Справа №577/1470/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/882/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Суми апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 травня 2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 було продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначеним розміром застави, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Конотопського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження за № 0000127 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

До суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою на строк 60 днів обвинуваченому ОСОБА_5 звернувся прокурор у кримінальному провадженні, яке обґрунтовував тим, що судове провадження не може бути завершено до спливу строку раніше обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що обумовлює необхідність його продовження, оскільки наявний ризик, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість вчинення інших кримінальних правопорушень, що доводиться тяжкістю інкримінованого злочину, суворістю покарання, неодноразовим притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення саме злочинів проти власності.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 травня 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 до 18 липня 2021 року включно, з раніше визначеними умовами та розміром застави.

Не погодившись з таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, просив проводити судове засідання з його особистою участю, участю обвинуваченого ОСОБА_7 , та захисником ОСОБА_6 .

Наголошував, що до крадіжки він не може бути причетним, як зазначав і сам обвинувачений ОСОБА_8 , оскільки під час її вчинення він знаходився в гаражі на території власного домогосподарства разом з донькою та її хлопцем ОСОБА_9 .

В подальшому після телефонного дзвінка ОСОБА_7 . ОСОБА_5 вирішив проїхати разом з ОСОБА_9 , оскільки був нічний час доби, що може підтвердити і сам ОСОБА_9 , який має підробіток в службі таксі «Еліт - Таксі». Про те, що речі ОСОБА_8 є викраденими, останній ОСОБА_5 не повідомляв і в даному випадку ОСОБА_8 найняв його для надання послуг щодо перевезення, як таксиста.

Звертав увагу апелянт і на те, що має сім`ю одружений та має дітей, має постійне місце проживання та працевлаштований.

З апеляційною скаргою звернувся і захисник ОСОБА_6 , в якій зазначав, що вважає ставлення прокурора до обвинуваченого ОСОБА_5 упередженим, що стало наслідком подання заяви про відвід прокурору.

Вказував захисник, що фактично з 13 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року стало відомо про обставини вчиненого кримінального правопорушення і з цього часу процесуальна поведінка його підзахисного є виключно позитивною.

Зазначав також, що фактичного затримання ОСОБА_5 здійснено не було, що позбавило його можливості отримати кваліфіковану правову допомогу.

Крім того, і посилання прокурора на європейську практику, а саме на наявність публічного інтересу при обґрунтуванні ризику при вчиненні злочинів майнового характеру є недоречним.

Захисник наголошував на тому, що прокурор обґрунтував наявність ризику вчинення нового злочину тяжкістю покарання, якою обґрунтовується ризик можливого переховування від органів слідства та суду, а також на тому, що використана прокурором практика Європейського суду до даної категорії справ не застосовується.

Звертав увагу, що судом не було взято до уваги характеризуючі дані особу ОСОБА_5 , наявність сім`ї, малолітньої дитини, матері пенсійного віку, постійного місця проживання та законних джерел існування не пов`язаних з злочинною діяльністю та його позитивну процесуальну поведінку.

Крім цього, вказував, що розгляд справи не закінчено, а клопотання захисту про дослідження доказів, які виключають причетність ОСОБА_5 до крадіжки ігноруються судом.

Враховуючи викладене, захисник просив оскаржувану ухвалу судді скасувати та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою

До початку апеляційного перегляду від обвинуваченого ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд його апеляційної скарги та апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 у відсутність ОСОБА_5 .

Від прокурора та захисника ОСОБА_6 , з огляду на позицію обвинуваченого ОСОБА_5 щодо розгляду апеляційних скарг без його участі, також надійшли заяви про здійснення судового розгляду у їх відсутність, а тому враховуючи, що від усіх учасників надійшли заяви, на підставі ст. 406 КПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги без участі обвинуваченого, його захисника та прокурора, у порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження, в провадженні Конотопського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження за № 0000127 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час не досліджені усі докази інкримінованого злочину, оскільки з метою прискорення розгляду справи і внаслідок неявки свідків та потерпілих, судом змінений порядок дослідження доказів та на даний час досліджуються письмові докази, ризики відносно ОСОБА_5 , наведені прокурором, продовжують існувати, а наявність чи відсутність вини може бути доведена тільки після дослідження представлених сторонами доказів.

Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, знову обвинувачується у вчинені умисного корисливого злочину, наявність у нього дружини, дитини та матері пенсійного віку не стало стримуючим фактором щодо невчинення нового злочину, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у ч.1 ст. 177 КПК України, та не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 щодо неналежності доказів та необґрунтованості підозри , то на переконання колегієї суддів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки суддя на стадії судового розгляду, продовжуючи строк застосування запобіжного заходу, не вправі надавати оцінку доказам з огляду на їх достатність і допустимість для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, однак вказані доводи обвинуваченого та його захисника можуть бути враховані на стадії безпосереднього розгляду матеріалів кримінального провадження по суті.

Щодо доводів апеляційних скарг про наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, заробітку, то на переконання колегії суддів, вказані доводи, не є підставою для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки дані обставини існувала і на час вчинення інкримінованого йому злочину.

Щодо доводів захисника відносно того, що фактичного затримання ОСОБА_5 здійснено не було, що позбавило його можливості отримати кваліфіковану правову допомогу та того, що прокурор обґрунтував наявність ризику вчинення нового злочину тяжкістю покарання, якою обґрунтовується ризик можливого переховування від органів слідства та суду, а також того, що використана прокурором практика Європейського суду до даної категорії справ не застосовується, то вказані доводи, на думку колегії суддів, не є такими, що за встановлених обставин можуть бути достатніми для застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, оскільки постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим не вбачає підстав для її зміни чи скасування, а тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 177, 182, 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 травня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4