Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2650/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 187 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора: ОСОБА_7 ,
обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_12 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2021 року,

встановила:
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня2021року

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, працював ЧП «Маріо» столяром, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє:

- 16.07.2012 року Богунським районним судом м. Житомира за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі;

визнано винним в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.15 ч.3 ст.186 ч.2, ст.186 ч.2, ст.187 ч.2 КК України, на підставі яких, призначено йому покарання:

- за ч.3 ст.15 ч.2 ст.186 КК України чотири роки позбавлення волі,

- за ч.2 ст.186 КК України чотири роки шість місяців позбавлення волі,

- за ч.2 ст.187 КК України сім років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_13 остаточне покарання у виді 7 (семи) років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_13 рахувати з 03 березня 2021 року.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_13 у строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення за даним кримінальним провадженням з 05.02.2017 року по 23.03.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону № 838 -VII).

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Новоград-Волинський, Житомирської області, працював ЧП «Маріо» столяром - будівельником, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє:

- 16.01.2012 року Новоград-Волинським міським судом Житомирської області за ст.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі. Відповідно до ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання визначене вироком Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 14.04.2010 року, засудженого до 5 років позбавлення волі,

визнано винним в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч. 2 ст.187 КК України, на підставі яких, призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України чотири роки позбавлення волі,

- за ч.2 ст.187 КК України сім років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, до вступу вироку в законну силу, у вигляді тримання під вартою, терміном на шістдесят діб до 01 травня 2021 року, включно, взявши його під варту в залі судового засідання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з 03 березня 2021 року.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_8 у строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення за даним кримінальним провадженням з 05.02.2017 року по 23.03.2020 року та з 03.03.2021 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону № 838 -VII).

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Житомира, працюючого ФОП ОСОБА_14 брокером, проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 , раніше несудимого,

визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, на підставі якої, призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Застосовано ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_9 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_15 до ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1473,99 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн., відмовлено.

Речові докази по справі, після набрання вироком законної сили, а саме: мобільний телефон марки «LG» модель D-295 серійний номер НОМЕР_1 в корпусі чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 ІМЕІ НОМЕР_3 повернуто за належністю ОСОБА_16 у якого на зберіганні він перебуває; мобільний телефон марки «LG» модель Н-4225 серійний номер НОМЕР_4 в корпусі переважно чорного та сріблястого кольорів, ІМЕІ НОМЕР_5 ІМЕІ НОМЕР_6 - повернуто за належністю ОСОБА_15 у якого на зберіганні він перебуває, DVD диск з відеозаписом з камер зовнішнього відеоспостереження зберігати при матеріалах справи, спортивні штани темно синього кольору, куртка чорного кольору, шапка чорного кольору, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області передано за належністю ОСОБА_13 , штани джинсові синього кольору, куртка чорного кольору, шапка сірого кольору, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області передано за належністю ОСОБА_17 , спортивні штани чорного кольору, куртка темно сірого кольору, шапка темного кольору, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області передано за належністю ОСОБА_8 .

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_13 судові витрати у кримінальному провадженні за проведення судово-товарознавчих експертиз в сумі 412 (чотириста дванадцять) грн. 66 коп., на користь держави.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 судові витрати у кримінальному провадженні за проведення судово-товарознавчих експертиз в сумі 412 (чотириста дванадцять) грн. 66 коп., на користь держави.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 судові витрати у кримінальному провадженні за проведення судово-товарознавчих експертиз в сумі 412 (чотириста дванадцять) грн. 66 коп., на користь держави.

Згідно вироку суду, досудовим розслідуванням встановлено, що 05 лютого 2017 року, приблизно о 02 год. 00 хв. ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_9 перебували поблизу будинку АДРЕСА_4 та помітили чотирьох чоловік, а саме ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , де в них під час спілкування з даними особами виник словесний конфлікт.

Під час даного конфлікту у ОСОБА_13 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення будь-якого чужого майна.

05 лютого 2017 року, приблизно о 02 год. 10 хв., знаходячись поблизу вищевказаного будинку, ОСОБА_13 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, підійшов до потерпілого ОСОБА_19 та застосовував насильство, яке не є небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, а саме наніс один удар правою рукою ОСОБА_19 в ділянку голови, внаслідок чого останньому було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Після цього, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_13 вказав потерпілому ОСОБА_19 слідувати за ним, а саме на ділянку місцевості, яка знаходилася за рогом будинку АДРЕСА_4 , при цьому іншим потерпілим вказав залишатися на місці, в протилежному випадку погрожував застосуванням фізичної сили. Після цього ОСОБА_13 вказав потерпілому ОСОБА_19 передати наявне в нього майно. ОСОБА_19 , усвідомлюючи про вчинення відносно нього протиправних дій, почав втікати, таким чином залишивши місце вчинення кримінального правопорушення. Таким чином узгоджений злочинний умисел не був доведений до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_13 , при цьому ОСОБА_13 не було вчинено всіх дій, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

В подальшому, ОСОБА_13 повернувся до будинку АДРЕСА_4 , поблизу якого продовжували стояти ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 .

В цей час у ОСОБА_13 виник злочинний умисел на вчинення повторного відкритого викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_13 підійшов до потерпілого ОСОБА_16 та з метою подолання опору потерпілого наніс удар лівою рукою ОСОБА_16 в ділянку голови, в наслідок чого останній впав на землю, чим спричинив ОСОБА_16 тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі, що відноситься до легкого тілесного ушкодження. В цей час, у ОСОБА_8 , який спостерігав за неправомірними діями ОСОБА_13 також виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_16 та останній вирішив приєднатися до вчинення злочину ОСОБА_13 .

Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, діючи у мовчазній змові із ОСОБА_13 та скориставшись тим, що своїми протиправними діями ОСОБА_13 подолав волю ОСОБА_16 до опору, ОСОБА_8 почав перевіряти вміст кишень потерпілого ОСОБА_16 , де в зовнішній кишені куртки останнього виявив мобільний телефон марки LG модель D-295 ІМЕІ А НОМЕР_2 ІМЕІ В НОМЕР_3 , вартістю 2164 грн.40 коп., яким в подальшому протиправно заволодів.

Таким чином, своїми умисними діями, застосовуючи насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 повторно відкрито викрали майно, що належить ОСОБА_16 , а саме мобільний телефон марки LG модель D-295 ІМЕІ А НОМЕР_2 ІМЕІ В НОМЕР_3 , вартістю 2164 грн 40 коп., чим заподіяли останньому майнової шкоди на вказану суму.

Далі, в цей час, місці та за вказаних обставин, у ОСОБА_13 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_15 . Крім того, у ОСОБА_9 , який спостерігав за попередніми злочинними діями ОСОБА_13 та ОСОБА_8 також виник злочинний умисел, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_15 та останній вирішив приєднатись до вказаних осіб.

Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи у мовчазній змові між собою, ОСОБА_13 разом з ОСОБА_9 застосували насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, а саме нанесли чисельні удари руками та ногами в ділянки тулуба та голови потерпілому ОСОБА_15 з метою недопущення опору з боку останнього, чим спричинили потерпілому ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді забійної рани та синців на обличчі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. В цей час, реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи у мовчазній змові з ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , та скориставшись тим, що своїми протиправними діями ОСОБА_13 та ОСОБА_9 подолали волю потерпілого ОСОБА_15 до опору, ОСОБА_8 , почав перевіряти вміст кишень потерпілого ОСОБА_15 , де в кишені куртки виявив мобільний телефон марки LG модель Н-422 ІМЕІ А НОМЕР_5 ІМЕІ В НОМЕР_6 , вартістю 3081 грн. 38 коп., яким в подальшому протиправно заволодів.

Таким чином, ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили напад поєднаний із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в ході якого заволоділи майном ОСОБА_15 , а саме мобільним телефоном марки LG модель Н-422 ІМЕІ А НОМЕР_5 ІМЕІ В НОМЕР_6 , вартістю 3081 грн. 38 коп., чим завдали потерпілому майнової шкоди на указану суму.

В подальшому ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 утримуючи викрадене майно при собі, місце вчинення злочину залишили та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин провадження та правову кваліфікацію вчинених кримінальних правопорушень, просить вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 03.03.2021 щодо нього в частині судових витрат змінити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що на даний час не може сплатити на користь держави судові витрати у кримінальному провадженні за проведення судово-товарознавчих експертиз в сумі 412 грн. 66 коп., оскільки всі кошти пішли на відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілим. Просить вказані витрати покласти на державу.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 просить вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 03.02.2021, в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю покарання призначеного судом, ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Ухвалити в цій частині новий вирок, та призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини, вважає, що вказаний вирок є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в частині призначення покарання ОСОБА_9 .

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно при призначенні покарання ОСОБА_9 застосовано положення ст.69 КК України

Зазначає, що при призначенні покарання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнав добровільне відшкодування шкоди потерпілому та визнання вини. Однак, упродовж досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, та надавав показання, відповідно до яких умислу на вчинення кримінального правопорушення він не мав, наносив потерпілому удари лише з метою самозахисту. Лише після зміни обсягу обвинувачення обвинувачений ОСОБА_9 визнав винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України. Вважає, що у даному випадку визнання вини обвинуваченим ОСОБА_21 має формальний характер та обумовлене наявністю беззаперечних доказів вини останнього і бажанням пом`якшити відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення. Судом першої інстанції невірно враховано визнання вини ОСОБА_21 як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Вважає, що судом не в повній мірі враховано обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання та не наведено переконливих мотивів, з яким він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання.

Зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий умисний злочин проти власності, за попередньою змовою з іншими обвинуваченими та із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Послався на те, що суд першої інстанції застосувавши положення статей 69,75 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу та поклався на розсуд суду щодо апеляційної скарги прокурора.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо нього без змін.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 поклались на розсуд суду.

Потерпілі в судове засідання апеляційного суду, призначене на 08.07.2021р., не з`явилися, будучи повідомлені належним чином. Потерпілий ОСОБА_22 в телефонному режимі а також в письмовій заяві зазначив, що не бажає приймати участі в апеляційному розгляді, зайнятий по роботі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність потерпілих, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, думку та доводи учасників апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_13 іншими учасниками провадження не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст.50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинученому ОСОБА_9 , вказаних вмог закону про кримінальну відповідальність дотримався та визначив ви та міру покарання останньому з дотриманням в тому числі і принципу його індивідуалізації. При цьому доводи прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 положень ст.69, 75 КК України, оскільки визнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 має формальний характер та обумовлене наявністю беззаперечних доказів вини останнього і бажанням пом`якшити відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення, та останній визнав її лише перед вироком, колегія суддів визнає безпідставними.

Так відповідно до ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання є перелічені в законі, а також не зазначені в ньому, але встановлені судом різного роду чинники об`єктивного чи суб`єктивного характеру, які не є ознаками складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, однак знижують ступінь суспільної небезпечності особи винуватого і (або) вчиненого ним злочину, і у зв`язку з цим є підставою для призначення менш суворого покарання.

Загальновизнано, що щире каяття має бути добровільним, тобто базуватися на внутрішньому переконанні особи. Воно характерне тим, що засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.

Доводи апелянта про формальність розкаяння обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненому, не можливо прийняти до уваги, оскільки щире розкаяння в розумінні ст.66 КК України характеризується суб`єктивним ставленням винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою вину, висловлює жаль з приводу вчиненого, бажання виправити ситуацію, що склалась.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, надавав послідовні, взаємоузгодженні з іншими доказами показання щодо обставин кримінального правопорушення таким чином, як він їх суб`єктивно оцінював, щире каяття обвинуваченого є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій та осудом своєї поведінки, а також у бажанні виправитись. Суд врахував при цьому як пом`якшуючу обставину визнання ним вини, що само собі не протирічить принципам застосування ст. 66 КК України, крім того визнання вини є елементом щирого каяття, тому зазнаечння такої пом`якшуючої обставини у вироку є цілком обгрунтвоаним.

Крім того в ході розгляду в апеляційному суді ОСОБА_9 підтвердив визнання ним нанесення тілесних ушкоджень потерпілому та погодився з обставинами справи, встановленими судом першої інстанції. Шкоду, завдану потерпілому, відшкодував, та останній просив в ході судового розгляду суворо обвинуваченого не карати. Разом з тим обвинувачений обіцяв як в суді першої інстанції так і в апеляційній не вчиняти протиправних дій, та як вбачається з матеріалів провадження за час розгляду даного кримінального провадження, останній не притягувався до будь якої відповідальності, що на думку апеляційної інстанції свідчить про наявність щирого каяття.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений визнав вину лише перед ухваленням вироку суду є безпідставним, оскільки його незгода з тими обставинами, які йому інкримінуються, на переконання апеляційного суду, є правом обвинуваченого та його суб`єктивним сприйняттям події.

Отже, суд, встановивши дві обставини, передбачені п.1 ч.1 ст.66 КК України, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого, його стану здоров`я та матеріального становища, вмотивувавши своє рішення, правильно застосував вимоги ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 , тому і підстав для скасування такого рішення немає, а тому доводи апеляційної скарги прокурора до уваги не приймаються.

Колегія суддів визнає також безпідставними доводи прокурора, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання та не наведено переконливих мотивів, з яким він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання із застосуванням до нього положень ст. 75 КК України .

Статтею 75 КК України передбачено якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_9 . При цьому апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду щодо можливості застосування в даному випадку не тільки положень ст. 69, а й ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбуття покарання, призначеного із застосуванням ст. 69 даного Кодексу, вважає за необхідне також звернути увагу на те, що ОСОБА_9 приймав участь лише в одному епізоді розбійного нападу щодо потерпілого ОСОБА_15 , при цьому останньому він лише наносив удари, майна потерпілого не забирав. Тобто його участь у вчиненні даного епізоду кримінального правопорушення є невизначальною. При цьому сам потерпілий ОСОБА_15 на суворому покаранні щодо ОСОБА_9 не наполягав, як не зазначав і своїй письмовій заяві до апеляційного суду і про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора.

Крім того колегія суддів, як і суд першої інстанції, також враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, має молодий вік, працює, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку в психіатричній та наркологічній лікарнях не перебуває, проживає з мамою, яка є інвалідом другої групи., а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Таким чином твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК країни врахував ті ж самі обставини, які стали підставою для застосування ст. 69 даного Кодексу, та про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінального провадження. При цьому апеляційний суд зауважує на тому, що дійсно вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення є тяжким та значною мірою суспільно небезпечним, разом з тим, враховуючи необхідність застосування індивідуального, а не лише формального, підходу до кожної конкретної особи при призначенні їй покарання, враховуючи мету покарання не тільки кару, а й перевиховання особи та попередження вчинення нею нових протиправних дій, в даному випадку цілком обгрунтованим є звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням на найбільший термін 3 роки.
Додатково слід зазначити, що іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим, який під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. Іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки.

Іспитовий строк дисциплінує засудженого, має на меті привчити його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Відповідно до позицій Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» ( рішення від 09.06.20015), «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24.03.2005), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значними, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» ( п.38 рішення від 16.10.2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, його поведінки в суді, яка свідчить про те, що він є особою, яка усвідомила тяжкість наслідків кримінального правопорушення, дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України на максимальний строк з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Покарання, призначене ОСОБА_9 , відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.50,65 КК України, та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання та неможливості звільнення обвинуваченого від його відбування прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Твердження апелянта про те, що призначення такої м`якої міри покарання за один епізод злочину нівелює завдання кримінального покарання, є безпідставним, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та призначається за принципом індивідуалізації, з урахуванням всіх обставин конкретної справи й особи обвинуваченого, а також впливу призначеного покарання на виправлення та перевиховання засудженого тощо.

Що стосується апеляційних доводів та вимог обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неможливості на даний час сплатити судові витрати, стягненні вироком суду, у зв`язку тим, що всі кошти пішли на відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілим, то апеляційний суд також вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.2 ст.124 КУпАП, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до ч.1 ст.119 КПК України, суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні були проведені судово-товарознавчі експертизи, які суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, керуючись положеннями 124 КПК України, обґрунтовано стягнув з обвинувачених, в тому числі і ОСОБА_8 .

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що він на теперішній час не має коштів сплатити судові витрати, оскільки всі кошти пішли на відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілим, та про необхідність покласти їх на державу, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки обвинувачений перебуває у працездатному віці, не має осіб, що перебувають на його утриманні. Інших підстав, які б давали можливість апеляційному суду застосувати ч.1ст.119 КПК України, обвинуваченим не наведено.

Вирок суду першої інстанції, перевірений в межах доводів та вимог апеляційних скарг, є законним, обгрунтованим та вмотивованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2021року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Кримінального Касаційного Суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення, а обвинуваченим - з моменту отримання її копії.

Судді: