Ухвала
іменем України

29 червня 2021 року

м. Київ
справа № 313/972/20
провадження № 51-3090ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 вересня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Рух справи і зміст судових рішень
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 30 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 4 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року, та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 23 березня 2021 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вказаний вирок місцевого суду щодо

ОСОБА_5 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, просить змінити вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 вересня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 та включити до резолютивної частини вказаних рішень вказівку про внесення ОСОБА_5 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 425 КПК встановлено перелік осіб, які мають право на касаційне оскарження.
Так, прокурор зазначає, що він є прокурором у кримінальному провадженні. У той же час, касаційна скарга та надані до неї документи відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 425, ст. 36, п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК не свідчать про наявність у прокурора ОСОБА_4 повноважень у кримінальному провадженні № 0000268 щодо ОСОБА_5 на звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою.
Це є не лише формальним порушенням вимог ст. 427 КПК, але й по суті позбавляє Верховний Суд можливості перевірити дотримання скаржником вимог

ст. 425 цього Кодексу та розглянути касаційну скаргу по суті.
Тому прокурор має надати суду касаційної інстанції документи на підтвердження повноважень на звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою у кримінальному провадженні № 0000268 щодо ОСОБА_5 .
Крім того, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід ураховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права,

а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону у своїй касаційній скарзі прокурор не навів обгрунтування щодо порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону, як він мав зробити відповідно до

ст. 412 КПК, не вказав, які положення кримінального процесуального закону порушено вказаними судами, як ці порушення вплинули чи могли вплинути на законність, обгрунтованість та справедливість постановлених судами першої й апеляційної інстанцій рішень, а головне, чому ці порушення слід відносити до підстав для зміни касаційним судом оскаржуваних вироку й ухвали відповідно до положень статей 370, 372, 374, 404 та

419 цього Кодексу у їх взаємозв`язку.
Прокурор у касаційній скарзі не навів доводів про те, що незазначення місцевим судом в резолютивній частині вироку рішення про включення інформації про ОСОБА_5 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, якимось чином вплинуло на висновки цього суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК, на правильність кваліфікації його дій за вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність, чи на справедливість призначеного покарання. Також касаційна скарга прокурора не містить доводів стосовно того, що вказане питання не можливо вирішити в порядку, встановленого розділом VIII КПК.

Крім того, касаційна скарга не містить конкретних доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду з посиланням на конкретні положення процесуального та матеріального права.
Суд касаційної інстанції є судом права, який відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування і недотримання вимог ст. 427 цього Кодексу перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу прокурора без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 вересня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_5

і встановити строк для усунення недоліків десять днів із дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3