Провадження № 11-сс/4808/235/20
Категорія ст. 181 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.09.2020 року про обрання щодоОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту,

за участю: прокурора ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого суддів скасувати як необґрунтовану внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою. На думку апелянта, слідчий суддя не навів в ухвалі обґрунтувань щодо визначення ним саме такого запобіжного заходу як домашній арешт, незважаючи на те, що є всі підстави для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки він обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, санкція статті якого передбачає покарання від 3 до 8 років позбавлення волі, після вчиненого злочину зник з місця події для того, щоб приховати факти перебування ним в стані алкогольного сп`яніння, що, на думку апелянта, є винятковими обставинами, а тому домашній арешт не здатний забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та запобігти наявним ризикам.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та обрання щодо останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків, слідчий суддя, беручи до уваги наявність у підозрюваного постійного місця проживання, а також той факт, що останній підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення з необережною формою вини, дійшов висновку, що до ОСОБА_6 достатньо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати житло, з покладенням на нього обов`язків, і саме такий запобіжний захід, на думку слідчого судді, може гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та буде достатнім для забезпечення дієвості даного кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив ухвалу слідчого судді скасувати як безпідставну, задовольнити клопотання слідчого про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

- підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 не підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвалу слідчого судді належить залишити без змін з наступних підстав.

Органом досудового слідства ОСОБА_6 підозрюється у тому, що він 21.09.2020 року приблизно о 22-10 год., керуючи транспортним засобом, де в салоні автомобіля перебували двоє пасажирів: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не справився з керуванням, чим порушив п. 2.3. б), п. 10.1, п. 12.1 ПДР України, унаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, де допустив з`їзд в кювет, де автомобіль перекинувся та пасажир ОСОБА_9 загинув, а пасажир ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження. Після вчинення ДТП водій ОСОБА_6 з місця події зник.

23.09.2020 року ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.п. 12-13).

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Підставою для застосування запобіжного заходу є сукупність двох факторів: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків.

З апеляційній скарзі вбачається, що апелянт висловив свою незгоду виключно в частині обраного слідчим суддею виду запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Пунктом 1 статті 5 Європи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ), закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість.

У п. 62 рішення у справі «Гарькавий проти України» від 18.02.2010 року (заява № 25978/07) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив на тому, що ст. 5 ЄКПЛ гарантує основоположне право на свободу та недоторканність. Це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні ЄКПЛ.

Відповідно до п. 5 ст. 7 Кримінально КПК України, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність віднесено до загальних засад кримінального провадження. Під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

В клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, слідчий посилається на те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин та під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження КПК України визначає існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З апеляційної скарги вбачається, що в обґрунтування ризиків передбачених ст. 177 КПК України сторона обвинувачення посилалась на те, що ОСОБА_6 після вчиненого злочину скрився з місця події для того, щоб приховати факт перебування ним в стані алкогольного сп`яніння, що, на думку сторони обвинувачення, є винятковими обставинами, що потребують саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів не погоджується з вказаним твердженням прокурора, виходячи з того, що виняткові обставини для тримання особи під вартою, в розумінні норми ч. 1 ст. 183 КПК України, є виключно тоді, коли прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів, посилання сторони обвинувачення як на підставу наявності ризику ухилення ОСОБА_6 від відповідальності та покарання на те, що останній після вчинення ДТП з місця події скрився, не свідчить про наявність ризику втечі, оскільки після початку досудового розслідування ОСОБА_6 виконує всі покладені на нього обов`язки та не вчинює будь-яких дій направлених на ухилення від їх виконання.

Твердження прокурора про те, що ОСОБА_6 під час вчинення ДТП знаходився в стані алкогольного сп`яніння, а тому покинув місця ДТП, намагаючись в такій спосіб приховати факт перебування ним в стані алкогольного сп`яніння, є припущенням, яке не підтверджене жодним доказом.

В той же час, ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ризик, передусім, має характеризувати негативну поведінку підозрюваного, через прояв якої ставиться під загрозу належне виконання завдань кримінального провадження.

Під час прийняття рішення про обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слідчий суддя з`ясував місце проживання підозрюваного, з урахуванням, окрім інших вимог закону, й саму особистість підозрюваного, враховуючи його репутацію, соціальні зв`язки тощо.

Ці обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

При цьому слідчий суддя обрав найбільш ефективні обмеження для ОСОБА_6 у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків, які є необхідними у даному конкретному випадку та відповідають меті його застосування.

На переконання колегії суддів, стороною обвинувачення не надано переконливих доводів щодо неможливості застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, так й переконливих мотивів наявності виключних обставин.

Колегія суддів погоджується з тим, що хоча злочин, в якому підозрюється ОСОБА_6 є тяжким, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, між тим, застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може обґрунтовуватися виключно тяжкістю висунутої підозри.

Залишаючи рішення слідчого судді в частині обрання саме цілодобового домашнього арешту відносно підозрюваного ОСОБА_6 , колегія суддів враховує й надані заяви потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про відсутність з їх боку претензій морального та матеріального характеру.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне прав людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотриманні загальноприйнятих принципів виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Отже, підставами для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також 2) наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії які спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню та/або вчинення іншого злочину чи продовження вчинення злочину; 3) неможливість застосування жодного більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою можливо лише у випадку наявності усіх трьох ознак в сукупності.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя дотримався вимог закону в частині підстав, умов і порядку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, обставин, які враховують під час його обрання, що свідчить про додержання загальних засад кримінального провадження.

Враховуючи наведене вище, а також дані, що характеризують особу підозрюваного, ступінь ризиків, які існують у кримінальному провадженні та недоведеності прокурором того факту, що цілодобовий домашній арешт не здатний запобігти вказаним ризикам, колегія суддів вважає, що прийняте слідчим суддею рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в частині обґрунтованості прийнятого ним рішення вимогами п. 3 та п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 181, 183,194, 196, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.09.2020 року про обрання щодоОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4