Житомирський апеляційний суд
Справа №282/665/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.199 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №282/665/18 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 листопада 2020 року,
в с т а н о в и в:
ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 листопада 2020 року, задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з дня постановлення ухвали без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням застосувати до її підзахисного міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції зазначає одні й ті ж ризики тяжкість інкримінованого правопорушення та можливе покарання. Звертає увагу, що суд першої інстанції, в порушення ч.4 ст.28, ч.1 ст.314 КПК України, не призначив підготовче засідання провадження у визначені законом строки. Також, залишено поза увагою суду і те, що клопотання прокурор про продовження строки її підзахисному невручене. Крім того, суд почав розгляд провадження без участі захисника, хоча участь його є обов`язковою. При цьому, звертає увагу, що суд, отримавши справу з апеляційного суду 22.10.2020, повідомив її, як захисника, лише 04.11.2020, тобто за 2 дні до розгляду, коли вона перебувала у відрядженні за межами області. Наголошує, що суд призначив обвинуваченому безоплатного адвоката, який на думку ОСОБА_8 , не належно виконував свої повноваження по наданню правової допомоги (не знав матеріалів провадження, характеризуючих даних особи підзахисного, не заявляв клопотання). Також, судом необґрунтовано відхилено відвід суду заявлений стороною захисту, в порядку ст.75 КПК України. Наголошує, що досудове розслідування проведено однобічно та упереджено, в матеріалах провадження є недопустимі докази, як і суперечність в показаннях свідків та потерпілих. Звертає увагу, що всі докази в провадженні зібрано та оглянуто судом, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у провадженні нівелюється забороною з ними спілкуватись та не залишати житло, при застосуванні домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого в підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №282/665/18, 16.10.2020 до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з Житомирського апеляційного суду надійшло кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за п.7 ч.2 ст.115 КК України, внесене до ЄРДР за №0000038 від 03.02.2018.

При цьому, запобіжний захід до обвинуваченого застосовано ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 05.02.2018 у виді тримання під вартою. Строк дії запобіжного заходу було неодноразово продовжено, останній раз до 08.11.2020 року ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10.09.2020 року.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження, 06.11.2020 в судовому засіданні Бердичівським міськрайонним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого. (а.п.1-2)

Клопотання прокурора було подано до суду першої інстанції 03.11.2020. На думку апеляційного суду зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, так воно подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Проведений судовий розгляд провадження, в зв`язку з хворобою головуючої судді ОСОБА_10 , проведено в порядку п.20-5 Перехідних положень КПК України, під час якого розглядалось виключно питання продовження строку дії міри запобіжного заходу обвинуваченому, тому, в даному випадку, апеляційний суд не вбачає будь-яких порушень ч.4 ст.28, ч.1 ст.314 КПК України судом першої інстанції, на що посилається адвокат в апеляційній скарзі.

Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції 04.11.2020, тобто належно та вчасно (з врахуванням обмежених строків на розгляд такого клопотання) повідомлено відповідних учасників судового провадження, у тому числі й захисника ОСОБА_7 .

При цьому, в зв`язку з клопотанням адвоката ОСОБА_7 про неможливість прийняти особисту участь в судовому розгляді клопотання прокурора, судом першої інстанції з урахуванням кінцевого терміну тримання під вартою обвинуваченого, з огляду на вимоги ч.1 ст.52 КПК України ( ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення), була, на підставі ст.49 КПК України, постановлена ухвала від 06.11.2020 (а.п.7) про залучення безоплатного захисника для захисту обвинуваченого виключно на окрему процесуальну дію розгляду питання про продовження міри запобіжного заходу обвинуваченому.

На виконання цієї ухвали, Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Житомирській області для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_8 призначено адвоката ОСОБА_11 - доручення №006-001917 від 06.11.2020 (а.п.8), який і приймав безпосередню участь у судовому розгляді судом першої інстанції питання про продовження міри запобіжного заходу, останнім була підтримана фактично спільна позиція захисту з обвинуваченим, як і наведені доводи щодо заміни обвинуваченого міри запобіжного заходу на більш м`який. (а.п.22) В ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, неналежного виконання адвокатом ОСОБА_11 своїх повноваження по наданню правової допомоги обвинуваченому ОСОБА_8 не встановлено.

Хоча, під час судового розгляду 06.11.2020, обвинуваченим ОСОБА_8 і було заявлено клопотання про недовіру адвокату ОСОБА_11 , судом була належно з`ясована позиція відповідних учасників судового провадження (а.п.21), та обґрунтовано відмовлено в зазначеному клопотанні, оскільки воно не відповідає вимогам ст.78 КПК України.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає, в даному випадку, жодних порушень судом першої інстанції конституційного права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 під час розгляду питання продовження міри запобіжного заходу.

Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними й апеляційні посилання адвоката щодо відводу суду, заявлений стороною захисту, в порядку ст.75 КПК України. Дійсно, ухвалою від 06.11.2020 (а.п.6), за результатами судового розгляду заяви про відвід судді обвинуваченого ОСОБА_8 , в порядку ст.81 КПК України, відмовлено в її задоволенні, за відсутності в цій заяві наведення відповідних обставин передбачених ст.ст.75, 76 КПК України.

За результатами апеляційної перевірки провадження №282/665/18 таких обставин, що передбачені вимогами ст.ст.75, 76 КПК України, апеляційним судом не встановлено. Таким чином, апеляційні твердження адвоката в цій частині є надуманими.

Одночасно, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та доводи обвинуваченого, підтримані в судовому засіданні захисником за призначенням, щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати і ті факти, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого п.7 ч. 2 ст.115 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_8 дані, зокрема те, що останній є раніше судимий і вчинив зазначене правопорушення, будучи звільненим від відбування попереднього покарання з випробуванням, що переконливо свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив та може продовжувати протиправну діяльність, тобто вчиняти нові злочини.

Також, обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працює, є неодруженим, тобто ступінь його соціальних зв`язків не є такою, яка б утримувала його за місцем проживання - с.Провалівка Любарського району Житомирської області.

Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляду провадження він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому, слід зауважити, що суд першої інстанції на даному етапі провадження (продовження застосування запобіжного заходу) не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень.

Наведені апеляційні доводи адвокатом, зокрема те, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України зменшились, та відсутній ризик впливу на потерпілих та свідків у провадженні, в даному випадку є необґрунтованими.

В ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, судом апеляційної інстанції не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, на що наголошує адвокат в своїй апеляційній скарзі.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу останньому.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в ході апеляційного розгляду останнім та його захисником не доведені.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в разі зміни виду запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, а саме домашній арешт, на чому наполягає адвокат в скарзі, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків, потерпілого, експерта) та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Таким чином, вирішуючи клопотання, як прокурора про продовження строку тримання під вартою, так і обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків, потерпілого), вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 листопада 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з дня постановлення ухвали без визначення розміру застави, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :