Справа №585/4842/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/640/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , в якому останній просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2020 року відмовлено у задоволенні поданого клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Суд мотивував своє рішення тим, що оскільки реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення у законодавстві України не проведені, а положеннями ст. 82 Кримінального кодексу України не передбачена заміна невідбутої частини покарання більш м`яким стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі, до президента України ОСОБА_7 , з врахуванням ст. 87 КК України, не звертався, прийшов до висновку, про відмову в задоволенні клопотання засудженого.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2020 року в повному обсязі та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання у виді певного строку позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог засуджений вказує, що в п. 187 рішення Європейського суду з прав людини «Петухов проти України» встановлено, що у зв`язку з відсутністю зменшуваності довічного ув`язнення заявника, мало місце порушення ст. 3 Конвенції, тому Європейський суд прямо зобов`язав усунути порушення прав засуджених довічно в цій частині.

Посилаючись на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 19.12.2014 «Про застосування міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», Віденську конвенцію та ст. 9 Конституції України зазначає, що при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України, тобто якщо міжнародним договором встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України то застосовуються правила міжнародного договору України.

Наголошує, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Звертає увагу, що Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

Вказує, що оскільки Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права і мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, то суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не застосувавши відносно нього рішення ЄСПЛ «Петухов проти України (№2)» порушив норми процесуального права.

Наголошує, що в ст. 82 КК України відсутня норма, яка забороняє застосування засудженим до довічного позбавлення волі умовно-дострокового звільнення або заміну покарання на більш м`яке, оскільки, що не заборонено, то дозволено, а тому він має право на пом`якшення покарання, оскільки згідно ст. 24 Конституції України, ч.1 ст.10 КПК України, ч.2 ст.7, ч.2 ст. 107, ч.2 ст.151 КВК України, ч.3 ст. 270 ЦК України він має рівні права з іншими засудженими до позбавлення волі, зокрема і щодо однакового застосування до нього норм КК України, а саме ч.5 ст. 72 КК України.

У зв`язку з чим, переконаний, що суд апеляційної інстанції діючи відповідно до вимог ст.ст. 6,19,55,129 Конституції України та рішенням «Петухов про України (№2)», зобов`язаний пом`якшити йому покарання змінивши його вид з довічного позбавлення волі на певний строк позбавлення волі, оскільки станом на даний час, він відбув в умовах максимального рівня безпеки 13 років, що наближується до максимального строку покарання 15 років, встановленого ст.63 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти вимог апеляційної скарги засудженого та просив оскаржуване рішення суду залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджений 24 липня 2007 р. Апеляційним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, п.п. 1,6,13 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. ст. 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного суду України у кримінальних справах від 22.11.2007 вирок Апеляційного суду Запорізької області від 24.07.2007 року відносно ОСОБА_7 залишено без змін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційним судом Запорізької області від 24 липня 2007 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Доводи засудженого стосовно того, що суд першої інстанції при прийняті оскаржуваної ухвали не застосувавши до нього рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» порушив норми процесуального права, є безпідставними, оскільки як було зазначено вище можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь- якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Доводи апеляційної скарги засудженого про не врахування судом при здійсненні правосуддя пріоритету міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України, та не можливістю використання національного законодавства для обгрунтування не виконання міжнародних договорів є безпідставними, оскільки прийняте судом першої інстанції оскаржуване рішення, не суперечить ні національному законодавству, а ні міжнародим нормам.

Так, відповідно до ч.2 ст.1 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Доводи засудженого, що в ст.82 КК України відсутня норма, яка забороняє застосування засудженим до довічного позбавлення волі умовно-дострокового звільнення або заміну покарання на більш м`яке, оскільки що не заборонено, то дозволено, а тому він має право на пом`якшення покарання є необрунтованими, оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

У частині 5 ст. 72 КК України закон не обмежує правила зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання лише покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, тому вони поширюються і на осіб, засуджених до довічного позбавлення волі (при цьому в інших статтях КК України таке розмежування проведено, зокрема ст. 81, 82 КК України, які стосуються, поміж іншим, засуджених лише до покарання у виді «позбавлення волі на певний строк»).

Однак, в ч.5 ст. 72 КК України визначено суб`єкти до яких застосовується зазначена норма осіб засуджених до позбавлення волі, або інших більш м`яких покарань, передбачених ч.1 ст. 72 КК України. Вказане унеможливлює застосування зазначеної норми до осіб засуджених до більш суворого покарання ніж позбавлення волі, яким є довічне позбавлення волі.

Тому правила, закріплені у ст. 72 КК, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься, через що доводи засудженого про застосування до нього положень ч.5 ст. 72 КК України є необгрунтованими.

На апеляційні доводи апелянта стосовно того, що він відбув в умовах максимального рівня безпеки 13 років, що наближує до максимального строку покарання 15 років, є безпідставними, з огляду на наступне.

Колегія суддів наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_7 .

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання у виді певного строку позбавлення волі - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4