Справа № 199/717/21
УХВАЛА
іменем України

01 липня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретареві ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна в межах кримінального провадження № 000058, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.01.2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 290 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
29 червня 2021 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна.
Клопотання обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 від 29 січня 2021 року було задоволено клопотання начальника сектору дізнання Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 про арешт майна по кримінальному провадженню № 000058, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.01.2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, та накладено арешт на транспортний засіб марки Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво на т/з № НОМЕР_3 та ключі від вказаного т/з, з позбавленням прав на відчуження, розпорядження та користування.

Заявник просить скасувати арешт та повернути вищевказаний автомобіль, у зв`язку з тим, що 25.06.2021 року постановою дізнавача закрито кримінальне провадження 000058 у зв`язку з тим, що встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

В судове засідання заявник не з`явився, про дату час та місце розгляду клопотання повідомлявся у встановлений законом спосіб, про причини не явки суду не повідомив.

Слідчий, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився.

Вивчивши подане клопотання та додатки до нього, якими обґрунтовується необхідність накладення арешту на рухоме майно, матеріали кримінального провадження № 0001224 суд вважає необхідним задовольнити подане клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Постановою дізнавача ОСОБА_6 від 25.06.2021 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з тим, що встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування мас навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999- II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА 5 та інші проти Сполученого Королівства", п. 50. Series А N 98).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року р справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19), було зроблено висновок про те, що у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження №000058 закрито 25.06.2021 року, слідчий суддя приходить до висновку, що підстави для подальшого накладення арешту на вищезазначене майно заявника на даний час відсутні. Подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання своєю власністю, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном.

На підставі викладеного клопотання в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

ПОСТАНОВИВ:
Скасувати арешт на майно, а саме на на транспортний засіб марки Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво на т/з № НОМЕР_3 та ключі від вказаного т/з, з позбавленням прав на відчуження, розпорядження та користування, накладений за ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року(справа № 199/717/21, провадження №1-кс/199/138/21).

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1

01.07.2021