Справа № 297/2321/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/862/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, дистанційно, в режимі відеоконференції з Закарпатським апеляційним судом, Державною установою «Закарпатська УВП №9», кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України,
за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

Прокурор Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року, яким ОСОБА_8 визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України, призначивши покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки та за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_8 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Міру запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили залишити попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати, з моменту його затримання, а саме з 12 серпня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судової авто-технічної експертизи від №1021 від 05.09.2019 року у розмірі 3140 грн., судової авто-технічної експертизи №10/345 від 11.09.2019 року у розмірі 785,05 грн. та судової транспортно-трасологічної експертизи №10/344 від 16.09.2019 року в розмірі 785,05 грн.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційних скаргах прокурор Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 просять даний вирок суду скасувати в частині призначення покарання. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.3 ст. 135 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Вважають, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновку суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування законодавства України про кримінальну відповідальність та неправильної перекваліфікації судом дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.3 на ч.1 ст. 135 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого.
Апелянти зазначають, що у діях ОСОБА_8 міститься склад злочину, передбаченого ч.3 ст. 135 КК України, оскільки він завідомо залишив без допомоги ОСОБА_10 , який від отриманих тілесних ушкоджень перебував у безпорадному стані. Крім того, зазначають, що визначаючи розмір покарання ОСОБА_8 , суд не взяв до уваги, що останній грубо порушив «Правила дорожнього руху України», керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, в результаті його дій сталася загибель молодої людини, тобто непоправні важкі наслідки, а також судом не взято до уваги, що останній не визнав вину, не розкаявся у вчиненому, не сприяв у розкриттю злочину.
У своїх апеляційнійних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.2 ст. 284 КПК України.
Свої апеляційні вимоги апелянти мотивують тим, що судом без належного обгрунтування відхилено клопотання захисника в порядку ч.3 ст. 89 КПК України про визнання доказів недопустимими та безпідставно надано перевагу одним доказам над іншими, зокрема суд надав перевагу не передбаченим КПК України за формою і змістом доказам і здобутим до внесення відомостей в ЄРДР над проведеним у справі висновком токсикологічної експертизи.
Апелянти зазначають, що суд безпідставно на підставі ст. 67 КК України, визнав обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння, адже разом з тим, судом засуджено ОСОБА_8 і за порушення пункту 2.9 ПДР України тобто керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а відтак ОСОБА_8 повторно притягнуто за одне й те саме правопорушення. Крім того, зазначають, що судом безпідставно відхилено клопотання захисника у порядку ст. 332 КПК України щодо призначення у справі комплексної комісійної медико-транспортної трасологічної експертизи, адже допит експерта в судовому засіданні не зміг усунути наявні у справі протиріччя, адже один і той самий висновок інженерно-транспортної експертизи №10/345 від 11 вересня 2019 року, містить два різні механізми розвитку ДТП.
Також апелянти зазначають, що суд безпідставно надав перевагу версії неповнолітнього свідка ОСОБА_11 , адже в ході судового розгляду та під час судового допиту свідка ОСОБА_11 , покази надані під час досудового розслідування та пояснення під час слідчого експерименту та які лягли в основу експертизи не підтримав, а відтак вказаний варіант ДТП є неприпустимим. Крім того, апелянти напогягають, що покази ОСОБА_8 спотворені у вироку, адже останній пояснив, що не залишав ОСОБА_12 у небезпечному стані, а поїхав за допомогою до батька та відразу повернувся на місце ДТП.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 липня 2019 року, близько 23 години 20 хвилини, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Volkswagen» моделі «LТ28» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у темну пору доби по вулиці Миру в населеному пункті с. Свобода, зі сторони центру с. Свобода у напрямку населеного пункту с. Бадів, Берегівського району, Закарпатської області, яка освітлюється вуличним електроосвітленням з електроопор, що з права по ходу його руху, проїжджаючи ділянку дороги між будинками №112 та №113, діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 2.9. «а» та 12.3. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вживав негайно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в той час, діючи у супереч вимогам п.4.1. та п.4.4. Правил дорожнього руху України, рухаючись краєм проїзної частини у попутному напрямку руху транспортним засобам - по ходу руху водія ОСОБА_8 , чим самим створював останньому своїми діями небезпеку для руху.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: розрив черевного відділу аорти на рівні 2-го поперекового хребця, 3 600 мл рідкої крові в черевній порожнині; крововилив у тканину нижньої частки правої легені та міжчасткову ділянку лівої легені; крововилив під м`яку мозкову оболонку в ділянці лобової долі головного мозку зліва; рана на шкірних покривах потиличної ділянки голови зліва, крововилив у м`які тканини потиличної ділянки зліва та лобової ділянки голови зліва; садно на шкірних покривах задньо-зовнішньої поверхні середньої третини лівого стегна на висоті 57 см від рівня підошовної поверхні стопи, садно на шкірних покривах зовнішньої поверхні верхньої третини лівого стегна на висоті 76 см та 88 см від рівня підошовної поверхні стопи, садно на шкірних покривах бокової поверхні тазу зліва, передньо-бокової поверхні грудної клітки та черева зліва та садно на шкірних покривах бокової і передньої поверхні грудної клітки зліва; синець на шкірних покривах крижової ділянки зліва та задньої поверхні грудної клітки справа.

Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини транспортного засобу, що рухався, за ударним механізмом спричинення та механізмом тертя.

Тілесні ушкодження у вигляді забою правої та лівої легень, розриву черевного відділу аорти з масивним (3 600 мл.) крововиливом у черевну порожнину належать до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, згідно з п. 2.1.3 (л,о,п) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.. Між даними тілесними ушкодженнями і смертю неповнолітнього ОСОБА_10 є причинно-наслідковий зв`язок.

Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що вчинивши за вищевказаних обставин дорожньо-транспортну подію, достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на пішохода неповнолітнього ОСОБА_10 за наведених вище обставин, поставив потерпілого в безпорадний та небезпечний для життя стан, при цьому, маючи можливість для надання допомоги, діючи умисно, в супереч вимогам п.2.10. Правил дорожнього руху України, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходи щодо надання потерпілому медичної допомоги та транспортування його до найближчого медичного закладу, хоча сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, завідомо залишив потерпілого у небезпеці і з місця пригоди втік, що призвело до смерті ОСОБА_10 , під час його транспортування до медичного закладу.

Ці дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 3 ст. 135 КК України - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, якщо вони спричинили смерть особи.

При цьому місцевий суд перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 135 КК України на ч. 1 ст. 135 КК України, мотивуючи тим, що ОСОБА_8 завідомо залишив без допомоги ОСОБА_10 , який від отриманих тілесних ушкоджень перебував у безпорадному стані.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора про задоволення апеляційних скарг прокурорів та відхилення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_13 , думку обвинуваченого ОСОБА_8 , підтриману його захисником адвокатом ОСОБА_9 , які просили відхилити апеляційні скарги прокурорів та задоволити апеляційні скарги обвинуваченого та захисника ОСОБА_13 , вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд обґрунтовує вирок на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Згідно вимог ст. ст. 409, 412 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 22 липня 2019 року за заявою про вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000528.

Проте судом першої інстанції в порушення вимог кримінально-процесуального закону у вироку суду вказано про розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 травня 2018 року за №0000361.

Крім того, колегія суддів вважає слушними зауваження адвоката ОСОБА_9 щодо незаконності вироку суду у зв`язку із покладення у вирок показань свідка ОСОБА_14 , оскільки, як вбачається із журналу та звукозапису судових засідань суду першої інстанції, такий допитаний в суді першої інстанції не був, що колегія суддів визнає істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо : 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

А відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, окрім іншого, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Висновки суду, викладені в мотивувальній і резолютивній частині вироку повинні бути узгоджені між собою і не можуть містити суперечностей. Висновки, викладені в резолютивній частині, повинні логічно випливати з обґрунтування, що міститься в мотивувальній частині.

Однак, колегією суддів встановлено, що даний вирок суду першої інстанції містить істотні суперечності.

Як вбачається з описової частини вироку, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 21 липня 2019 року, близько 23 години 20 хвилини, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Volkswagen» моделі «LТ28» реєстраційний номер НОМЕР_1 , діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 2.9. «а» та 12.3. Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він керуючи вказаним автомобілем після наїзду на пішохода ОСОБА_10 , залишив останнього в небезпеці.

При цьому, місцевим судом у вироку зазначено, що згідно акту та висновку від 22 жовтня 2018 року, складеного о 00.45 судом встановлено висновком та актом до нього щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, згідно результатів якого обвинувачений ОСОБА_8 перебував в стані алкогольного сп`яніння 1,9 проміле, та що забір крові з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 мав відбутися 22 червня 2017 року, не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення, а саме скоєння ДТП, проте забір крові відбувся лише 22 липня 2019 року.

Однак, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не можуть прийматися до уваги, оскільки як вбачається із матеріалів справи подія вказаних кримінальних правопорушень мала місце 21 липня 2019 року, а відтак, акт та висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_8 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння не могли бути складеними 22 жовтня 2018 року, а також забір крові не міг відбиратися 22 червня 2017 року.

Тому, на переконання колегії суддів, оскільки допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінально-процесуального закону є істотними та перешкоджають перевірці апеляційних доводів, то вирок районного суду відповідно до ст.ст. 412 та 415 КПК України слід скасувати, та призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції, частково задоволивши тим самим апеляційні скарги прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 .
При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження обставин кримінального провадження, виконати вимоги кримінального процесуального та кримінального законів, врахувати обставини встановлені в ході апеляційного розгляду, а також доводи апеляційних скарг, перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та у разі визнання винним, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення.

При цьому, оскільки даний вирок суду скасовується у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону, то інші питання, викладені в поданих апеляціях, колегією суддів не вирішувалися.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418 та 419 КПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційні скарги прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , прокурора прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року, яким ОСОБА_8 визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 тримання під вартою, залишити без змін до проведення підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб.

Ухвала остаточна та касаційному оскарженню не підлягає

Головуючий:

Судді: