ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/207/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1719/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: виправдувальний вирок ст. 190 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 03 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , представників потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на виправдувальний вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 02 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вищевказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Луганська, українку, громадянку України, з вищою освітою, заміжню, офіційно не працюючу у зв`язку з доглядом за дитиною інвалідом, раніше не судиму, яка має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 , 2008 року народження, яка є дитиною інвалідом та неповнолітню доньку ОСОБА_12 , 2003 року народження, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та виправдано.
Цивільний позов прокурора залишено без розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачується у тому, що вона відповідно до довідки від 28 10 2014 року № про взяття на облік особи, перемішеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, 05 10 2014 року переїхала з тимчасово окупованої території з АДРЕСА_1 разом з донькою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донькою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до нового місця мешкання за адресою: АДРЕСА_3 .
Після чого 20 05 2015 року у денний час доби ОСОБА_7 звернулась до адміністративного приміщення Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 38-Г, з письмовою заявою для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, право на отримання якої передбачено Постановою Кабінету міністрів України № 505 від 01 10 2014 року «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг». Переслідуючи корисливі мотиви, шляхом обману працівників вказаної установи, відповідальних за прийом документів, з метою отримання з державного бюджету грошових коштів, у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та регіонів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, умисно, всупереч вимогам ст. 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, який затверджений постановою Кабінетів міністрів України № 505 від 01 10 2014 року, не повідомила Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради про наявність у її власності квартири АДРЕСА_4 , згідно договору купівлі-продажу №3876 від 20 08 2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_13 . Відомості зазначені в даній заяві мали суттєве значення при прийнятті рішення про призначення, нарахування та виплату їй вказаного виду грошової допомоги. Рішенням про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 28 04 2015 року останній призначено соціальну допомогу за період з 28 04 2015 року по 27 10 2015 року у розмірі 2210, 00 грн. щомісячно.
Згідно пред`явленого обвинувачення в послідуючому ОСОБА_7 , керуючись єдиним умислом, направленим на продовження незаконного отримання грошових коштів, 06 11 2015 р. у денний час доби звернулась до адміністративного приміщення Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, з аналогічною вищевказаній заявою. Переслідуючи корисливі мотиви, шляхом обману працівників вказаної установи, відповідальних за прийом документів, з метою отримання з державного бюджету грошових коштів, у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та регіонів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, умисно, всупереч вимогам ст. 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, який затверджений постановою Кабінетів міністрів України № 505 від 01 10 2014 року, не зазначила в заяві для призначення вказаного виду допомоги відомостей про наявність у її власності квартири АДРЕСА_4 , згідно договору купівлі-продажу №3876 від 20 08 2015 року зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_13 , а саме в графі: «Інформація щодо наявності у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції», відповіла «ні». Відомості, зазначені в даній заяві мали суттєве значення при прийнятті рішення про призначення, нарахування та виплату їй вказаного виду грошової допомоги. Рішенням про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 18 11 2015 року останній призначено соціальну допомогу за період з 28 10 2015 року по 27 04 2016 року в розмірі 2210, 00 грн. щомісячно.
Крім того, 05 05 2016 року у денний час доби ОСОБА_7 за анлогічних обставин знову звернувшись дов вищевказаної установи не зазначила в заяві для призначення вказаного вище виду допомоги відомостей про наявність у її власності квартири АДРЕСА_4 . У результаті чого, рішенням про призначення допомоги перемішеним особам на проживання від 02 06 2016 року останній призначено соціальну допомогу за період з 05 05 2016 року по 27 10 2016 року в розмірі 2210, 00 грн. щомісячно.
Рішенням про припинення допомоги переміщеним особам на проживання від 12 10 2016 року ОСОБА_7 припинено виплату у зв`язку із виявленням уповноваженим органом подання недостовірної інформації згідно вимог п. 12 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі па оплату житлово - комунальних послуг. Таким чином, на підставі вищевказаних заяв ОСОБА_7 було призначено та виплачено грошові кошти щомісячно в якості щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за періоди: за період з 01 09 2015 року по 31 10 2016 року в розмірі 2210, 00 грн. щомісячно, а всього на загальну суму 30 433,84 грн.
У підписаних ОСОБА_7 заявах для призначення вищевказаної допомоги зазначено про те, що подаючи їх, вона підтверджує достовірність наданої інформації.
Таким чином, ОСОБА_7 інкриміновано те, що вона своїм єдиним умислом, направленим на незаконне заволодіння грошовими коштами Державного бюджету України, шахрайським способом незаконно заволоділа в період з 01 09 2015 року по 31 10 2016 року коштами в якості щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на загальну суму 30 433,84 грн.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

В процесі судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, допитавши обвинувачену та свідків у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, викладені у обвинувальному акті стосовно обвинувачення ОСОБА_7 не знайшли свого об`єктивного підтвердження, у зв`язку з чим остання підлягає виправданню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, наголошує на необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та допиті у якості представника потерпілого ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_10 , за результатами чого ухвалити обвинувальний вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України з призначенням покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України просить звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 210-222).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор у кримінальному провадженні просив про задоволення апеляційної скарги.

Представники потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, просили про її задоволення.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 вважали, що підстави для задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення відсутні.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченої, її захисника та представників потерпілого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Що стосується вимоги апеляційної скарги щодо повторного дослідження доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження та повторного допиту представників потерпілого, то колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Конституція України, а саме стаття 62 гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому і полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Колегія суддів констатує, що у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпаки гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Вказане означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у людини не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі "Авшар проти Туреччини" - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.08.2008 року у справі "Кобець проти України" - п.43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі "Веренцов проти України" - п.86, "Яллох проти Німеччини").

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та з урахуванням отриманих в суді доказів прийшов до вірного висновку, про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якого сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Доводи ж апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку суду першої інстанції та наявності у діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України на думку колегії суддів не знайшли свого підтвердження та спростовуються наступними доказами:
-показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції вину у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні не визнала та пояснила, що вона не мала умислу на приховування факту придбання нового житла і ніколи не мала умислу на заволодіння державними грошима всупереч вимогам закону. Коли вона вперше подавала заяву про отримання допомоги, то квартиру ще не мала у власності, в подальшому при зверненні до УСЗН вона переписувала раніше зазначені данні у заявах автоматично, при цьому зазначала у кожній наступній заяві про зміну місця проживання та адресу нової квартири, яку придбала вже під час перебування на обліку як внутрішньо переміщена особа, також вона надавала копію свого паспорту, де містилася інформація про реєстрацію за адресою нової квартири, між тим ніхто з працівників УСЗН не надавав їй відповідних роз`яснень щодо необхідності визначення даної квартири в іншій графі. Як тільки їй стало відомо про наявність порушень вона відразу почала відшкодовувати шкоду в добровільному порядку, яку на даний час сплатила повністю;
-поясненнями свідка ОСОБА_10 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що вона працює у відділі по соціальному обслуговуванню, в її функціональні обов`язки входить ведення особових справ по тимчасово переміщеним особам. Перше звернення щодо призначення допомоги від ОСОБА_7 надійшло 01 10 2014 року, після чого надійшла заява ОСОБА_7 про зміну місця проживання та щодо призначення допомоги. Спочатку підписується статус внутрішньо переміщеної допомоги, не призначається допомога якщо є інше житло або гроші на депозитному рахунку більше визначеного законом мінімуму.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення сторона обвинувачення надала такі докази:

- заяви ОСОБА_7 від 28 10 2014 р., 20 05 2015 р, 06 11 2015 р., 05 05 2016 р. про призначення (продовження) щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг (а.с.111, 113, 114 зворотня сторона-115,117 зворотня сторона);
- довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 10 2015 р. (а.с.114);
- рішення Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 04 11 2014 р. про призначення ОСОБА_7 допомоги на проживання, як переміщеним особам на склад сім`ї три особи з 28 10 2014 р. по 27 04 2015 р. в загальній сумі 2210 грн. (а.с.111 звор.);
- рішення Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 11 06 2015 р. про призначення ОСОБА_7 допомоги на проживання, як переміщеним особам на склад сім`ї три особи з 28 04 2015 р. по 27 10.2015 р. в загальній сумі 2210 грн. (а.с.113 звор.);
- рішення Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 18 11 2015 р. про призначення ОСОБА_7 допомоги на проживання, як переміщеним особам на склад сім`ї три особи з 28 10 2015 р. по 27 04 2016 р. в загальній сумі 2210 грн. (а.с.116);
- рішення Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 02 06 2016 р. про призначення ОСОБА_7 допомоги на проживання, як переміщеним особам на склад сім`ї три особи з 05 05 2016 р. по 27 10 2016 р. в загальній сумі 2210 грн. (а.с.118);
- рішення Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 12 10 2016 р. про припинення виплат ОСОБА_7 допомоги на проживання, як переміщеним особам на склад сім`ї три особи (а.с.118 звор.);
- заява ОСОБА_7 від 05 05 2018 р. із проханням перераховувати належні їй суми на поточний картковий рахунок (а.с.116 звор.);
- розпорядження Управління соціального захисту населення Московського району Харківської міської ради від 08 11 2017 р. від 22 03 2018 р. про надання листа про залишок переплати та дати останньої сплати боргу заявником на рахунок обласного центру (а.с.119, 124);
- листи Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних допомог від 15 11 2017 р. та від 13 02 2018 р. про залишок переплати (а.с.120 зворот., 124),
- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №70061627 від 08 10 2016 року про належність квартири за адресою АДРЕСА_2 на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №3876 від 20 08 2015 року (а.с. 125);
- квитанції про погашення ОСОБА_7 періодичними платежами переплачених сум адресної допомоги ( а.с.120-123, 124 зворот).

Дослідженням вказаних доказів, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 підлягає виправданню через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.
В судовому засіданні апеляційного суду, за клопотання сторони обвинувачення, було здійснено повторне дослідження вищевказаних доказів та допитано представників потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у результаті чого колегія суддів не виявила нових даних, які б всупереч висновкам суду першої інстанції, беззаперечно вказували на наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Так, статтею 190 КК України передбачена відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).
З об`єктивної сторони шахрайство полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою У результаті шахрайських дій потерпілий власник, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або прав на майно винній особі. Способами вчинення шахрайства є: обман чи зловживання довірою. Суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом. При цьому, за сенсом зазначеної норми, умисел вчинити шахрайство у винної особи має передувати самому заволодінню чужим майном.

Разом з тим, шахрайство за своєю природою є таким впливом на поведінку потерпілої особи, який вводить цю особу в оману щодо уявлень про факти дійсності і обумовлює зовні добровільну передачу майна винному. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільність передачі майна чи права на нього, тобто між діями або бездіяльністю винного і помилкою потерпілого, що визначив передачу майна, має бути причинний зв`язок.

Обманом визнається свідомий вплив на психіку іншої особи, що полягає у наданні завідомо неправдивої інформації. Дії обвинуваченого можуть бути кваліфіковані як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання (у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року). Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, є те, що особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, і передбачає заподіяння матеріальної шкоди в певному розмірі. Особа має бажати спричинити таку шкоду.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що дійсно ОСОБА_7 20 05 2015 року звернулася з заявою про надання допомоги до управління соціального захисту населення Московського району Харківської області, яким було здійснено нарахування останній соціальної допомоги за період з 28 04 2015 року по 27 10 2015 року у розмірі 2210 гривень.
Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_7 придбала житло 20 08 2015 року, то передумови для зазначення у вищевказаній заяві про наявність у власності житлового приміщення, у останньої були відсутні, у зв`язку з чим умислу на протиправне заволодіння грошима шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою з боку ОСОБА_7 при написанні заяви та при отриманні в подальшому допомоги не було, бо заява містила достовірні та актуальні на той час відомості.

У своїх послідуючих заявах до управління ОСОБА_7 зазначала про зміну місця свого фактичного проживання за адресою придбаного житлового приміщення, а саме: АДРЕСА_2 .

Відсутність у ОСОБА_7 умислу на незаконне заволодіння грошовою допомогою підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції, будучи попередженою судом про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань, вказала про те, що перше звернення ОСОБА_7 про призначення їй допомоги надійшло до управляння 01 10 2014 року, тобто до придбання нею житлового приміщення. В подальшому ОСОБА_7 , надаючи до управління заяву щодо призначення допомоги, вказала у ній факт зміни місця свого проживання.

Такої ж позиції представник потерпілого ОСОБА_10 разом зі своєю колегою ОСОБА_9 дотримувалися і під час судового розгляд у суді апеляційної інстанції, наголосивши про обов`язок ОСОБА_7 при подачі заяви про надання допомоги, зазначати відомості про придбання нею житлового приміщення, та прохати про припинення нарахування їй допомоги.

Таким чином, твердження сторони обвинувачення про наявність у діях ОСОБА_7 обману працівників вищевказаної установи, не знайшли свого підтвердження, оскільки як доречно було констатовано судом першої інстанції, якби ОСОБА_7 мала умисел на приховування факту придбання нового житла, то мало ймовірно зазначила б у послідуючих заявах про адресу свого нового місця проживання.
Наведені у вироку докази та характер дій ОСОБА_7 , свідчить про те, що не зазначаючи у своїх заявах про придбання нею житла, при цьому надаючи інформацію про зміну місця фактичного проживання, при зверненні у черговий раз за допомогою, ОСОБА_7 добросовісно помилялася у наявності у неї такого права та відсутності обов`язку повідомлення про факт придбання житла, у зв`язку з чим підстави вважати , що вона діяла з прямим умислом на заволодіння чужим майном шляхом обману відсутні.
При цьому відомостей щодо надання ОСОБА_7 відповідних роз`яснень щодо правильності заповнення заяви про надання адресної допомоги в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Крім того, як регламентовано положеннями п.11 Постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 01 10 2014 року «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», на підставі якої діяли уповноважені особи, нараховуючи ОСОБА_7 допомогу, суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимоги уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягують у судовому порядку.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_7 , як тільки їй стало відомо про наявність з її боку порушень отримання адресної допомоги, вона відразу, у добровільному порядку почала відшкодовувати шкоду, яку на даний час сплатила повністю.
Вказані твердження ОСОБА_7 підтверджуються копіями квитанцій, які містяться в матеріалах кримінального провадження та з яких дійсно вбачається, що ОСОБА_7 періодичними платежами погасила суми переплаченої їй адресної допомоги (а.с. 120-123,124).
Таким чином, за наявності достовірної та підтвердженої інформації про повернення коштів, і при відсутності належних і допустимих доказів про намір ОСОБА_7 заволодіти коштами шляхом обману після придбання житла, підстави для притягнення до кримінальної відповідальності відсутні, оскільки у діях останньої відсутні об`єктивна і суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, адже судом першої інстанції встановлено відсутність факту обману, притаманного всім формам розкрадань, в тому числі і шахрайству.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне констатувати, що діючи всупереч положенням пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 01 10 2014 року, маючи при цьому інформацію про зміну місця проживання особи, яка звернулася з заявою про отримання соціальної допомоги, управління соціального захисту не здійснило належної перевірки заяв ОСОБА_7 від 06 11 2015 року та від 05 05 2016 року.

І хоча здійснення такої перевірки з боку управління на той час було регламентовано, не як обов`язок, а як його право, колегія суддів звертає увагу на правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладенні у рішенні від 20 10 2011 року по справі «Рисовський проти України», у якому визначено принцип «належного урядування», який полягає у тому, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб; принцип як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якісність їх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Здійснення вчасної та компетентної перевірки, наданих ОСОБА_7 відомостей у заявах про отримання допомоги, управлінням соціального захисту, як вірно вказано судом першої інстанції, в чому переконана і колегія суддів, виключило б будь-яку неправомірну виплату коштів останній.

На підставі викладеного, колегія суддів констатує, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_7 повністю була вичерпана, стороною обвинувачення не доведено наявність у діях останньої складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, а відтак, згідно положень та приписів Конституції України, КПК України, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться судом на користь обвинуваченої. Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Така позиція також знаходить своє відображення і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку». У випадках, коли не доведено що в діянні обвинуваченого є склад кримінального злочину, суд ухвалює виправдувальний вирок. Обвинувачену ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, судом першої інстанції виправдано за відсутністю в її діях суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, обґрунтовано.
Виходячи із положень, викладених у ст.404 КПК України, колегія суддів перевірила рішення суду першої інстанції з точки зору його законності і обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам та дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, викладених у виправдувальному вироку висновків не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Інші доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності сумнівів з приводу недоведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувалися районним судом та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

При оцінки доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п. 1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Виправдувальний вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 02 2021 року по справі щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка обвинувачувалась за ч.1 ст. 190 КК України та виправдана судом на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4