Дата документу 30.06.2021 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3706/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_4
Провадження № 11-кп/807/1193/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_5
Категорія ст. 331 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

за участі прокурора ОСОБА_9

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_11 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2021 року, якою у відношенні

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце перебування ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 серпня 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 307 КК України, ОСОБА_3 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2021 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 серпня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, протягом кількох років, які пов`язані із посяганням не тільки на майно територіальної громади та окремих громадян, але й пов`язані з погрозами їх життю та здоров`ю, що значно підвищує ступінь суспільної небезпеки його поведінки та переконує у тому, що ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються у тому числі і на тому, що на теперішній час потерпілі і свідки в судовому засіданні не допитані, тому незаконний вплив на них можливий, саме з метою схилити до відмови від надання показань або зміни показань у суді задля уникнення кримінальної відповідальності та покарання, що перешкодить судовому розгляду справи. Крім того, ризик можливого переховування від суду також існує з високим ступенем вірогідності, оскільки обвинувачений ОСОБА_1 перебував у розшуку, може переховуватися від суду, у тому числі на території іншої держави.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_12 вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. ст. 7, 8, 9 та 370 КПК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що є недопустимим використання прокурором, так і судом тих же самих узагальнених формул і стереотипних формулювань при вирішенні питання продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 , в тому числі посилання на ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які документально не підтверджено прокурором, а їх наявність не перевірена судом.

Вказує, що обґрунтовуючи у клопотанні наявність ризиків, що визначають доцільність продовжити ОСОБА_1 строк тримання під вартою, прокурор обмежився лише переліком законодавчих підстав для його застосування, водночас не довів їх достовірність та неможливість застосування інших, більш м`яких видів запобіжних заходів для їх запобігання.

Звертає увагу на те, що прокурором не доведено тих обставин, що запобігти таким ризикам, як, переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків зможе лише найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Зазначає, що ОСОБА_1 ніколи не переховувався від суду та органів досудового розслідування, під час досудового розслідування не перетинав державного кордону України, не впливав на потерпілих, свідків та інших учасників процесу, мешкав у м. Києві, де його і було незаконно затримано, його розшук був імітацією для незаконного кримінального переслідування та фальсифікації матеріалів кримінального провадження, що підтверджено висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України за №126/52-е від 05.04.2021 року.

Вказує, що оперативною нарадою при Генеральній прокуратурі України від 14 лютого 2018 року встановлені недоліки досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , за якими, в тому числі пред`явлена ОСОБА_1 підозра у вчиненні кримінального правопорушення визнана необґрунтованою, зібрані докази не свідчать про існування події злочину, що було беззаперечною підставою для закриття даного провадження, натомість, обвинувальний акт, який визнали допустимим не відрізняється від висувного повідомлення про підозру.

Звертає увагу, що після проведеної наради в ГПУ, жодної слідчої дії проведено не було, що системно свідчить про фальсифікацію даного кримінального провадження та про що зазначено у висновку.

Зазначає, що відповідно до листа Генерального секретаріату Інтерпол LA/72615-212 від 19 липня 2019 року, м. Ліон, Франція, рішення про міжнародний розшук ОСОБА_1 не приймалось, за даними розшуку Інтерпол, ОСОБА_1 у міжнародному розшуку не перебуває.

Вказує, що додатковим підтвердженням відсутності існування ризиків, є те, що ОСОБА_1 в тому числі через адвоката активно реалізує свої права та обов`язки при досудовому розслідуванні кримінальних проваджень за №0000057 та №0000944, які проводять слідчі ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі щодо фактів та обставин фальсифікації відносно обвинуваченого матеріалів кримінального провадження №0000242 та його незаконного кримінального переслідування.

Також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 обґрунтовано вважає дану справу фальсифікованою, а безпідставне тримання під вартою - способом шантажу.

Крім того зазначає, що вирішуючи питання доцільності заміни запобіжного заходу ОСОБА_1 тримання під вартою на особисте зобов`язання, суд повинен був врахувати вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законах випадках за встановленою процедурою, при цьому ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незаконний ступінь, який може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 60 днів без визначення розміру застави, відмовити та його клопотання про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 на більш м`який запобіжний захід задовольнити, змінити останньому запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави на особисте зобов`язання.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_12 підтримав подану ним апеляційну скаргу, зазначив, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України відсутні, а справа відносно ОСОБА_1 сфальсифікована.

Обвинувачений ОСОБА_1 , участь якого в судовому засіданні апеляційного суду було забезпечено шляхом проведення відеоконференції із приміщенням установи попереднього ув`язнення, до початку судового розгляду заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги його захисника без його участі в судовому засіданні.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції при винесенні рішення про продовження застосування запобіжного заходу врахував всі обставини. Вказав про наявність ризиків, передбачених п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10 прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, суворість покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, що має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого ОСОБА_1 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може переховуватися, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Також обвинуваченого ОСОБА_1 неодноразово було оголошено органами досудового розслідування у розшук, в тому числі 22 грудня 2017 року у міжнародний, що також підтверджує підстави існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не виключається можливість незаконного впливу на потерпілих та свідків.

При встановлені наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному проваджені, а саме спочатку, на стаді досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, а стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи у судовому засіданні. При цьому, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Таким чином, ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілого та свідків та дослідження їх судом.

На переконання колегії суддів, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинувачений стає обізнаний про всіх осіб, які допитувались у цьому кримінальному провадженні.

При цьому, як випливає із матеріалів кримінального провадження та оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, судовий розгляд наразі триває, потерпілі та свідки у даному кримінальному провадженні ще не допитані, а тому ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є існуючим та реальним.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що доводи захисника з приводу того, що необґрунтованості ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України є неслушними.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді цілодобового домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_1 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, впливати на потерпілих та свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо доводів про фальсифікацію даного кримінального провадження, то слід вказати, що апеляційний суд на даному етапі провадження не вправі розглядати ті питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" № 14310/88 від 23.10.1994, згідно якого, "факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування".

Всі інші доводи апеляційної скарги, в тому числі посилання захисника на відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2021 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 серпня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15