Справа №592/5753/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/14/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , зі змінами та доповненнями поданими заступником керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_14 , та за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 і захисника обвинуваченої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 червня 2019 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Студенок Глухівського району Сумської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 28.02.2017 року вироком Зарічного районного суду м. Суми за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі. 03.02.2018 року ухвалою Балаклейського районного суду Харківської області звільненого умовно-достроково на не відбутий строк 3 місяці 9 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, відносно

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Рильськ Курської області, РФ, росіянки, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, не працюючої, не заміжньої, зареєстрованої в АДРЕСА_3 , фактично проживаючої в АДРЕСА_4 , раніше неодноразово судимої, останнього разу

- 29.07.2017 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_5 , фактично проживаючого в АДРЕСА_6 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 , в яких:

- прокурор не оспорюючи доведеності вини обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочину, правильності правової кваліфікації їх дій, просив вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про осіб обвинувачених внаслідок м`якості та просив ухвалити новий вирок за яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і призначити йому покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за новим вироком, просив частково приєднати ОСОБА_10 невідбуту частину покарання, у виді 3 місяців позбавлення волі, за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2017 року і за сукупністю вироків остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 11 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. Цим же вироком просив ОСОБА_11 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 187 КК України і призначити їй покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. Також, просив ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 187 КК України і призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла. Крім цього, просив дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та процесуальні документи, що характеризують ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_10 як осіб, копії вироків про наявність судимостей та аудіо записи судових засідань. В іншій частині вирок суду прокурор просив залишити без зміни.

Однак, до початку апеляційного розгляду справи прокурором до апеляційної скарги подано зміни в яких вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2019 року прокурор просив скасувати лише відносно одного з обвинувачених ОСОБА_10 , через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор просив дослідити дані про особу ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок згідно з яким просив вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна окрім житла. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання цього покарання та покарання, призначеного за вироком Сумського апеляційного суду від 01.10.2020 року у виді 3 місяців позбавлення волі, просив остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна окрім житла. В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, прокурор просив зарахувати покарання, відбуте за попереднім вироком з 19.02.2019 року по 01.10.2020 року. В іншій частині вирок суду відносно ОСОБА_10 прокурор просив залишити без міни.

- обвинувачена ОСОБА_11 просила ухвалений відносно неї вирок суду скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд;

- захисник обвинуваченої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_8 просила вирок суду змінити, а дії своєї підзахисної ОСОБА_11 просила перекваліфікувати з ч.3 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 396 КК України та пом`якшити їй призначене покарання;

- обвинувачений ОСОБА_12 просив ухвалений відносно нього вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд або ж просив вирок суду змінити і перекваліфікувати його дії з ч.3 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, призначивши покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Також, просив визнати недопустимим доказом його вини протокол слідчого експерименту проведений з його участю;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 просив вирок суду відносно ОСОБА_12 скасувати, ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_12 просив перекваліфікувати з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України з призначенням йому покарання в мінімальних межах санкції вказаної частини статті;

- обвинувачений ОСОБА_10 просив ухвалений відносно нього вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком визначено частково приєднати невідбуту частину покарання у виді 3 місяців позбавлення волі за попереднім вироком Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2017 року і за сукупністю вироків ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з 06.04.2018 року - з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 , до набрання вироком законної сили, залишено попередній - тримання під вартою.

ОСОБА_12 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 визначено рахувати з 06.04.2018 року - з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_12 , до набрання вироком законної сили, залишено попередній - тримання під вартою.

ОСОБА_11 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та призначено їй покарання за цим законом у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 визначено рахувати з 06.04.2018 року - з моменту її фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_11 , до набрання вироком законної сили, залишено попередній - тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на користь держави судові витрати у розмірі 572,00 грн. у солідарному порядку.

Долю речового доказу вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор наголошував виключно на м`якості призначеного судом покарання кожному з обвинувачених.

Так, на переконання прокурора суд не врахував того, що ОСОБА_10 свою вину визнав виключно під впливом беззаперечних доказів, зібраних органами досудового розслідування, та більше того, не у повному обсязі, оскільки до цього часу не погоджується з правовою кваліфікацією своїх дій. Також, прокурор не погодився з висновками суду щодо юридичної необізнаності обвинуваченого під час заперечення останнім факту проникнення, оскільки ОСОБА_10 неодноразово судимий, відбував покарання реально та, на переконання прокурора, заперечення обвинуваченим викликані виключно бажанням зменшити або ж взагалі уникнути відповідальності за вчинене. Також, призначаючи ОСОБА_10 покарання, недоцільно враховувати і таку пом`якшуючу обставину як щире каяття останнього, оскільки надаючи суду пояснення ОСОБА_10 спотворював встановлені слідством факти знову ж таки з метою зменшення ступеня своєї вини та виведення іншої обвинуваченої ОСОБА_11 з вчинення кримінального правопорушення. Натомість, судом безпідставно не враховано як обтяжуючу покарання обвинуваченого обставину вчинення злочину відносно особи похилого віку та того що ОСОБА_10 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання реально, а по своєму умовно-достроковому звільненню, знову через 2 місяці вчинив злочин.

Щодо обвинуваченої ОСОБА_11 , то на переконання прокурора, останній теж призначено занадто м`яку міру покарання, оскільки, як і у випадку із обвинуваченим ОСОБА_10 , суд безпідставно не визнав як обтяжуючу покарання обвинуваченої обставину вчинення злочину відносно особи похилого віку. Не надано судом оцінки і тому, що ОСОБА_11 раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, відбувала покарання реально, а новий злочин вчинила умисно протягом тижня після свого звільнення. Також, ОСОБА_11 має значний вплив у кримінальному світі, під час вчинення злочину, проведення досудового розслідування та судового розгляду керувала діями та впливала на обвинувачених, змусила останніх дати неправдиві покази щодо своєї непричетності та вчиненого.

Також, прокурор наголошував і на занадто м`якому покаранні, призначеному іншому обвинуваченому ОСОБА_12 . Не погоджувався із визнаними судом як пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами повне визнання вини, щире каяття та сприяння у розкритті злочину, оскільки вину ОСОБА_12 визнав виключно під впливом беззаперечних доказів, зібраних органами досудового розслідування, та більше того, свою вину останній визнав не повністю, так як досі не погоджується з правовою кваліфікацією його дій, а при дачі пояснень суду обвинувачений спотворював встановлені органами досудового розслідування фактичні обставини справи, намагався зменшити свою вину у вчиненому, а участь ОСОБА_11 взагалі намагався виключити з інкримінованого злочину. Щодо висновків суду про юридичну необізнаність обвинуваченого в частині заперечення ним факту проникнення до житла потерпілого, то їх слід розцінити не більше як бажання ОСОБА_12 бути притягнутим за вчинення більш м`якого злочину, з меншим видом і розміром покарання. Звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_12 хоч і є раніше не судимою особою, однак в силу ст. 89 КК України, при цьому, раніше він відбував покарання реально. Також, суд безпідставно не визнав як обтяжуючу покарання обвинуваченого обставину вчинення злочину відносно особи похилого віку.

З огляду на викладене, прокурор переконаний у наявності підстав для призначення обвинуваченим більш суворого покарання ніж призначено судом першої інстанції.

В обґрунтування поданих до апеляційної скарги змін прокурор стверджував про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. Наголошував, що злочин відносно потерпілого ОСОБА_15 за даним вироком ОСОБА_10 вчинив 05.04.2018 року. При цьому, ОСОБА_10 був засуджений вироком Сумського апеляційного суду від 01.10.2020 року за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до вказаного покарання було частково приєднано невідбуте покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2017 року та остаточно до відбування ОСОБА_10 призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. В частині обрахування строку відбування ОСОБА_10 покарання вирок суду першої інстанції Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.05.2020 року апеляційним судом було залишено без зміни, тобто у відбуте покарання ОСОБА_10 зараховано час утримання в слідчому ізоляторі з 19.12.2019 року по по дату набрання цим вироком законної сили 01.10.2020 року. За таких обставин ухвалений відносно ОСОБА_10 вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2019 року, за яким його засуджено за ч. 3 ст. 187, ст. 71 (з урахуванням вироку Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2017 року) КК України до 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна окрім житла, є незаконним, оскільки замість ст. 71 КК України на нього поширюються вимоги ч.4 ст. 70 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_11 вважала, що судовий розгляд проведено не повно, не об`єктивно, односторонньо та з порушенням процесуальних норм. Наголошувала на відсутності попередньої змови на вчинення злочину з обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , стверджувала, що до потерпілого вона зайшла зайняти коштів в борг, умислу на вчинення розбійного нападу на нього у неї не було, а коли потерпілий ОСОБА_15 почав її бити та виштовхувати з квартири то вона не очікувала, що у інших обвинувачених буде така реакція. Вказує про те, що вона злякалась і відразу вийшла з квартири після того, як туди ввірвались ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , наздогнали вони її вже потім по вул. Леваневського в м. Суми. Заперечує факт того, що вона щось шукала чи брала з квартири потерпілого. Не може пояснити того, чому ОСОБА_10 надав відносно неї такі пояснення, знає з його слів лише те, що останній підписав чисті аркуші паперу, які йому надала слідча ОСОБА_16 та те, що на обох обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 чинився фізичний і моральний тиск. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В подальшому обвинувачена доповнила свою апеляційну скаргу та окрім іншого, наголосила на суворості ухваленого відносно неї вироку суду. Вказала про те, що вона знала, що потерпілий ОСОБА_15 проживає сам, сильно хворіє, живе на одну пенсію, та вказала про те, що коли вона зайшла до його квартири ОСОБА_15 пропонував їй інтимну близькість за грошову винагороду 50 грн., на що вона відповіла здивуванням, відмовою, тоді він вдарив її у плече та почав виштовхувати з квартири. Повторюється у викладі доводів апеляційної скарги про подальші фактичні обставини справи, та додає, що коли йшла по вул. Леваневського в м. Сумах то її наздогнали обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , в руках останнього вона бачила чорний пакет, запитала про те, що вони там накоїли, на що ті вказали, що все добре. Стверджує про те, що ухвалений відносно неї вирок не відповідає тяжкості вчиненого та обставинам справи.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_8 стверджувала про відсутності доказів вини своєї підзахисної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Вважає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на поясненнях потерпілого, оскільки той має похилий вік та взагалі перебував у стресовому стані. З пояснень інших обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 вони та ОСОБА_11 пішли до квартири потерпілого з метою зайняти у нього кошти, оскільки ОСОБА_11 раніше його знала. Але коли та зайшла до квартири потерпілого, незалежно від її волі та обізнаності ОСОБА_10 та ОСОБА_12 також зайшли до квартири потерпілого, де відбулися дії по відкритому заволодінню майном потерпілого. В цей час ОСОБА_11 вже не було в квартирі потерпілого, оскільки вона відразу її покинула та направилася в сторону будівлі ОСОБА_17 . Лише пізніше її наздогнали ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , у них були продукти та гроші і вона здогадалася, що це майно потерпілого, але нікуди не заявила про злочин. Обвинувачена ОСОБА_11 такі покази обвинувачених підтримала та вони не спростовані жодними допустимими і належними доказами. З огляду на це, захисник вважає, що суд допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи та дії ОСОБА_11 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 396 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_12 наголосив на безпідставності висновків суду про визнання допустимим і належним доказом його вини протокол слідчого експерименту з його участю, оскільки всі покази він надавав не правдиво, під диктовку слідчого та на його ж пропозицію відмовився від участі в цій процесуальній дії захисника, тоді як участь захисника, відповідно до ст. 49, 52 КПК України, в даному випадку є обов`язковою. Не погоджується зі змістом викладеного відносно нього обвинувачення, а саме про те, що він кулаком завдав потерпілому удару в область ребер, так як відповідно до висновку експерта № 300 від 16.05.2018 року в потерпілого наявні ушкодження м`яких тканин та лоба. З його ж показів не вбачається те, чи він визнає чи не визнає свою вину у вчиненні передбаченого ч.3 ст.187 КК України злочину. Вважає, що в його діях відсутній склад вказаного злочину, оскільки потерпілий не вказав суду про те, що його душили, а судово-медичні висновки не містять відомостей про наявність у потерпілого гематом в області шиї. З пояснень обвинуваченого ОСОБА_10 вбачається те, що останній поклав потерпілого на живіт і тримав за шию, без умислу її здушувати, а лише для того, щоб потерпілий не піднімався сам та не піднімав голову. Загрози для життя потерпілого не було, він не втрачав свідомість повністю, що не було з`ясовано судом. Вказує, що про стимулятор для серця він не знав, в суді він говорив про те, що коли він зайшов до квартири, то потерпілий вже лежав на животі, а на ньому був ОСОБА_10 , обізнаності на вчинення насильства у нього не було. Адже мета була тільки позичити грошей, саме про це вони і домовились, а умисел на відкрите викрадення майна у них виник вже тоді, коли зайшли у квартиру потерпілого та коли зрозуміли, що останній грошей не позичить. Не було ні проникнення до житла, ні попередньої змови на вчинення злочину, його скоєння відбулося спонтанно, про що він щиро жалкує.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 стверджував про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотному порушенні судом вимог кримінального процесуального закону та неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність. Пояснення потерпілого ОСОБА_15 захисник вважає такими, що побудовані на його припущеннях, більшу частину яких він сам, безпосередньо не спостерігав та взагалі не мав можливості спостерігати за обставинами вчинення відносно нього злочину. Факт того, що тим чи іншим чином він впустив до своєї квартири трьох обвинувачених є встановленим та не оспорюється, далі від першого удару ОСОБА_10 потерпілий втратив свідомість і впав обличчям донизу, в такому ж положенні він і утримувався ОСОБА_10 , хто і як забирав гроші та продукти харчування потерпілий не бачив, ніякого спротиву потерпілий нападнику не чинив, проте вважав, що його утримували на підлозі та наносили удари кілька осіб, хоча знов таки, що відбувалося в квартирі він, в силу свого загального стану і положенням лежачи обличчям вниз, не бачив. Відтак, висновок суду щодо участі ОСОБА_12 в утриманні потерпілого на підлозі кімнати та нанесенні йому ударів ґрунтуються виключно на припущеннях потерпілого по справі й прямо суперечать всім іншим доказам по справі, передусім поясненням обвинувачених, які в свою чергу в своїй сукупності жодних принципових суперечностей з поясненнями потерпілого не мають. З огляду на викладене, захисник переконаний у неправильній кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 187 КК України та вважає, що його дії мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_10 вважав за необхідне повторно, повно та об`єктивно дослідити встановлені судом обставини справи, оскільки судом вказаного дотримано не було. Стверджує про психологічний тиск на нього зі сторони слідчого ОСОБА_16 , яка шляхом обману примусила його підписати чисті аркуші паперу. Потім веде мову про те, що всі свої пояснення були написані ним під диктовку слідчого ОСОБА_16 , писати які він погодився з огляду на відсутність у нього юридичної освіти. Наголошує на відсутності у нього з іншими обвинуваченими попередньої змови та умислу на вчинення злочину, як і підготовки до нього (відсутності масок, вогнепальної чи холодної зброї, засобів для нанесення ударів та тримання потерпілого). Вказує і про відсутність проникнення до житла потерпілого як такого, оскільки вони вирішили у потерпілого лише позичити коштів, коли потерпілий відчинив двері квартири ОСОБА_11 він сказав їй щоб та заходила, чому почав її потім бити в плече та кричати на неї не знає, він намагався захистити ОСОБА_11 від потерпілого ОСОБА_15 , а забрати в нього кошти він вирішив потім, це було спонтанно. Вважає, що його попередні пояснення покладені судом в основу вироку безпідставно, вони були отримані органами досудового розслідування з порушенням його прав і свобод, більше того, потім, в суді, він надав вже правдиві пояснення.

Також, на апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_7 подано заперечення в яких він, підтримуючи вимоги своєї апеляційної скарги та вимоги апеляційних скарг інших учасників кримінального провадження, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки її вимоги побудовані на припущеннях.

Інші учасники кримінального провадження потерпілий ОСОБА_15 та захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 05.04.2018 року близько 19 год. ОСОБА_10 перебуваючи поруч буд. АДРЕСА_7 з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , вступили в злочинну змову для вчинення відкритого викрадення чужого майна з приміщення квартири АДРЕСА_8 , розташованої у вищевказаному будинку, в якій проживає гр. ОСОБА_15 .

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на напад поєднаний із насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого з метою викрадення майна, діючи за попередньою змовою, з прямим умислом і корисливим мотивом, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому матеріальних збитків та бажаючи настання таких наслідків, ОСОБА_11 , перебуваючи біля квартири ОСОБА_15 натиснувши на кнопку дзвінка і при відчиненні двері завдала поштовху потерпілому ОСОБА_15 , тим самим зайшовши до приміщення квартири. Після цього, ОСОБА_10 зайшовши до приміщення квартири ОСОБА_15 наніс йому удар в обличчя, від якого ОСОБА_15 втратив свідомість та впав на підлогу, а ОСОБА_10 почав наносити потерпілому 3 удари по голові утримуючи його на підлозі та запитуючи де у нього знаходяться гроші, завдавши тілесні ушкодження у вигляді забою та садни ділянки лоба зліва. ОСОБА_12 сидів поруч з потерпілим та контролював його дії і також наніс удар кулаком в ділянку ребер зліва, завдавши йому тілесних ушкоджень у вигляді забою м`яких тканин ділянки лоба зліва, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 300 від 16.05.2018 року являються легкими тілесними ушкодженнями.

В цей час ОСОБА_11 з приміщення кухні даної квартири викрала пляшку кон`яку та продукти харчування, а саме: курині яйця та шинку, які для потерпілого не становлять матеріальної цінності та грошові кошти в сумі 200 грн., які знаходились в шафі кімнати квартири. ОСОБА_10 продовжуючи утримувати потерпілого ОСОБА_15 на підлозі зрозумів, шо останній при собі має мобільний телефон, діючи відкрито, з зовнішнього карману сорочки потерпілого дістав мобільний телефон «Nokia 1280» вартістю 225 грн. та грошові кошти в сумі 20 грн. Після цього ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 покинули приміщення квартири потерпілого, завдавши потерпілому ОСОБА_15 матеріального збитку на загальну суму 445 грн. З викраденим майном, яке належить ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з місця вчинення злочину зникли та розпорядилися на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді та:

- доводи обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_8 , де ОСОБА_11 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги, просила вирок суду скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд та яка не підтримала апеляційної скарги свого захисника, думку захисника ОСОБА_8 , яка з урахуванням позиції своєї підзахисної, підтримала вимоги апеляційної скарги ОСОБА_11 та відмовилась від підтримки вимог своєї апеляційної скарги.

- доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги своїх апеляційних скарг, просили вирок суду скасувати і які не заперечили проти задоволення апеляційних скарг інших учасників провадження, щодо скарги прокурора поклалися на розсуд суду;

- доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_10 , просили вирок суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, щодо інших апеляційних скарг, то ОСОБА_10 їх підтримав, захисник ОСОБА_9 поклався на розсуд суду;

- думку прокурора ОСОБА_6 , яка вимоги попередньо поданої прокурором скарги не підтримала стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , просила задовольнити вимоги зміненої апеляційної скарги прокурора, вирок суду скасувати відносно обвинуваченого ОСОБА_10 та відносно нього ж ухвалити новий вирок з урахуванням викладених в апеляційній скарзі змін, щодо інших апеляційних скарг, то проти їх задоволення заперечила, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, тобто у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із проникненням у житло за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрем, обвинувачена ОСОБА_11 будучи допитаною в суді першої інстанції по пред`явленому обвинуваченню за ч. 3 ст. 187 КК України винною себе не визнала та відмовилась давати будь-які показання, користуючись своїм правом на захист, але у останньому слові казала: «жалкує, що так сталося».

Обвинувачений ОСОБА_10 будучи допитаним в суді першої інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України також не визнав і просив суд першої інстанції його дії перекваліфікувати на ч.3 ст. 186 КК України, за якою свою вину він визнав у повному обсязі. При цьому ОСОБА_10 пояснював, що дійсно 05.04.2018 року до нього прийшла ОСОБА_11 , з якою потім разом біля 18 год. пішли на зустріч з ОСОБА_12 по пров. Чугуєвському у м. Суми, де зайшли у кафе і за його гроші, яких у нього було 400 грн. придбали лише спиртне і слабоалкогольний напій. ОСОБА_11 сказала, що знає у кого можливо позичити грошей і всі разом направились на АДРЕСА_9 . Коли прийшли до під`їзду, то перша до двері потерпілого підійшла ОСОБА_11 і натиснула на дзвінок, двері відчинив потерпілий, який почав кричати, але ОСОБА_11 зайшла до квартири, причинили двері, залишилась щилина приблизно10-20 см, а коли почув шум та крик ОСОБА_11 , то відразу ж відчинив двері та вбіг до квартири і вдарив потерпілого у обличчя, від якого він почав падати, а він поклав його на живіт і тримав за шию. Слідом за ним до квартири зайшов і ОСОБА_12 , а ОСОБА_11 була у цей час за ним біля вхідних дверях квартири. Запитав у потерпілого де у нього гроші, на що він відповів, що грошей мало і знаходяться у шафі. Де весь час була ОСОБА_11 , він не бачив, а гроші і як потім взнав від ОСОБА_12 і продукти харчування та кон`як, забирав саме ОСОБА_12 . Коли виходили з квартири, то з карману сорочки потерпілого забрав мобільний телефон, щоб не міг зателефонувати і попередив його, щоб деякий час не піднимався. Втрьох вийшли з під`їзду і пішли до ОСОБА_12 і відразу ж біля будинку вимкнув мобільний телефон і викинув на дах невеликого будинку, який розташований біля будинку потерпілого. По дорозі придбали цигарки за гроші, які забрали у потерпілого. У ОСОБА_12 втрьох розпили спиртне та з`їли продукти, які забрали у потерпілого. Стверджує про те, що первісні покази надав під вказівку слідчого, але про це захисника не повідомляв і із заявою до правоохоронних органів не звертався про тиск на нього. Вважає, що проникнення не було, потерпілий впустив ОСОБА_11 сам і не було розбою, оскільки масок на обличчя не одягали і про вчинення розбою між собою не домовлялися. Взагалі розкаявся у вчиненному і просить вибачення у потерпілого.

Допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 пояснював, що 05.04.2018 року біля 18 год. до нього додому прийшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яку краще знала його мати, чим він. У нього попили чаю і вирішили пройтись погуляти. У нього і ОСОБА_11 грошей не було, намагався зателефонувати до знаймого позичити грошей, але спроба не вдалась і тоді ОСОБА_11 повідомила, що вона знає, у кого можно позичити гроші. Прийшли на АДРЕСА_7 , зайшли до під`їзду, ОСОБА_11 подзвонила і двері відчинились і почув голос: «О, заходь» і була мета позичити. Потім зайшов ОСОБА_10 , а коли зайшов він, то побачив, що ОСОБА_10 вже лежить на потерпілому. ОСОБА_11 казав, щоб вона виходила і йшла до нього додому. Запитав у потерпілого за гроші і він відповів, що гроші у сумі 200 грн. у шафі на полочці. Коли забрав гроші і виходив з кімнати, то у кухні побачив продукти харчування для свята на пасху: яйця, пасху та кон`як, які він також поклав до чорного пакету та забрав із собою. З квартири вийшов першим, потім ОСОБА_10 і наздогнали ОСОБА_11 на вулиці Леваневського. По дорозі ОСОБА_10 викинув мобільний телефон, а як він його брав, не бачив. Дійшли до ларьку, де придбали цигарки. Дома у нього випили коньяк, з`їли пасху, а другу пасху віддав матері. Чому покази відрізняються від показів ОСОБА_10 , ОСОБА_12 суду першої інстанції не пояснив, а те, що його покази відрізняються від показів, які він надавав під час слідчого експерименту, то говорив на слідчому експерименті під диктовку слідчого, але про це никому не повідомляв у той час.

Крім часткового визнання вини обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання саме потерпілого ОСОБА_15 , які той давав в судовому засіданні.

Так потерпілий ОСОБА_15 суду пояснював, що 05.04.2018 року близько о 19 год. почув наполегливий дзвінок у вхідні двері і коли відчинив, то до квартири вскочила жінка ОСОБА_11 , яку відразу ж запитав: «Що тобі треба?» і почав її відштовхувати, а в цей час відчинились двері і відчув удар по голові, від якого впав і чоловік, а саме ОСОБА_18 запитав:» Де гроші?», на що відповів, що грошей не багато і знаходяться у шафі. Забрали коньяк, вітчину, крашені яйця, які приготував на пасху. Були нанесені два удари ОСОБА_12 у область серця, де знаходився стимулятор. Від першого удару тимчасово втратив свідомість. Під час нанесення ударів і крадіжки майна чоловіки та жінка між собою не розмовляли і де саме знаходилась ОСОБА_11 він не бачив. Чоловікам повідомляв, що у нього в області серця є стимулятор після того, як нанесли удар по голові. Хто забирав гроші та продукти харчування не бачив, але виходили всі разом, забравши і його мобільний телефон, який був у кармані сорочки. З ОСОБА_11 познайомився роки два тому, як сталася ця подія, біля свого під`їзду і розповідав їй, що проживає один та одного разу була у гостях і вважає, що все це організувала саме вона. Гроші не повернули, але претензій матеріального характеру до обвинувачених немає.

Крім пояснень обвинувачених та потерпілого суд першої інстанції дослідив і ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, які повністю узгоджуються з показаннями потерпілого, та обґрунтовано покалав і ці докази в основу вироку, а саме :

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.04.2018 року потерпілим ОСОБА_15 , де останній впізнав особу, що зображена на фото № 2 і потерпілий пояснив, що саме ця жінка 05.04.2018 року близько 19.25 год. з`явилась до його квартири і довідкою до протоколу пред`явлення для впізнання від 06.04.2018 року підтверджено особу на фото № 2, а саме ОСОБА_11 (т.2, а.с.6-9);

- висновок судово-медичного експерта за № 300 від 16.05.2018 року в якому зазначено, що ОСОБА_15 оглянутий нейрохірургом СОКЛ 07.04.2018 року та встановлений діагноз: забій-садно м`яких тканей ділянки лоба зліва, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження. Встановлений діагноз «закрита травма грудної клітки, забій м`яких тканин в зоні лівої реберної дуги» не підтверджений об`єктивними даними (відсутній опис зовнішніх тілесних ушкоджень та клінічної прояви забою), що при оцінці ступеню тяжкості не враховується згідно п.4.6 «Правил судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р. Садно лоба зліва могло утворитись при нанесенні одного удару кулаком, як було продемонстровано потерпілим під час проведення слідчого експерименту (т.2, а.с.10-11);

- протокол проведення слідчого експерименту від 10.04.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_15 за місцем фактичного проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_9 за допомогою відеозапису та відеофіксації, який був оглянутий у судовому засіданні, де потерпілий надав чіткі пояснення та демонстрував всі події за участю обвинувачених, які відбулися у його квартирі 05.04.2018 року біля 19.25 години. При огляді та дослідження відеозапису знайшли своє підтвердження покази потерпілого, які були ним надані у судовому засіданні (т.2, а.с. 1-5);

- постанова про визнання речовими доказами та приєднання речових доказів до кримінального провадження, у якій зазначено, що 07.04.2018 року під час проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_10 , останній повідомив що він викрадений у потерпілого ОСОБА_15 , мобільний телефон фіолетового кольору з кнопочним моноблоком розібрав та викинув на дах будівлі, яка знаходиться напроти будинку потерпілого. При переверівці даних відомостей на даху будівлі (молочної кухні), яка знаходиться напроти буд. АДРЕСА_7 було виявлено мобільний телефон «Nokia», модель 1280, імей: НОМЕР_1 , фіолетового кольору, який у подальшому був вилучений (т.1, а.с. 179);

- висновок товарознавчої експертизи № 19/119/11-1/1643е від 15.05.2018 року в якому зазначено, що ринкова вартість викраденого майна (мобільного телефону ТМ «NOKIA» модель 1280, фіолетового кольору, придбаного приблизно 4 рокі тому, який на дату викрадення знаходиться у справному стані, без будь-яких пошкоджень, на дату вчинення кримінального правопорушення 05.04.2018 року могла становити 225 грн. (т.2 а.с.182-187);

- протокол слідчого експерименту від 07.04.2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 , спеціаліста, статиста та понятих, диск з відеозаписом цієї слідчої дії, який був переглянутий в судовому засіданні. З протоколу та доданого до нього відео судом було встановлено, що всі учасники слідчої дії разом із захисником прибули до квартири потерпілого за адресою: АДРЕСА_9 , де слідча запропонувала на той час підозрюваному ОСОБА_10 показати і провести всіх учасників до квартири. Після чого, ОСОБА_10 підвів всіх учасників до квартири, у якій як повідомила їм ОСОБА_11 живе дід і у нього є гроші, які можно у нього їх забрати, на що він погодився, а потім і ОСОБА_12 надав згоду, щоб піти до цього діда і забрати гроші. Потім ОСОБА_10 продемонстрував як ОСОБА_11 натиснула на кнопку дзвінку, на що потерпілий відчинив двері і як вона зайшла, а потім зайшов він до квартири і вдарив потерпілого в обличчя, від чого останній впав на живіт. Крім того, ОСОБА_10 за допомогою статиста показав, як він тримав потерпілого за шию вниз обличчям, притиснувши його до підлоги та два рази вдарив по голові, а ОСОБА_19 ( ОСОБА_17 ) також тримав діда за руки та вдарив його. У потерпілого запитав: де гроші?, на що потерпілий повідомив, що грошей не багато і вони знаходяться у шафі кімнати. ОСОБА_11 ходила по кімнатах та кухні і «копошилась» у речах діда, а потім підійшла до них та казала, що вони можуть йти. Коли виходили з квартири, то він особисто дістав мобільний телефон з карману сорочки потерпілого та поклав до кишені своєї куртки попередив його, щоб він деякий час не піднімався. По дорозі він викинув мобільний телефон, який він забрав у діда, розібравши його та вийнявши сім-картку, закинув на дах будинку, який розташований у дворі будинку потерпілого, який потім був знайдений під час слідчого експерименту. Після цього втрьох пішли додому ОСОБА_12 , де ОСОБА_11 сказала, що у діда забрала 200 грн. та продукти харчування: крашені яйця на пасху, саму пасху, шинка чи балик та пляшку домашньої горілки, які вони разом і вживали. При цьому ОСОБА_10 повідомив у присутності захисника, що участь у слідчому експерименті бере та надає покази добровільно, без тиску з боку працівників поліції. Слідчий експеримент проводився за місцем мешкання потерпілого, який надав згоду на проведення слідчого експерименту у його квартирі. У подальшому слідча подія відбувалась на даху будинку (молочної кухні) напроти будинку потерпілого під АДРЕСА_7 , де було виявлено мобільний телефон «Nokia», модель 1280, імей: НОМЕР_1 , фіолетового кольору, який у подальшому був вилучений (т.1, а.с. 173-177);

Таким чином, дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, які підтвердились сукупністю зібраних доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, тобто у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб, поєднаним із проникненням у житло, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та доведена повністю поза розумним сумнівом.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції в ході судового розгляду була здійснена детальна перевірка протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на предмет їх належності та допустимості.

Що стосується оцінки, як доказу протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , то колегія суддів погоджується з висновками колегії суддів першої інстанції.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження слідчий експеримент із ОСОБА_10 відбувався за безпосередньої участі його захисника, в ході якого ОСОБА_10 , під відео фіксацію, будучи в квартирі потерпілого в деталях розповідав про обставини вчинення злочину, зокрема про те, як ОСОБА_11 їм з ОСОБА_12 повідомила, що в квартирі проживає дід у якого є гроші і у нього їх можна забрати, показав як ОСОБА_11 дзвонила діду у двері, як заходила до квартири, як тути заходив і він ОСОБА_10 і як він вдарив діда в обличчя від чого той впав на живіт. Вказане, ОСОБА_10 демонстрував на статисті та в тому числі показував як тримав потерпілого за шию вниз обличчям притиснувши його до підлоги та як бив по голові, а роман ( ОСОБА_17 ) теж тримав діда за руки і вдарив його. Також, ОСОБА_10 в ході цього слідчого експерименту вказував про те, що він питав у потерпілого де гроші? На що той вказував, що грошей не багато і вони знаходяться у шафі кімнати. Повідомив ОСОБА_10 і те, як ОСОБА_11 ходила по кімнатах та кухні і «копошилась» у речах, а потім підійшла до них і казала, що вони можуть іти. Зазначав ОСОБА_10 і про те, що коли виходив з квартири, то особисто з кишені сорочки потерпілого дістав мобільний телефон і забрав його з собою та як потім його розібрав і викинув. Вказував ОСОБА_10 і про подальші події після злочину, зокрема вказав, що потім вони всі в трьох пішли до ОСОБА_12 де ОСОБА_11 сказала, що забрала у діда 200 грн та продукти харчування. При цьому, як вбачається зі слідчого експерименту, ОСОБА_10 , в присутності захисника, вказав, що пояснення надає добровільно, без тиску з боку працівників поліції.

Однак, в подальшому, ОСОБА_10 свою позицію змінив та колегії суддів апеляційного суду наголошував на тому, що всі пояснення на слідчому експерименті надав під тиском, а тому 21.12.2019 року заявив клопотання про виклик і безпосередній допит осіб, які були понятими у цій слідчій дії, а саме ОСОБА_20 і ОСОБА_21 (а.с. 97 т.3).

Вказане клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 апеляційний суд задовольнив та вживав заходів по виклику цих осіб до Сумського апеляційного суду.

Однак, в судові засідання на 14.02.2020 рік, 13.04.2020 рік, 19.06.2020 рік, 23.09.2020 рік та на 20.01.2021 рік свідки так і не з`явилися. Поштові повідомлення про направлення судом їм повісток поверталися до апеляційного суду без вручення їх адресатам, а адресовані начальнику Сумського ВП ГУЕП в Сумській області листи (а.с. 123, 154 т.3), з проханням посприяти у забезпеченні явки свідків до суду, так і не виконано з підстав того, що двері квартир, за місцем проживання ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , ніхто не відчиняв, місце знаходження вказаних осіб невідоме, а їх сусіди відмовились надавати будь-які пояснення.

З огляду на викладене, враховуючи кількість викликів свідків до суду, дату надходження матеріалів кримінального провадження до суду апеляційної інстанції 23.07.2019 року, з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження, у задоволенні вказаного клопотання обвинуваченого вподальшому колегією суддів було відмовлено.

При цьому, судом апеляційної інстанції проаналізовано як слідчий експеримент за участю ОСОБА_10 , зокрема в частині поведінки ОСОБА_10 в ході надання на ньому пояснень, так і те, що він відбувався за безпосередньої участі його захисника, який слідкував за дотриманням прав і законних інтересів свого підзахисного. По завершенню даної процесуальної дії в її учасників жодних заперечень не було, а особи, на допиті яких наполягав ОСОБА_10 , в ході апеляційного перегляду справи, виступали лише в якості понятих при слідчому експерименті, однак безпосередніми свідками події такі особи не були.

Разом з тим, що стосується оцінки протоколу слідчого експерименту 11.04.2018 року за участю ОСОБА_12 ,про визнання якого неналежним та недопустимим доказом і виключенню його з обвинувачення зазначають сам обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_7 в своїх апеляційних скаргах, то колегія суддів перевіривши такі доводи апелянтів, встановила наступне.

Так, як слідує з процесуального документа слідчий експеримент було проведено 11.04.2018 року за участю ОСОБА_12 , спеціаліста, статиста та понятих, де підозрюваний ОСОБА_12 відмовився від участі захисника.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_12 підозрювався, а потім і обвинувачувався у вчиенні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, яке з урахуванням положень ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, оскільки санкція вказаної частини статті, у разі доведення вини обвинуваченого, загрожує до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно ч. 1 ст. 52 КК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

З огляду на викладене, участь захисника у слідчому експерименті з ОСОБА_12 була обов`язкова, при цьому відмова останнього від захисника не виключає покладений на орган досудового розслідування обов`язок у його залученні.

Водночас процесуальним законом визначений обов`язок суду визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як отримання показань чи пояснень від особи без захисника, тоді як участь його кримінальним процесуальним законом визнана обов`язковою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 від 11.04.2018 року був отриманий органами досудового розслідування з істотним порушенням прав ОСОБА_12 , а тому цей протокол слід визнати як не допустимий доказ, та виключити з вироку.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що визнання як недопустимий доказ протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 від 11.04.2018 року та виключення його з мотивувальної частини вироку, жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції щодо вчинення обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкримінованого їм злочину, оскільки, як зазначалось вище, їх вина в повному обсязі підтверджена і іншими, визнаними судом, як допустимими та в повному обсязі дослідженими, в судовому засіданні, доказами, та правильно враховано судом при винесенні вироку.

Щодо кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , з якою вони категорично не погоджувались як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, то як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, ці ж доводи були предметом перевірки про що суд першої інстаанціх належно обґрунтував у своєму вироку.

Так, твердження обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_12 та їх захисників про необхідність перекваліфікації їх дій із ст. 187 ч. 3 КК України на ст.186 КК України та відсутність кваліфікуючої ознаки «поєднаний з проникненням у житло», суд першої інстанції правильно визнав безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінальної справи.

Зокрема, суд слушно звернув увагу на те, що кваліфікуючою ознакою ч. 3 ст. 187 КК України є напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоровя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб., поєднаний з проникненням у житло.

Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, тощо).

Вказане також зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» зазначено, що небезпечне для життя чи здоровя насильство (ст. 187, ч.3 ст.189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоровя в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Крім того, у висновках, що містяться у постанові ВС/ККС №405/3734/16-к від 31.07.2018 щодо розмежування розбою від грабежу зазначено, що у разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність та життя і здоров`я потерпілої особи.

При грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним, тому й не може бути мови про існування ще одного об`єкту - життя і здоров`я особи.

Однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність й спрямованість таких дій на подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до фізичного насильства, що є ознакою розбою, також належить насильство, яке реально не спричинило шкоду життю, але було небезпечним для життя потерпілого в момент заподіяння, тобто в момент застосування створювало реальну загрозу для життя потерпілого. Такою реальною загрозою для життя потерпілого було здушування його шиї.

При цьому оцінка небезпечності насильства проводиться з урахуванням дійсності, реальності й характеру можливого насильства, коли така загроза не викликає сумніву щодо небезпечності дій винних осіб.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_10 , зокрема, неочікувано вчинив напад і ударив потерпілого, поваливши його на підлогу, продовжив завдавати йому ударів та здушив його шию позбавивши останнього реальної можливості чинити опір. Такі дії обвинуваченого з урахуванням обставин вчинення злочину, показань потерпілого та висновку судово-медичної експертизи підтверджує факт насильства та його небезпечність для життя.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи потерпілий на досудовому слідстві при проведенні за його участю слідчого експерименту 10.04.2018 року та в судовому засіданні вказував, що після того, як він відчинив двері і зайшла до нього ОСОБА_11 , яку він відштовхував з квартири, забіг великий чоловік та раптово наніс удар у обличчя, від якого він почав втрачати свідомість на незначний час та падати, а чоловік продовжував наносити йому удари, а потім забіг ще і третій чоловік меншої статури, який також наніс удар у область серця. Дані покази потерпілого стислі, послідовні, а тому, на перконання колегії суддів, обгрунтовано не викликали сумнів у суду першої інстанції в їх правдивості.

Більше того, на підтвердження позиції потерпілого щодо раптовості, здушення шиї, насильницьких дій відносно нього свідчать і показання самих обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , згідно яких при нанесенні ударів та заволодінні особистими речами потерпілий не кричав, лежав, опору не чинив, але лише просив його не бити та особисто розповів де знаходяться гроші.

Щодо кваліфікуючої ознаки ч. 3 ст. 187 КК України «поєднаний з проникненням у житло» то судом першої інстанції теж у вироку наведена обгрунтвана відповідь на доводи обвинувачених та їх захисників, які в ході апеляційного перегляду справи апелянтами не спростовані.

Так, під проникненням у житло слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо). Обов`язковою ознакою проникнення є його незаконність, тобто відсутність у особи права перебувати у житлі, де знаходиться майно. Як зазначив в своїх показання потерпілий ОСОБА_15 , він не дозволяв заходити до його квартири ні ОСОБА_11 , ні тим більше обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . До того моменту, як обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_12 увірвались до його житла, він наполегливо просив ОСОБА_11 , яка заскочила всупереч його волі в належне йому помешкання, покинути його квартиру. Ці особи потрапили до квартири без дозволу його, як власника.

Таким чином, вчиняючи розбій, поєднаний з проникненням, обвинувачені усвідомлювати протиправність входження (потрапляння) до квартири потерпілого та перебування в ньому під час вчинення розбою.

Твердження обвинуваченої ОСОБА_11 , які вона викладала в доповненнях до своєї апеляційної скарги про те, що коли вона зайшла до квартири ОСОБА_15 , то той пропонував їй інтимну близькість за грошову винагороду 50 грн., на що вона відповіла здивуванням, відмовою, тоді він вдарив її у плече та почав виштовхувати з квартири, то до них колегія суддів відноиться критично, оскільки по-переше вказана версія в обвинуваченої з`явилася вже в ході перевірки матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції, а по-друге, доводи обвинуваченої не мість жодного доказового підтвердження. Тому, вказане обвинуваченою колегія суддів розцінює як обраним нею способом самозахисту направленим на уникнення відповідальності за вчинене.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про відсутність у них попередньої змови на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, з проникненням до квартири.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №110 від 06.11.2009 року злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, і спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Як вбачається з матеріалів справи у вчиненні розбійного нападу, як співвиконавці брали участь ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , останнім двом не була відома адреса потерпілого, а тому домовленість виникла до початку вчинення злочину, про що свідчить узгодженість поведінки та дій всіх трьох обвинувачених до, під час та після вчинення розбою. Так, ОСОБА_11 , яка раніше була у квартирі потерпілого, про що підтвердив сам потерпілий у судовому засіданні, разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_12 прийшли до квартири потерпілого, першою зайшла ОСОБА_11 , знаючи, що її одну потерпілий зможе впустити у квартиру і не зачиняючи повністю двері, чекала інших обвинувачених, які раптово для потерпілого зайшли до квартири і перший ОСОБА_10 , а потім і ОСОБА_12 нанесли тілесні ушкодження останньому, а в цей час ОСОБА_11 , якій було відомо розташування кімнат квартири забрала гроші з шафи кімнати та продукти харчування з кухні, а ОСОБА_10 мобільний телефон з кармана сорочки потерпілого. Усі втрьох залишили квартиру та разом пішли до дому ОСОБА_12 , де спільно вживали спиртні напої та продукти харчування, які викрали у потерпілого та розпорядилися грошовими коштами.

Щодо тверджень обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про те, що при проведення слідчих експериментів на них тиснула слідча і вони розповідали саме з її слів, то, з огляду на те, що проткол слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 визнаний судом апеляційної інстанції не допустимим доказом з подальшим виключенням його з мотивувальної частини вироку, то колегія суддів вдається до перевірки таких тверджень лише обвинуваченого ОСОБА_10 , слідчий експеримент з яким, визнаний належним і допустимим.

Так, судом першої інстанції з дослідженого відео було встановлено, що ОСОБА_10 в присутності захисника поводив себе спокійно, розповідав про ті обставини, які не були відомі слідчій, а його посилання про те, що вона про обставини дізналися від потерпілого, спростовується датами проведення слідчих експериментів з обвинуваченним ОСОБА_10 07.04.2018 року, а з потерпілим 10.04.2018 року, тобто слідча про обставини скоєння кримінального правопорушення дізналася від обвинуваченого і його свідчення від свідчень інших обвинувачених під час судового розгляду відрізнялися невеликими дрібницями, які не впливають на кваліфікацію їх дій.

Крім цього колегія суддів звертає увагу і на те, що про такі факти обвинувачений хоч і вказував в суді першої інстанції, однак без наведення конкретних суду обставин їх вчинення (в який спосіб вони вчинялися, які наслідки від їх вчинення, чи звертався він з приводу вчинення відносно нього незаконного впливу із заявою до відповідних органів, чи була така заява розглянута, які рішення по ній прийняті, чи вносилися відомості до ЄРДР по даному факту, та у разі відсутності такої заяви, що стало перешкодою у її подачі).

Також не заслуговують на увагу твердження обвинувачених, що вони підписували чисті бланки, оскільки, як вбачається зі змісту вироку, жодні письмові докази, крім протоколів слідчих експериментів, які були б підписані обвинуваченими в матеріалах провадження відсутні і судом в основу вироку не покладені.

Також, суд першої інстанції дав оцінку доводам захисника обвинуваченої ОСОБА_11 про перекваліфікацію її дій з ч. 3 ст.187 КК України на ст. 396 КК України, про яку захиснк вела мову і в своїй апеляційній скарзі, однак від підтримки якої, з урахуванням позиції своєї ж підзахисної, відмовилась.

Так, судом зазначено, що вазані твердження сторони захисту не відповідають фактичним обставинам спарви, які б стверджували про заздалегіть не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину з боку ОСОБА_11 та спростовується показанями обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , оскільки саме вона запропонувала піти до квартири потерпілого, якого раніше знала і їй була відома його адреса і що він є одинокою людиною похилого віку, розташування кімнат і напередодні свята пасхи і їх спільні дії, направлені на проникнення до квартири потерпілого з використанням її знайомства з останнім, насильницьких дій до потерпілого, який не міг чинити опір двом чоловікам, спільне використання викраденних продуктів харчування та грошей.

Вказаного судом першої інстанції ні ОСОБА_11 , ні її захисник в ході апеляційного перегляду справи не спростовували.

Що стосується призначеної обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виду та міри покарання, з якою також фактично не погоджуються апелянти, то колегія суддів, перевіривши і ці доводи, зазначає таке.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 покарання на підставі ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, їх особи як винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачена ОСОБА_11 як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду кримінального провадження користуючись своїм право на захист відмовилася надати суду показання по суті пред`явленого їй обвинувачення. Така позиція свідчить, що вона не розкаялася у злочині, який був доведений стороною обвинувачення в судовому засіданні і шкоду потерпілому не відшкодували. Також, суд не визнав як обставиною, яка пом`якшує покарання характеристику з місця проживання, оскільки в ній ОСОБА_11 характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, схильна до вчинення злочинів, неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності, а звільнившись з місць позбавлення волі продовжує вчиняти кримінальне правопорушення, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення, як мати позбавлення батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про обрання міри покарання, пов`язану з позбавленням волі.

Доводів на спротування вказаного обвинувачена ОСОБА_11 суду апеляційної інстанції не надала.

Щодо викладених в апеляційній скарзі прокурора тверджень про не врахування судом при призначенні ОСОБА_11 покарання того, що вона раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, відбувала покарання реально, а новий злочин вчинила умисно протягом тижня після свого звільнення, то вказане не відповідає дійсності, оскільки зі змісту вироку вбачається, що на вказане суд першої інстанції увагу звернув. Щодо кримінального авторитету ОСОБА_11 , про який також, вказував прокурор в своїй апеляційній скарзі, то вказана обставина нічим не підтверджена, та не може бути підставою для призначення ОСОБА_11 більш суворого покарання. А не визнання судом першої інстанції обтяжуючою покарання ОСОБА_11 обставиною вчинення злочину відносно особи похилого віку, то такий довод прокурора колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як слідує з обвинувального акту, слідчим взагалі не було встановлено жодних обставин, які б відповідно до ст.67 КК України обтяжували покарання обвинуваченій.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_12 , то судом першої інстанції враховано те, що він у судовому засіданні заперечував факт проникнення до квартири, вважаючи що воно відбулося вільно, потерпілий сам відчинив вхідні двері, а тому, суд розцінив це як юридичну необізнанність, оскільки ОСОБА_12 визнав свою вину у нападі на потерпілого та застосування до нього насильницьких дій з метою заволодіння майном та викрадення майна потерпілого, тому не може правильно кваліфікувати свої дії і це не впливає на визнання за ним такої пом`якшувальної обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи з того, що надав добровільну згоду на проведення слідчого експерименту. З огляну на вищенаведене, суд дішов висновку, що ОСОБА_12 вину визнав повністю, у скоєному щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину - ці обставини відповідно до ст. 66 КК України суд визнав такими, що пом`якшують його покарання. Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено. А тому, виходячи з того, що ОСОБА_12 не судимий, а вивченням даних про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями і підтримує відносини з раніше судимими, схільними до вчинення злочинів, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває, ніде не працює, суд дійшов висновку до ізоляції його від суспільства, але на мінімальний строк, визначений санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, враховуючи його ступінь участі у скоєному злочину та ставлення до вчиненного.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про існування підстав для застосування ст. 69 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, та з урахуванням встановлених вище обставин, не вбачає підстав для задоволення таких вимог апелянта.

Не згоду обвинуваченого з правовою кваліфікацію його дій, на чому наголошував прокурор як на підставі для призначення більш суворого покарання, колегія суддів не може визнати піставою для збільшення йому покарання, оскільки дана обставина це позиція обвинуваченого спрямована на свій захист.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про судимість ОСОБА_12 , то відповіднповідно до ст. 89 КК України, він вважається особою, яка до кримінальної відповідальності не притягувалася.

Не визнання судом як обтяжуючою покарання обставиною вчинення злочину відносно сооби похилого віку, то такий довод прокурора колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як слідує з обвинувального акту, слідчим взагалі не було встановлено жодних обставин, які б відповідно до ст.67 КК України обтяжували покарання обвинуваченому.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , то його заперечення факту проникнення до квартири потерпілого суд першої інстанції розцінив, як юридичну необізнанність, оскільки ОСОБА_10 визнав свою вину у нападі на потерпілого та застосування до нього насильницьких дій з метою заволодіння майном та викрадення майна потерпілого, тому не може правильно кваліфікувати свої дії і це не впливає на визнання за ним такої пом`якшувальної обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи з того, що надав добровільну згоду на проведення слідчого експерименту.

З огляну на вищенаведене, суд дійшо висновку, що ОСОБА_10 вину визнав повністю, у скоєному щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, а тому ці обставини відповідно до ст. 66 КК України суд першої інстанції визнав такими, що пом`якшують його покарання. Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_10 , відповідно до ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено. Також, судом враховано і характеризуючі особу обвинуваченого дані негативна характеристика за місцем проживання, відсутність факту перебування на обліках у лікарів нарколога чи психіатра, відсутність роботи, неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності, вчиення злочину в період умовно-достроково звільнення, що свідчить його не бажання встати на шлях виправлення, суд дійшов висновку про обрання міри покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням наявності вироку Зарічного районного суду м. Суми від 28 лютого 2017 року, яким визнано ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченню за ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавленні волі строком 1 рік 1 місцяць та постановою Балаклейського районного суду Харківської області від 05.02.2018 року звільнений умовно-достроко на невідбутий строк 3 місяця 9 днів, необхідно застосувати ст. 71 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду з висновками суду першої інстанції, за встановлених в ході вивчення матеріалів кримінального провадження обставин, погоджується та вважає призначене обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 покарання необхідним та достатнім для їхнього виправлення.

Що стосується поданих заступником керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_14 зміни до первісної апеляційної скарги, в яких прокурор просив вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2019 року скасувати лише відносно одного з обвинувачених ОСОБА_10 , через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок яким вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна окрім житла. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання цього покарання та покарання, призначеного за вироком Сумського апеляційного суду від 01.10.2020 року у виді 3 місяців позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна окрім житла. Також в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, прокурор просив зарахувати покарання, відбуте за попереднім вироком з 19.02.2019 року по 01.10.2020 року. В іншій частині вирок суду відносно ОСОБА_10 прокурор просив залишити без міни.

Вивчивши матеріали кримінального провадження та подані прокурором зміни до апеляційної скарги, колегія суддів вважає вказані вимоги прокурора безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_10 бів засуджений 28.02.2017 року вироком Зарічного районного суду м.Суми за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі. 03.02.2018 року ухвалою Балаклейського районного суду Харківської області його було звільнено умовно достроково від відбування цього покарання на невідбутий строк 3 місяці 9 днів.

Злочин, за оскаржуваним вироком ОСОБА_10 вчинив 05.04.2018 року, тобто протягом невідбутої частини покарання за вироком Зарічного районного суду м.Суми від 28.02.2017 року, тому суд першої інстанції відповідно до ст.71 КК України і призначив остаточне покарання, і жодних порушень щодо призначення покарання ОСОБА_10 колегія суддів не вбачає

І

Водночас, прокурор стверджуючи про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_10 покарання посилався вирок Сумського апеляційного суду від 01.10.2020 року, яким ОСОБА_10 був засуджений за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до вказаного покарання було частково приєднано невідбуте покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2017 року та остаточно до відбування ОСОБА_10 призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Тобто, прокурор, як на підставу неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при ухваленні вироку від 14.06.2019 року при призначенні ОСОБА_10 покарання, вказує на вирок Сумського апеляційного суду від 01.10.2020 року, який не було враховано судом.

Такі доводи прокурора колегія суддів вважає безпідставними і такими , що не підлягають задовленню, оскільки заступник керівника обласної прокуратури в своїх змінах до апеляційної скарги так і не довів, що ж порушив суд при ухваленні вироку 14.06.2019 року та призначенні ОСОБА_10 покарання. При цьому вироку, на який посилається заступник прокурора колегії суддів надано не було, як не не надходило клопотань про дослідження цього вироку.

Крім того, виходячи із змісту первісної апеляційної скарги в якій прокурор просив ухвалити новий вирок відносно обвинувачених, яким призначити більш суворе покарання, а саме просив ОСОБА_10 11 років 3 місяці позбавлення волі (замість визначених судом 8 років 3 місяців), ОСОБА_22 прокурор просив 12 років позбавлення волі ( замість 7 років 6 місяців позбавлення волі) та ОСОБА_12 10 років позбавлення волі (замість 7).

Однак заступник керівника обласної прокуратури в своїх змінах до апеляційної скарги вже просить ОСОБА_10 призначити остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі, і при цьому в іншій частині первісної апеляційної скарги, щодо покарання ОСОБА_22 12 років позбавлення волі та ОСОБА_23 10 років позбавлення волі, ні заступник керівника обласної прокуратури, ні прокурор який подав первісну апеляційну скаргу не відмовляються.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , зі змінами та доповненнями поданими заступником керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_14 , безпідставнию та необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , зі змінами та доповненнями поданими заступником керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_14 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 на цей вирок залишити без задоволення.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , змінити, в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 від 11.04.2018 року.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,