Категорія:ч.1 ст. 125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2020 року,
ВСТАНОВИВ

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, працює інженером енергетиком у ТОВ «КОМПО ГРУП», не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин.
Вироком вирішено питання про речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21.07.2020 близько 17.00 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , умисно, під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин між ним та потерпілою ОСОБА_8 , наніс останній один удар кулаком руки в ділянку голови зліва. В подальшому, він же, продовжуючи свої дії, перебуваючи на сходинковій клітці поблизу вказаної квартири наніс потерпілій один удар рукою в ділянку голови та ряд ударів ногами по ногах та животі, спричинивши ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, синців навколо обох очей, в ділянці правого стегна, внутрішньо-шкірного крововиливу на потиличній ділянці голови зліва, що згідно висновку експерта №590 від 31.07.2020 за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості. Посилається на те, що судом не в повній мірі враховано особу потерпілої, неправомірні дії якої спровокували конфлікт. Вважає, що враховуючи його характеризуючі дані, а також те, що він до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітнього сина, постійне місце проживання та роботи, призначене судом першої інстанції покарання, фактично позбавить його можливості працювати та утримувати свою малолітню дитину, тому що він буде змушений звільнитись, оскільки його робота пов`язана з постійними відрядженнями, або ж її виконанням з постійними виїздами за межі Волинської області. З огляду на це, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині покарання, призначивши йому покарання у виді штрафу.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, доводи обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав та просив задовольнити, думку прокурора, який вважає скаргу безпідставною, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За положеннями, які містяться у ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.
Разом з тим, обвинувачений у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості.
Проте, такі твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.
Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.
Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку та дані про його особу. При цьому судом наведено переконливі доводи про призначення обвинуваченому саме такого виду покарання, як громадські роботи, а також про недостатність застосування до нього більш м`якого покарання (штраф), передбаченого санкцією ч.1 ст.125 КК України.
Обставини, які пом`якшують покарання, як правильно встановлено судом відсутні.
Обтяжуючими покарання обставинами суд правильно визнав - вчинення кримінального проступку щодо колишнього подружжя.
Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував дані про його особу, а саме те, що він не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи, на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак фактично вину не визнав та не розкаявся у вчиненому, а подання ним письмової заяви про визнання вини суд вважав лише формальним, оскільки його поведінка по відношенню до потерпілої не свідчить про дійсне щире каяття з приводу вчинених ним дій, вчинене ним кримінальне правопорушення, згідно ст.12 КК України відноситься до категорії кримінального проступку, є умисним та було вчинене в присутності малолітньої дитини, що негативно може позначитись на його психічному розвитку в майбутньому.
Не прослідковується його переосмислення вчиненого і щире розкаяння і під час розгляду справи в апеляційному порядку.
Крім того, при призначенні покарання судом першої інстанції було враховано і думку потерпілої та її представника, які при призначенні покарання, обвинуваченому покладались на розсуд суду та вимоги закону.
Щодо доводів обвинуваченого, що покарання у виді громадських робіт, позбавить його можливості працювати та утримувати свою малолітню дитину, тому що він буде змушений звільнитись, оскільки його робота пов`язана з постійними відрядженнями, або ж її виконанням з постійними виїздами за межі Волинської області, то вони є безпідставними, оскільки згідно ст. 56 КК України, громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, що ближче до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч.1 ст.125 КК України, а саме на строк 80 годин.
Призначене покарання на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання у виді штрафу, з мотивів наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.
Усі доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду справи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді