Справа № 638/5483/20
Провадження №1-кп/638/705/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань судове провадження за матеріалами кримінального провадження №0001284 від 31.03.2020 року стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, -

встановив:

05 березня 2020 року о 16 годині 50 хвилин ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 разом з особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова, побачили припаркований автомобіль ВАЗ 21051 державний номерний знак НОМЕР_1 . Після чого, підійшовши до вказаного автомобіля та відчинивши передні пасажирські двері, ОСОБА_4 разом з особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова побачили у середині вищевказаного автомобіля магнітофон Panasonic CQ C8100N, акустичну систему Esperanza 2/0 Folk Wood EP122, запчастину на а/м ВАЗ обігрівач 2105 виробник ВИС. Після чого, у ОСОБА_4 та особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, маючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_4 разом з особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова, упевнившись у тому, що за їх діями ніхто не спостерігає, проникли до автомобіля ВАЗ 21051 державний номерний знак НОМЕР_1 та шляхом вільного доступу, викрали із вказаного автомобіля магнітофон Panasonic CQ C8100N, акустичну систему Esperanza 2/0 Folk Wood EP122, запчастину на а/м ВАЗ обігрівач 2105 виробник ВИС.
Після чого ОСОБА_4 , тримаючи у руках магнітофон Panasonic CQ C8100N, вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи №4 від 27.03.2020 року складає 400 гривень та акустичну систему Esperanza 2/0 Folk Wood EP122, вартість якої згідно висновку судової товарознавчої експертизи №4 від 27.03.2020 року складає 200 гривень, та особа, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова, тримаючи у руках запчастину на а/м ВАЗ обігрівач 2105 виробник ВИС, вартість якої згідно висновку судової товарознавчої експертизи №4 від 27.03.2020 року складає 1790 гривень, не встигли довести свій злочинний намір до кінця, а саме обернути викрадене майно на свою користь та розпорядитись ним на свій власний розсуд, оскільки були зупинені із викраденим майном, свідком ОСОБА_5 . Вчинення вищевказаного злочину ОСОБА_4 разом із особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова мали можливість спричинити потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 2390 гривень.
Допитаний в судовову засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному злочині та щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень пояснив як зазначено вище, що у березні 2020 року він разом з особою, обвинувальний акт стосовно якої направлено до Дзержинського райнного суду м. Харкова викрав з автомобіля ВАЗ магнітофон, акустичну систему та обігрівач. При цьому зазначив, що доступ до автомобіля був вільним.
Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у закіченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та кваліфікує його дії за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше не судимий, не працює, не одружений, на диспансерному (профілактичному) обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі.

Однак суд вважає, що ОСОБА_4 не потребує ізоляції від суспільства, його виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього обов`язків, та приймає рішення про звільнення його у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого при призначенні йому покарання у вигляді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченої без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння нею нових злочинів.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженого, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_4 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Процесуальні витрати відсутні.

Цивільні позови у судовому провадженні не заявлені.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речовий доказ: магнітолу Panasonic CQ C8100N, акустичну систему Esperanza 2/0 Folk Wood EP122, запчастину на а/м ВАЗ обігрівач 2105 виробник ВИС - залишити ОСОБА_6 ..

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1