печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №0013137 від 21.11.2014,

В С Т А Н О В И В :
13.10.2020 до провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , яке передано слідчому судді ОСОБА_1 15.10.2020, про визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №0013137 від 21.11.2014.

Мотивуючи подане клопотання, заявник вказує, що арешт автомобіля марки «Ford Transit», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва було скасовано, з огляду на що в подальшій передачі транспортного засобу в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів відпали підстави.

В судове засідання представник заявника не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Адвокат ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримав та просив задовольнити.

Слідчий/прокурор в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до статті 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд (рішення від 06.03.2018, справа № 243/6674/17-к, провадження № 51-499км17).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 р. (§74) і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008 р. (§37) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 р. (§128), та «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000 р. (§119) сторін цих відносин, відповідно.

Враховуючи, що своїм клопотанням заявник ставить перед слідчим суддею питання про визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, то в силу позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №758/16546/18 (провадження № 51-620 кмо 19), відповідно до якої кримінальним процесуальним законом передбачено право підозрюваного або власника майна звернутися з клопотанням про зміну порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає її прийнятною та такою, що підлягає судовому розгляду.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» від 05.01.2007 р., ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» від 17.07.2008 р. Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0013137 від 21.11.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 і ч. 4 ст. 190, ст. 290, ч. 2 ст. 357, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 362, ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 309 КК України.

В межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2017 за №757/71246/17-к задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 та накладено арешт на автомобіль марки «Ford Transit», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 .

01.02.2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва за №757/2724/19-к задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_6 про визнання порядку зберігання речових доказів, шляхом визначення порядку виконання ухвали про арешт майна та ухвалено передати транспортний засіб Ford Transit, що згідно висновку експерта має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління цим нерухомим майном з метою забезпечення його збереження або збереження його економічної вартості, у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

Відповідно до правового висновку щодо застосування норми права, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №352/1802/18 (провадження № 14-72 цс 20), мета передання Національному агентству арештованого майна для здійснення заходів з управління ним - це, зокрема, забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та їх економічної вартості (абзац сьомий частини шостої статті 100 КПК України, пункт 4 частини першої статті 1, частина перша, речення перше частини четвертої статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів»). Передання арештованого майна в управління має забезпечувати досягнення мети арешту, визначеної у статті 170 КПК України.

За змістом ст.1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», управління активами - це діяльність із володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та їх економічної вартості або реалізація таких активів чи передача їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні.

Так, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України). Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права (пункт 1 частина 1 статті 7 КПК України). Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 8 КПК України). Поняття «верховенства права» та його зміст розкрито у Рішеннях Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004та від 11.10.2011 року №10-рп/2011.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею (абзац 3 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012).

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених ст.13 Конвенцією прав, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, встановлених законом, яка є відображенням положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст.391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.05.2018 №5-р/2018, зокрема, зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами України, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Із аналогічних правовідносин висловив свою позицію Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» від 19.02.2009 р., згідно якої суд повинен встановити підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 р. та «Прессос Компанія Нав`єра А. О.» та інші проти Бельгії» від 20.11.1995 р.).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи є виправданими наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння [його] майном» в розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольські та Звольська проти Республіки Чехія» від 12.11.2002 р., §69).

Крім того, принципи «законності» та «пропорційності» тісно пов`язані із принципом верховенства права. Судова практика ЄСПЛ розглядає принципи «законності» та «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

У кожній справі, в якій йде мова про порушення права володіти своїм майном, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Новоселецький проти України» від 22.02.2005 р., §101).

Системний аналіз норм Кримінального процесуального кодексу України, Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а також, в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права) правового висновку щодо застосування норми права, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №352/1802/18 (провадження № 14-72 цс 20), дають підстави вважати, що особи, вказані в абзаці другому частини першої статті 174 КПК України, можуть клопотати про скасування арешту, доводячи, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, зокрема через те, що належні заходи з управління арештованим майном не вживаються, а вжиті - не забезпечують збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та їх економічної вартості. Судове рішення про скасування арешту майна є однією з визначених законом підстав для припинення заходів з управління арештованим майном (частина восьма статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів»).

В ході судового розгляду слідчим суддею встановлено, що 14.07.2020 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва за №757/16495/20-к скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2017 за №757/71246/17-к, на Ford Transit, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на праві власності належить ОСОБА_4 , в рамках кримінального провадження № 0013137.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Смирнов проти Росії» від 07.06.2007 р., при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна причина. Найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У свої рішеннях ЄСПЛ висловив, зокрема, такі висновки щодо права власності. У рішеннях «Войтенко проти України» від 29.06.2004 р., «Полтораченко проти України» від 18.01.2005 р. зауважено, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення становить втручання в право на мирне володіння майном.

Верховний Суд України у постанові від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к зазначає, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій.

Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51 - 9929 км 18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

За таких обставин, враховуючи, що питання про передачу активів в управління Національному агентству з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів є похідним і напряму залежить від арешту майна, який повинен передувати такому порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, встановленого ст.100 КПК України, слідчий суддя вважає, що після скасування арешту зазначеного вище майна, в силу вимог ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» відпали правові підстави для його збереження Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, а відтак, даний порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає припиненню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 8, 9, 19, 41, 55 Конституції України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», ст.ст. 1-28, 98, 100, 107, 170-174, 309, 369-372, 532-534 Кримінального процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :
Клопотання задовольнити.

Припинити визначений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 01.02.2019 р. за №757/2724/19-к порядок зберігання речових доказів шляхом визначення порядку виконання ухвали про арешт майна, у виді передачі транспортного засобу FordTransit, що згідно висновку експерта має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1