УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000427

за апеляційною скаргою керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 4 вересня 2020 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. М.-Погорілове, Вітовського району, Миколаївської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

-обвинуваченого за ч. 3 ст.185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 4 вересня 2020 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України на нього покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Апелянт просить вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та доведеності його вини, вважає, що вирок у частині звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

Зазначає, що при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_6 вже засуджувався за вчинення злочинів проти власності та до нього двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний злочин.

Вказує, що 17.05.2018 сектор ювенальної пробації м. Миколаєва звертався до суду із поданням про скасування звільнення від відбування покарання відносно засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на порушення ним умов звільнення від відбування покарання з випробуванням та недотриманням встановлених судом обов`язків.

На думку апелянта, судом було надано можливість ОСОБА_6 виправитися без ізоляції від суспільства, однак він знехтував довірою суду та не виконав покладених обов`язків. Зазначене дає обґрунтовані підстави дійти висновку про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та підвищену суспільну небезпечність.

Також апелянт не погоджується з врахованою судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , його щире каяття. Зазначає, що із матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у ОСОБА_6 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

В середині квітня 2020 року, точну дату в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, у нічний час доби, ОСОБА_6 , перебуваючи на АДРЕСА_1 , та таємно викрав майно: велосипед марки «Україна», сокиру та плиту чавунну, належне потерпілій ОСОБА_9 , спричинивши майнову шкоду на загальну суму 3500 грн.

Крім того, наприкінці квітня 2020 року, точну дату у ході досудового розслідування не встановлено, близько 17 год., ОСОБА_6 , перебуваючи у АДРЕСА_1 , звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_10 : велосипед марки «Мустанг» та три рибальські вудочки, загальною вартістю 900 грн.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням до житла.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши дані щодо особи обвинуваченого та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені злочинів за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України. Вирок суду в цій частині апелянтом не оскаржується.

Що стосується покарання, то при його призначенні ОСОБА_6 дотримані вимоги ст. 65, 66 КК України, та достатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винного, який хоча раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але, як встановлено під час апеляційного розгляду, є не судимим відповідно до положень ст. 89 КК України. Окрім того, враховані дані про стан здоров`я обвинуваченого, який з дитинства перебуває на психіатричному обліку.

Також судом першої інстанції обгрунтовано визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому злочині, яке він також висловив і при апеляційному розгляді. Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65, 66 КК України, за видом та у розмірі, який передбачений санкцією ч. 3 ст. 185 КК України. Призначене ОСОБА_6 покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. В цій частині вирок не оскаржується.

Разом з тим, прокурор висловив незгоду з прийнятим рішенням в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Проте, на думку суду, є необґрунтованими доводи апелянта про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції послався на дані про особу винного та сукупність наведених вище обставин, які пом`якшують покарання. На думку суду, висновки суду першої інстанції в цій частині є достатньо вмотивованими.

Суд не погоджується з наведеними в апеляційній скарзі доводами про те, що дані про особу обвинуваченого свідчать про його підвищену суспільну небезпеку та його небажання стати на шлях виправлення.

Дослідивши під час апеляційного розгляду відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , встановлено, що в силу ст. 89 КК України він є несудимий.

Як встановлено судом, за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.06.2017 ОСОБА_6 був засуджений за ч. 3 ст.185 КК України.

Вироком того ж суду від 27.07.2007, з урахуванням змін відповідно до ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 08.12.2017, ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України, а остаточне покарання визначено з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75, 104 КК України ОСОБА_6 був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Злочини, за якими був визнаний ОСОБА_6 за вищезазначеними вироками, вчинені ним у неповнолітньому віці, що враховується судом при прийнятті рішення у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.11.2018 ОСОБА_6 звільнений від покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.07.2017, у зв`язку із закінченням іспитового строку. Тому, посилання прокурора на те, що ОСОБА_6 раніше не виконував умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, є припущеннями, оскільки рішення про скасування такого звільнення судом не приймалося.

Отже, посилання апелянта на необхідність врахування попередніх судимостей, є безпідставним.

Обвинувачений ОСОБА_6 є таким, що не має судимості відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України, що теж враховується судом при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку.

Окрім того, застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання за вироками, за якими раніше ОСОБА_6 визнаний винним, не є перешкодою для його звільнення від відбування покарання за оскаржуваним вироком.

Хоча, як зазначив прокурор, до ОСОБА_6 двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак суд враховує, що вироком від 27.07.2017 покарання призначено за сукупністю злочинів, і що злочини були вчинені ОСОБА_6 у неповнолітньому віці, в подальшому він відбув призначене покарання, дотримувався умов ст. ст. 75, 76 КК України, та вважається не судимим.

Зважаючи на те, що ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.11.2018 ОСОБА_6 звільнений від покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.07.2007, та вважається таким, що не має судимості, суд першої інстанції безпідставно у вступній частині вироку послався на наявність у обвинуваченого судимостей.

За такого, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, підлягає виключенню зі вступної частини вироку посилання на судимості ОСОБА_6 .

Наразі, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 характеризується посередньо, з 2009 року перебуває на обліку у лікаря психіатра, має постійне місце проживання, мешкає з матір`ю, яка є інвалідом з дитинства другої групи, та потребує його допомоги.

Під час досудового розслідування, судового та апеляційного розгляду обвинувачений висловив щире каяття, активно сприяв розкриттю злочину, запевнив суд, що став на шлях виправлення. Викрадене майно в ході досудового розслідування повернуто потерпілим, цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлені.

Також суд враховує, що в судових дебатах у суді першої інстанції прокурор просив звільнити ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. Саме таке покарання призначено судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який не судимий, незадовільний стан його здоров`я, його молодий вік, ту обставину, що його матері, яка є інвалідом, потрібна допомога, наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без відбування покарання та про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

На думку апеляційного суду, доводи апелянта про суспільну небезпечність обвинуваченого, є необґрунтованими.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 4 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, виключити зі вступної частини вироку посилання на судимості ОСОБА_6 за вироками Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.06.2017 та 27.07.2017.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3