Дата документу 18.05.2021 Справа № 333/663/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/663/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/938/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с.Шахтарське, Великоновоселківського району, Донецької області, яка незаміжня, має середню освіту, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої;
обвинуваченоїу вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України,

за участю захисника - адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 .

Захисник - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, по 10 червня 2021 року включно, задоволене.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, і тим, що інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, застосувати щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_6 постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , якщо до неї буде застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, то взагалі будуть відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України, на які посилається суд. Таким чином, стороною обвинувачення не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо неї запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час досудового розслідування вона була піддана жорстокому поводженню та катуванню. Її тримали незаконно під вартою понад 3 години. Слідчий ОСОБА_8 допустив службову халатність в розслідуванні справи, зокрема, не надано доказів, які підтверджують вчинення нею злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, обшук проводився з порушенням.
Крім того, вона має поганий стан здоров`я, вона не несе загрози для суспільства, зобов`язується з`являтися на судові засідання вчасно, ніяким чином не впливати на потерпілих та свідків.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя на розгляді перебуває зазначений вище обвинувальний акт.
В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченої під вартою. Клопотання обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за найтяжчий з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Крім того, ОСОБА_6 офіційно не працевлаштована, не має на утриманні осіб похилого віку, малолітніх чи неповнолітніх дітей, тобто не має стійких соціальних зв`язків, тому перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Потерпіла ОСОБА_9 підтримала заявлене прокурором клопотання.
Обвинувачена ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення заявленого прокурором клопотання.
Крім того, обвинувачена ОСОБА_6 завила клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з використанням електронних засобів контролю.
Захисник ОСОБА_7 підтримав заявлене обвинуваченою ОСОБА_6 клопотання.
Прокурор ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_9 заперечували проти задоволення заявленого обвинуваченою клопотання.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, прокурором ОСОБА_11 подано заяву про розгляд матеріалів оскарження ухвали за його відсутності.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинувачену ОСОБА_6 , її захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, обрати щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;
перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, думка прокурора, потерпілої та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих суду матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України, які є тяжкими та нетяжким злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.
Згідно з наявними матеріалами провадження, обвинувачена ОСОБА_6 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює, законного джерела доходів не має, міцні соціальні зв`язки в неї відсутні, у разі визнання її винуватою у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень, їй загрожує покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останньої вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченої характер та ступінь тяжкості інкримінованих останній правопорушень та суворість можливого покарання.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Твердження сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 за вчинення інкримінованих їй кримінальних правопорушень, та вчинення неправомірних дій щодо неї та під час досудового розслідування та про процесуальні порушення при проведенні слідчих дій, мають перевірятися при розгляді провадження судом першої інстанції в установленому законом порядку.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не входить.
Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що вона має незадовільний стан здоров`я, об`єктивно нічим не підтверджені.
Відомості про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, по 10 червня 2021 року включно, задоволене, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4