирати.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 ст.349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1