Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5437/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 08 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено строк дії раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на неможливість зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, з урахуванням характеру злочину, тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, даних про особу обвинуваченого, та на доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на такий, що не пов`язаний із позбавленням волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, клопотання прокурора подане з істотним порушенням норм КПК України, не містить будь-яких доказів, які його обґрунтовують, в порушення ч.3 ст.184 КПК України клопотання не містить жодного додатку, не містить доказів отримання копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу до обвинуваченого, порушено строк подачі клопотання до суду та надання його копії обвинуваченому. Зазначає, що в порушення ч.6 ст.115 КПК України, питання продовження строку тримання під вартою було вирішено після закінчення відповідних строків та строк оскарження судом першої інстанції в ухвалі вказано 7 днів, що в свою чергу вводить в оману його підзахисного щодо строку оскарження рішення суду. Крім того, зазначає, що жодний ризик, передбачений ст.177 КПК України прокурором не доведений, ризик впливу на свідків взагалі не існує, оскільки єдина свідок ОСОБА_9 , вже була допитана судом.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №283/1408/20, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000409 від 08.07.2021 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.186, ст.390-1 КК України.
В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 08.07.2021 року в судовому засіданні Богунським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .
Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.
Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.
Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка захисником в поданій апеляційній скарзі і не оскаржується, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.
Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, одне з яких за ч.2 ст.186 КК України відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином та передбачає покарання у виді позбавлення волі від 4 до 6 років.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений зареєстрований в АДРЕСА_1 , де проживають його мати ОСОБА_9 та малолітній брат ОСОБА_10 . В той же час щодо обвинуваченого судом видано обмежувальний припис, яким заборонено перебувати у місці їх спільного проживання з матір`ю та братом, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційний судом не зменшився та продовжує існувати.
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, враховуючи, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, а допитана лише потерпіла ОСОБА_9 , ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Безпідставними є доводи захисника ОСОБА_7 про недоведеність наявності ризику вчинення ОСОБА_8 інших кримінальних правопорушень. Колегія суддів вважає, що сама поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про можливість та високий ризик вчинення ним нового злочину, виходячи з того, що ОСОБА_8 маючи непогашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, вчинених в період іспитового строку, а також не працює, не навчається.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені. При цьому, позиція потерпілої, яка є матір`ю обвинуваченого про звільнення останнього, на що захисник посилається в своїй апеляційній скарзі, не є, в даному випадку, безумовними підставами для застосування йому більш м`якого запобіжного заходу.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Доводи сторони захисту, що порушення прокурором, передбаченого ч.1 ст. 199 КПК України п`ятиденного строку для подання клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливістю у зв`язку із цим розгляду слідчим суддею вказаного клопотання, є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Так, стаття 199 КПК України, яка регламентує порядок продовження строку тримання під вартою, покладає на слідчого, прокурора певні обов`язки, у тому числі, подати клопотання про продовження строку тримання під вартою до суду не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч. 1 ст. 199 КПК України).
Слідчий суддя, суд зобов`язані розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч.4 ст. 199 КПК України). Дана норма є імперативною.
Слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч.3 ст.199 КПК України, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (ч.5 ст. 199 КПК України).
Таким чином, ст.199 КПК України встановлює два процесуальних строки: 1) п`ятиденний строк на звернення з клопотанням про продовження строків тримання під вартою; 2) строк розгляду клопотання слідчим суддею, судом, які є строками виконання обов`язку.
При цьому, передбачений наведеною вище статтею п`ятиденний строк на звернення з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, носить виключно процедурний (організаційно-забезпечувальний) характер і ч.5 ст.199 КПК України не пов`язує обов`язок слідчого судді, суду відмовити у продовженні строку тримання під вартою у зв`язку з його недотриманням.
Такі висновки повністю узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №263/15845/2019 (номер провадження 51-6165км19) від 08 квітня 2020 року.
Положеннями чинного КПК України не передбачено можливості відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою з підстав пропуску ним строку звернення до суду.
Що стосується посилання захисника на те, що розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, в порушення вимог ч.6 ст. 115 КПК України, відбувався після закінчення робочого часу, то колегія суддів зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів провадження, судове засідання 08.07.2021 року було розпочато о 16 год. 02 хв. При цьому, колегія суддів враховує специфіку розгляду клопотань про продовження тримання під вартою, зокрема, вимогами ст.331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Статтею ж 199 КПК України, яка входить до глави 18 цього Кодексу України, передбачено, що суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали.
А тому, з врахуванням наведених норм права та вимог ч.3 ст.115 КПК України, яка передбачає, що при обчисленні процесуального строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку (а попередньою ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, строк тримання обвинуваченого під вартою був визначений до 12 липня 2021 року), суд першої інстанції, розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою через зовсім нетривалий час після закінчення робочого часу (о 18 год 28 хв), проте, до закінчення строку тримання особи під вартою, що не можна визнати істотним порушенням вимог КПК України, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно зазначені обставини не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
В той же час, апеляційний суд знаходить слушними доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції не правильно вказано строк оскарження ухвали суду першої інстанції, який згідно положень п.11 ч.2 ст.395 КПК України становить 5 днів, проте на правильність постановленої ухвали вказаний факт не впливає та не позбавило сторону захисту права на апеляційне оскарження.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 08 липня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2021 року, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: