ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2697/14-к Номер провадження 11-кп/814/11/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000324 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_11 , старшого прокурора прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 24.02.2016 відносно

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наталівка Гребінківського району Полтавської області, українця, гр. України, з середньою освітою, одруженого, працюючого в КП «Миргородспецкомунтранс» робітником з благоустрою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 12 вересня 2000 року вироком Миргородського районного суду Полтавської області за ст. 140 ч. 2, 206 ч. 1, 81 ч. 3, 44, 17 ч. 2, 145 ч. 2, 44, 145, 44, 42 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення. Звільненого умовно-достроково 14.09.2001 на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 24 дня;

- 10 липня 2002 року вироком Миргородського районного суду Полтавської області за ст. 121 ч. 1, 129 ч. 1, 350 ч. 2, 70, 71 КК України, остаточно засуджено до покарання у виді 6 років позбавлення волі. Звільненого 10.07.2008 по відбуттю строку покарання;

та

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Черевки Миргородського району Полтавської області, українця, гр. України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_9 засуджено на:
- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України 10 років позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 152 КК України - 10 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 186 КК України -6 років позбавлення волі;
-за ч. 1 ст. 187 КК України -5 років позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 296 КК України -3 років позбавлення волі;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.
ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 162, за ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 307 КК України визнано невинним та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.
Цим же вироком суду ОСОБА_10 засуджено. за ч. 2 ст. 125 КК України та на2 роки обмеження волі

ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, п. 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 162 КК України визнано невинним та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання за цим вироком суду термін його тримання під вартою під час проведення досудового слідства та судового розгляду, по інкримінованих йому п`яти епізодах злочинної діяльності за ст. 307 ч. 2 КК України в період часу з 30 травня 2011 року по 12 травня 2012 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 700 днів позбавлення волі.

Крім того зараховано в строк відбування покарання за цим вироком суду строк його перебування під вартою з 21 квітня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Звільнено ОСОБА_10 від призначеного покарання у зв`язку з повний його відбуттям.

Цивільний позов прокурора задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 4 911 грн. 71 коп. на користь Миргородської центральної лікарні в якості відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_15 .

Стягнуто з ОСОБА_10 3 409 грн. 77 коп. на користь Миргородської центральної лікарні в якості відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_16 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

За вироком суду обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винуватими у скоєнні злочинів за наступних обставин.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 26.09.2010 близько 23 год. 30 хв., перебуваючи неподалік від будівлі Хомутецького будинку культури по АДРЕСА_1 побачив потерпілого ОСОБА_17 , що знаходився там разом з своїми товаришами ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та вирішив заволодіти його майном. Реалізуючи свій злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_9 підійшов до потерпілого ОСОБА_17 та наніс останньому кілька ударів кулаками рук в область грудної клітини та обличчя, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій стінці носа, після чого, обшукавши одяг потерпілого ОСОБА_17 , повторно, відкрито заволодів гаманцем, вартістю 70 грн., в якому було 200 грн., якими розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, ОСОБА_9 27.09.2010 близько 03 години, перебуваючи неподалік від кафе Хомутецького споживчого товариства «Закусочна» по вул. Леніна, 51, в с. Хомутець Миргородського району Полтавської області, з метою заволодіння чужим майном підійшов до потерпілого ОСОБА_22 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_9 наніс кілька ударів кулаками рук в область голови цього потерпілого, внаслідок чого останній втратив свідомість, отримавши легкі тілесні ушкодження у вигляді синців навколо лівого ока та в лівій скроневій ділянці.

Після цього повторно, відкрито заволодів належними потерпілому мобільним телефоном марки «NOKIA 1200» вартістю 250 грн. із сім-картою «Діджус» вартістю 25 грн., гаманцем вартістю 70 грн. із грошима в сумі 200 грн., велосипедом марки «Україна» вартістю 600 грн., якими розпорядився на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, вночі з 29.01.2011 на 30.01.2011, близько опівночі обвинувачений ОСОБА_9 разом із нині померлим ОСОБА_23 прийшли до житлового будинку ОСОБА_24 , що по АДРЕСА_3 , де на той час тимчасово проживали неповнолітні студентки Хомутецького ветеринарно-зоотехнічного технікуму - потерпіла ОСОБА_25 та свідок ОСОБА_26 , де стали вимагати впустити їх в будинок, погрожуючи вибити вікна та двері, при цьому запевняючи, що цього не робитимуть, якщо останні добровільно впустять їх в будинок, де вони мають намір випити спиртного, принесеного із собою та поїсти. Боячись реалізації погроз обвинуваченого ОСОБА_9 та нині померлого ОСОБА_23 , потерпіла та свідок впустили останніх до помешкання, де вони в одній із кімнат будинку стали вживати спиртне.

Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, обравши момент, коли потерпіла ОСОБА_25 пішла до своєї кімнати, тим самим усамітнившись, що мало місце близько 24 год. 29.01.2011 року, обвинувачений ОСОБА_9 пішов услід за нею, де діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що потерпіла ОСОБА_25 є неповнолітньою, незважаючи на заперечення останньої, зірвав з неї одяг, а саме: футболку, шорти, труси та бюстгальтер, після чого висловив ОСОБА_25 погрози спричинити їй тілесні ушкодження та спричинити їй смерть, а також застосував насильство, що виразилося у нанесенні ОСОБА_25 кількох ударів долонями рук по обличчю неповнолітньої та у здавлюванні її шиї руками, подавивши таким чином волю потерпілої ОСОБА_25 до супротиву, позбавивши її можливості захищатися, обвинувачений ОСОБА_9 зґвалтував вказану неповнолітню особу, тобто проти волі ОСОБА_25 вступив із нею в статеві зносини.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_9 22.04.2013 року близько 20 год. 30 хв., будучи раніше судимим за хуліганство, перебуваючи у с. Хомутець Миргородського району Полтавської області по вул. Леніна, зустрів потерпілого ОСОБА_27 , який разом з ОСОБА_28 рухався на мотоциклі. Обвинувачений ОСОБА_9 , будучи особою, раніше судимою за хуліганство, безпричинно, будучи в громадському місці, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки, умисно та грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, у присутності інших громадян штовхнув мотоцикл, на якому знаходилися ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , внаслідок чого ОСОБА_27 утратив керування ним та здійснив наїзд на шиферний паркан навколо садиби ОСОБА_29 ( АДРЕСА_4 ), при цьому ОСОБА_27 ударився головою об паркан. Після цього ОСОБА_9 , продовжуючи свої хуліганські дії, підійшов до ОСОБА_27 та почав бити останнього кулаками по шолому, що був одягнений на голові ОСОБА_27 , а після пошкодження шолому наніс ним не менше п`яти ударів по голові потерпілого, чим заподіяв йому ЛЕГКІ тілесні ушкодження у вигляді: синця, розташованого на внутрішній поверхні середньої третини правого стегна; саден, розташованих у ділянці вилиці зліва, на передній поверхні середньої третини правого стегна, на передній поверхні нижньої третини правої гомілки.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 25.11.2013 близько 22 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні бару «Ліван» по вулиці Декабристів, 1, в с. Хомутець Миргородського району Полтавської області, зустрів потерпілого ОСОБА_15 та вирішив учинити розбійний напад з метою заволодіння майном вказаної особи. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, дочекавшись, коли ОСОБА_15 вийде з приміщення бару, пішов вслід за ним та застосував до потерпілого ОСОБА_15 фізичне насильство, небезпечне для його життя та здоров`я, нанісши потерпілому удари (не менше шести) кулаками рук по голові та обличчю та тулубу, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми; струсу головного мозку; перелому верхньої щелепи з правостороннім гемосинусом; синця навколо правого ока; саден, які розташовані в ділянці правого тім`яного; бугра в області лівого тім`яного бугра, на правій стінці носа, на верхній губі, справа, на верхній губі в середній частині; крововиливу в склеру правого ока. Після цього, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, ОСОБА_9 обшукав кишені куртки потерпілого та відкрито заволодів знайденими грошовими коштами в сумі 30 грн., належними ОСОБА_15 , після чого залишив місце події, розпорядившись зазначеними грошовими коштами на власний розсуд.

Крім цього, згідно обвинувального акту та матеріалів досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_9 , продовжуючи свою злочинну діяльність, 21.04.2014 року близько 02 год. 00 хв., будучи раніше судимим за хуліганство, у співучасті із обвинуваченим ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у відповідь на образу, що на їх думку мала місце з боку потерпілого ОСОБА_11 , близько 21:00 год. 20.04.2014 року у кафе в с. Хомутець Миргородського району, тобто використовуючи незначний привід, маючи на меті продемонструвати свою перевагу над ним та його сім`єю та таким чином самоствердитись, вирішили спільно вчинити умисне вбивство останнього з використанням вогнепальної зброї.

З цією метою ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , заздалегідь взявши із собою вогнепальну зброю невстановленого зразка, точну кількість якої та місцезнаходження досудовим розслідуванням не встановлено, прибули до домоволодіння подружжя ОСОБА_30 , яке розташоване по АДРЕСА_1 , та діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч волі законних володільців, незаконно проникли на огороджену парканом територію володіння (двору) цього подружжя, а саме без дозволу власників (володільців) уночі проникли на їх земельну ділянку за вказаною адресою й почали чекати, доки на гавкіт собаки з будинку вийде господар.

Першою з будинку на ґанок, почувши гавкіт собаки, вийшла потерпіла ОСОБА_31 . Реалізуючи спільний із ОСОБА_9 злочинний умисел, безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моральності, ОСОБА_10 здійснив із відстані близько трьох метрів один постріл із вогнепальної зброї невстановленого зразка у нижню праву кінцівку цієї потерпілої, яка після отримання тілесних ушкоджень сховалася в будинку. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 , що діяв у співучасті із ОСОБА_9 , потерпілій ОСОБА_16 спричинено згідно висновку судово-медичної експертизи №175 від 12.06.2014 року тілесне ушкодження у вигляді вогнепального поранення верхньої третини правої гомілки, яке за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Коли на постріли з будинку на ґанок вийшов потерпілий ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , продовжуючи поєднані єдиним умислом злочинні дії, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті ОСОБА_11 та бажаючи їх настання, безпричинно, використовуючи незначний привід, тобто з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моральності, здійснили з відстані близько 10-20 метрів не менше ніж по два постріли, кожен із невстановленої вогнепальної зброї, у ОСОБА_11 , влучивши в його тулуб та нижні кінцівки.

При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не довели спільний злочинний умисел, направлений на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , до кінця з причин, які не залежали від їхньої волі, оскільки останній сховався до будинку, а спричинені ними тілесні ушкодження не призвели до його смерті через невраження життєво важливих органів за сприятливих обставин.

У результаті злочинних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_11 спричинено згідно висновку судово-медичної експертизи № 174 від 13.06.2014 тілесні ушкодження: скалковий перелом середньої нижньої третини лівої малогомілкової кістки без зміщення; скалковий перелом акроміального кінця правої ключиці, із зміщенням; вогнепальні поранення на задній поверхні грудної клітини справа, по середньо-лопаткової лінії, на рівні верхнього краю лопатки; на задній поверхні грудної клітини справа, по передньо-підпахвовій лінії, на рівні 3-4 ребер; у підпахвовій ділянці, в передній та задній її частині, на зовнішній поверхні нижньої третини лівої гомілки; на зовнішній поверхні верхньої середньої третини правого стегна, які за ступенем тяжкості у своїй сукупності відносяться до ушкоджень середнього ступеню, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також був порушений спокій та відпочинок жителів с. Хомутець Миргородського району Полтавської області.

Вказані дії обвинувачених, як вчинені в ідеальній сукупності органи досудового слідства кваліфікували за ч. 1 ст. 27 та ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення у співучасті до володіння осіб; за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувались особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб.

Суд першої інстанції оцінивши зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, прийшов до висновку про неправильність кваліфікації злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_9 по вказаному епізоду злочинної діяльності за ст. 27 ч. 1, 162 ч. 1, 296 ч. 4, КК України в зв`язку з чим виправдав його за ст. 27 ч.1, 162 ч.1, 296 ч.4 КК України.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 органами досудового слідства кваліфіковані неправильно за ст. 27 ч. 1, 162 ч. 1, 296 ч. 4, ст. 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 7,12 КК України, а тому його виправдано за ст. 27 ч.1, 162 ч.1, 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п.п. 7,12 КК України, а його дії, кваліфіковані органами досудового слідства за ст. 296 ч. 4 КК України, підлягають перекваліфікації на ст. 125 ч. 2 КК України.

Крім того, ОСОБА_9 обвинувачувався органами досудового розслідування в тому, що 22.05.2011 близько 14 год. 30 хв. у с.Хомутець Миргородського району Полтавської області неподалік від будівлі Хомутецького ветеринарно-зоотехнічного технікуму по вул. Декабристів, 23, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (анкетні дані громадянина змінено у встановленому законом порядку), особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 8,82 г, отримавши від закупного 50 грн.

Діючи повторно, 22.05.2011 близько 15 год. 10 хв. у с. Хомутець Миргородського району Полтавської області неподалік Хомутецького ветеринарно-зоотехнічного технікуму по вул. Декабристів, 23, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (анкетні дані громадянина змінено у встановленому законом порядку), особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 7,76 г, отримавши від закупного 50 грн.

Діючи, повторно, 23.05.2011 близько 17 год. 50 хв. у с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області неподалік Хомутецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів по вул. Шевченка, 7, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (анкетні дані громадянина змінено у встановленому законом порядку), особливо

небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 4,37 г, отримавши від закупного 50 грн.

Діючи повторно, 23.05.2011 близько 18 год. 30 хв. у с. Хомутець Миргородського району Полтавської області неподалік Хомутецької загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів по вул. Шевченка, 7 ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (анкетні дані громадянина змінено у встановленому законом порядку), особливо

небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 4,13 г, отримавши від закупного 50 грн.

Діючи повторно, 30.05.2011 близько 16 год. у АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, незаконно збув ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (анкетні дані громадянина змінено у встановленому законом порядку), особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, загальною масою в перерахунку на суму речовину 89,66 г, який було розфасовано ним у три окремих пакунки масою відповідно 31,96 г, 29,13 г та 28,57 г, отримавши від закупного 1 800 гри. При цьому помічені грошові купюри, які були вручені ОСОБА_34 працівниками міліції 30.05.2011 року, за які ним було здійснено придбання особливо небезпечного наркотичного засобу у ОСОБА_35 , того ж дня були вилучені в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_9 , проведеного у період часу з 17 год. 41 хв. по 18 год. 00 хв. відповідно до вимог ч. 4 ст.177 КПК України 1960 року слідчим СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_36 та під час огляду території земельної ділянки по АДРЕСА_1 , проведеної цим же слідчим у період часу з 16 год. 30 хв. по 17 год. 12 хв.

По даним епізодам ОСОБА_9 було виправдано судом першої інстанції в зв`язку з недоведеністю його вини.

Прокурор, що приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, подав апеляцію в якій вказує, що вирок Хорольського районного суду підлягає скасуванню через невідповідність окремих висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідність призначеного обвинуваченим покарань тяжкості вчинених ними суспільно небезпечних діянь та особам обвинувачених.
На думку прокурора, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження такі висновки суду, викладені у вироку, як відсутність в діях ОСОБА_10 та ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.27 та ч.1 ст. 162, а також ч.2 ст.15 та п.7, п.12 ч.2 ст. 115 КК України.
Так, під час судового розгляду обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в порядку ст.63 Конституції України давати показання відмовилися, що унеможливило врахувати при оцінці інших доказів їх суб`єктивне ставлення до вчинених дій.
У зв`язку з цим, суб`єктивна сторона вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 протиправних дій 21.04.2014 може бути встановлена виключно на підставі аналізу доказів обвинувачення,оскільки стороною захисту жодні докази на свій захист суду не подавалися.
Прокурор вважає, що докази надані суду, не вказують на те, що ОСОБА_10 , здійснюючи постріл у напрямку ОСОБА_16 із достовірно невстановленого зразку вогнепальної зброї, з відстані близько 3-х метрів, мав умисел заподіяти лише легкі тілесні ушкодження зі спричиненням короткочасного розладу здоров`я потерпілій. При здійсненні такого пострілу він не міг не порушити громадський порядок, не спричинити тим самим тривогу в чималої кількості мешканців великого села у нічний спокійний час, і, найголовніше, постріл з метою заподіяння тілесних ушкоджень у напрямку ОСОБА_16 був здійснений ОСОБА_10 явно з хуліганських мотивів. Жодних відносин до цього моменту з потерпілою ОСОБА_10 не мав, ніяких неприязних особистих стосунків між особами раніше не було і станом на 21.04.2014.
ОСОБА_16 не мала жодних стосунків із ОСОБА_10 , не чекала та не відчувала від нього жодної небезпеки, тому спокійно вийшла на ґанок будинку. Це було складовою частиною спільного плану ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їхньої спільної змови щодо вчинення умисного вбивства ОСОБА_11 , які передбачили такий розвиток подій, розуміли, що поява на ґанку ОСОБА_10 не призведе до виникнення у потерпілих відчуття якої- небудь небезпеки. Злагодженість їх дій, відсутність у момент появи на ґанку будинку ОСОБА_16 . ОСОБА_9 поряд із ОСОБА_10 , вказують на попередню змову обвинувачених на вчинення таких дій та їх попереднього обговорення та планування.
У зв`язку з цим, послідовність та узгодженість дій ОСОБА_10 та ОСОБА_9 свідчать про наявність у них спільного умислу, єдиного плану, частиною якого було безпричинне, із хуліганських мотивів, шляхом грубого порушення громадського порядку, заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_16 .
Так само ОСОБА_10 та ОСОБА_9 мали спільний умисел на вчинення у реальній сукупності, у співучасті, кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.27 та ч.1 ст.162 КК України - незаконного проникнення до володіння ОСОБА_16 .
Положення ч.1 ст.477 КПК України не містять конкретизації форми заяви потерпілих як передумови початку досудового розслідування кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Докази вчинення у реальній сукупності з іншими кримінальними правопорушеннями ОСОБА_10 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, були зібрані при розслідуванні особливо тяжкого злочину, пов`язаного з вчиненнями ними посягання на життя ОСОБА_11 . Після подій у ніч на 21.04.2014 потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_16 тривалий час перебували на лікуванні, знаходилися у стресовому стані та за станом здоров`я були обмежені у можливості повноцінного захисту своїх конституційних прав.
Виправдовуючи ОСОБА_37 та ОСОБА_9 за ч.1 ст.27 та ч.1 ст.162 КК України за наявності волевиявлення потерпілих притягнути їх до кримінальної відповідальності за цим обвинуваченням, суд, по-перше безпідставно зазначив про відсутність складу відповідного кримінального правопорушення в їхніх діях.
Крім того, при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, місцевий суд не врахував показання потерпілого ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_25 , свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , які у своїх показаннях зазначили факти здійснення обвинуваченим незаконного обігу наркотичних засобів.
Місцевий суд у вироку зробив твердження, які не ґрунтуються ні на чинних нормах кримінального процесуального закону, ні ті, що малися раніше: так, зокрема суд зазначив, що по факту збуту наркотичних засобів ОСОБА_9 повинна бути заведена оперативна справа та що нібито на досудовому слідстві повинен здійснюватись контроль за його діяльністю шляхом знятті інформації з каналів зв`язку з роздруківкою розмов та відеоспостереженням - жодних подібних імперативних норм права кримінальне процесуальне законодавство України протягом 2011-2016 рр. не мало.
Докази обвинувачення за ч.2 ст.307 КК України визнані судом не допустимими без посилання на норми КПК України.
Всупереч вимог ч.3 ст.374 КПК України суд у вироку не навів мотивів неврахування (невизнання) доказів обвинувачення за ч.2 ст.307 КПК України з точки зору їх достовірності та взаємозв`язку.
В зв`язку з чим, просить скасувати вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2016 року, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.15 ч.2 та ст. 115 ч.2 п.п.7,12, ст.27 ч.1 та ст.162 ч. 1, ст.296 ч.4, ст.307 ч.2, ст.296 ч. 3, ст.186 ч.2, ст.187 ч.1 КК України, та призначити йому відповідно до ст.70 ч.1 КК України остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна та ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.15 ч.2 та ст.115 ч.2 п.п.7,12, ст.27 ч.1 та ст.162 ч.1, ст.296 ч.4 КК України й відповідно до ст.70 ч.1 КК України призначити йому остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Обвинувачений ОСОБА_40 подав апеляційну скаргу в якій просив вирок суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції.
Свою апеляційну скаргу мотивував тим, що суд однобічно розглянув справу, надав неправильну оцінку доказам по справі, так по епізоду зґвалтування суд залишив поза увагою висновки експертизи, яка вказує, що відсутні ознаки зґвалтування а в основу обвинувачення поставив покази потерпілої. За епізодом потерпілих ОСОБА_30 , суд залишив поза увагою, що під час затримання до нього було застосовано фізичний та психологічний тиск з боку працівників міліції, крім того активну участь у розслідуванні справи брав син потерпілого, який є працівником міліції ОСОБА_41 . По епізодам потерпілих ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 суд неправильно дав оцінку доказовій базі по справі в зв`язку з чим прийшов до невірних висновків.
Потерпілий ОСОБА_42 подав апеляційну скаргу в якій просив суд вирок Хорольського суду Полтавської області від 24.02.2016 року скасувати постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.27 та ч.1 ст.162, ч.4 ст.296 п.7. п. 12 ч.2 ст. 115 КК України.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що в ході судового розгляду встановлено, але при постановленні вироку судом не взято до уваги, що місцем вчинення злочину являється приватна територія будинковолодіння, яка знаходиться майже в центрі села Хомутець Миргородського району, злочин вчинено у нічний час близько 2 години ночі, коли він з дружиною та мешканці сусідніх будинків відпочивали, було порушено їх сон та створено умови для виникнення у них страху та занепокоєння, що підтверджується показаннями свідків.
Крім того, судом не оцінено поведінку ОСОБА_10 , який разом із ОСОБА_9 прибули зі зброєю до будинку ОСОБА_30 з метою вчинити саме вбивство, оскільки були озброєні та стріляли у потерпілих, а тому вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України.
Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримували апеляційну скаргу обвинуваченого; прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги державного обвинувача, та який повідомив що кримінальне провадження з приводу незаконного впливу працівниками міліції на ОСОБА_9 закрито, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , які просили залишити судове рішення без змін, перевіривши вирок суду та матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Згідно ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діяннях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону у судовому засіданні перевірив усі зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 162 КК України та давши їм належну оцінку, обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність в його діях складу зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.125 КК України.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення, суд навів мотиви за яких взято до уваги одні докази та відкинуто інші і обґрунтовано дійшов висновку про його виправдання.

Посилання сторони обвинувачення на те, що ОСОБА_10 мав умисел саме на заподіяння смертельних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_16 , не підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, із показань самої потерпілої ОСОБА_43 вбачається, що вночі 21.04.2014 обвинувачений ОСОБА_44 здійснював постріл по ній з близької відстані (3 м.), поцілив у ногу нижче коліна. Постріл здійснив лише один раз та побіг за ріг будинку. При цьому, ОСОБА_10 здійснив постріл гумовою кулею, яка не призначена для зпричинення смертельних поранень та має зупиняючу дію.

Таким чином, маючи достатньо часу та реальну можливість вчинити дії, направленні на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_43 , обвинувачений ОСОБА_10 здійснив єдиний постріл набоями, не призначеними для смертельного ураження живої цілі, по ногам потерпілої та покинув місце події, що явно свідчить про небажання ОСОБА_45 здійснювати прицільні постріли по голові та тулубу потерпілої, щоб завдати значних пошкоджень її життєво важливим органам.

Також колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необізнаність ОСОБА_10 у планах ОСОБА_9 здійснити вбивство потерпілих ОСОБА_30 .

Такі висновки підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_46 , який 20.04.2014 вживав алкогольні напої з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та іншими особами. Даний свідок указав, що обвинувачені ОСОБА_40 і ОСОБА_44 мали при собі мисливські рушниці, казали «йдем на війну», проте жоден із обвинувачених не озвучував своїх реальних планів. Свідок ОСОБА_47 , який також 20.14.2014 також вживав алкогольні напої з обвинуваченими, указав лише на наявність у обвинувачених мисливської зброї.

Крім того потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_16 надали суду показання про те, що 20.04.2014 потерпілий ОСОБА_48 мав конфлікт саме з обвинуваченим ОСОБА_9 , який обіцяв помститися потерпілому, з ОСОБА_49 конфліктів та неприязних відносин не мав.

Таким чином, події, які відбулися перед приходом ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до домоволодіння потерпілих ОСОБА_30 , поведінка обвинуваченого ОСОБА_45 на місці вчинення злочину та одразу після його вчинення свідчить на відсутність попередньої змови з ОСОБА_50 саме на вчинення вбивства та розцінюється колегією суддів апеляційного суду як план ОСОБА_9 використати ОСОБА_10 для виманювання потерпілих ОСОБА_30 з будинку, з метою подальшого вбивства ОСОБА_11 , оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів про попередню змову обвинувачених саме на вбивство, а сам обвинувачений ОСОБА_44 здійснив лише один постріл по потерпілій ОСОБА_51 , та, хоча і мав реальну можливість, проте не цілився у життєво важливі органи та одразу покинув місце події, не дочекавшись завершення нападу обвинуваченим ОСОБА_9 .

Також не заслуговують на увагу доводи сторони обвинувачення про необхідність засудження обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч.1 ст.162 КК України, оскілки досудове розслідування у вчиненні даного кримінального правопорушення розпочинається лише за заявою потерпілого, тобто здійснюється у формі приватного обвинувачення (п.1 ч.1 ст.477 КПК України). Однак у наданих суду матеріалах кримінального провадження вістуні заяви потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , здійснених у будь-якій формі (письмово, усно) слідчому, прокурору або іншій службовій особі органу, уповноваженого на початок досудового розслідування, саме про незаконне проникнення у їх домоволодіння обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Твердження апелянтів про те, що потерпілі під час судового розгляду не заперечували проти того, що ОСОБА_40 і ОСОБА_44 незаконно проникли до їхнього господарства, не звільняють орган досудового розслідування від обов`язку розпочинати кримінальне провадження за ч.1 ст.162 КК України та здійснювати досудове розслідування за даною статтею тільки на підставі заяви потерпілого про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України, а вимоги апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_11 про необхідність засудження ОСОБА_10 за 2 ст. 15, п. 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 162 КК України такими, що не заслуговують на увагу та не підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні вимоги сторони обвинувачення щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_9 по епізоду замаху на потерпілого ОСОБА_11 за п.п. 7, 12 ч. 2 ст. 115 та ч.4 ст.296 КК України, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та не оспорюється ніким із учасників провадження потерпілий ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_9 20.04.2014 близько 21 години, на ґрунті неприязних відносин, мали конфлікт та вчинили бійку в барі «Бахмат» у с. Хомутець Миргородського району Полтавської області. Одразу після бійки обвинувачений ОСОБА_40 висловлював наміри розправи над потерпілим. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що потерпілий ОСОБА_48 та обвинувачений ОСОБА_40 до бійки мали сталі неприязні відносини.

Наступного дня, 21.04.2014 близько 01:30 год. ОСОБА_9 , за допомогою обвинуваченого ОСОБА_10 виманив потерпілого ОСОБА_52 з його будинку та, з метою помсти, вчинив постріли по потерпілому, від яких останній отримав тілесні ушкодження.

Відповідно до пункту 11 керівних положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 N 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» Як умисне вбивство з хуліганських мотивів за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК дії винного кваліфікуються, коли він позбавляє іншу особу життя внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу.

Не можна кваліфікувати як вчинене з хуліганських мотивів умисне вбивство під час сварки чи бійки, яку розпочав сам потерпілий, а так само з ревнощів, помсти чи з інших мотивів, що виникли на ґрунті особистих стосунків, навіть якщо при цьому було порушено громадський порядок.

Таким чином, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_9 пізнього вечора 20.04.2014 мав конфлікт та бійку з потерпілим ОСОБА_11 , а вночі 21.04.2014 здійснив постріли із мисливської зброї по потерпілому, свідчить про наявність у обвинуваченого мотиву саме на помсту потерпілому, а не з мотивів явної неповаги до суспільства, а також відсутність попередньої змови між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 а тому кваліфікація його дій за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України (враховуючи відсутність доказів про попередню змову між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вчинення вбивства) по епізоду замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_11 є правильною.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про наявність в матеріалах кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання ОСОБА_9 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, з огляду на таке.

Для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є низка критеріїв, тобто під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням змагальності та рівності сторін.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (п.38 рішення ЄСПЛ у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).

Місцевий суд дійшов правильного висновку, що працівники правоохоронних органів через особу, яка діяла за їхніми вказівками, вплинули на обвинуваченого, підбуривши до вчинення злочину, оскільки не було підстав вважати, що його було б вчинено без їхнього втручання.

Зокрема, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється факт здійснення оперативних закупівель у ОСОБА_9 двічі 22.05.2011, двічі 23.05.2011 та один раз 30.05.2011.

При цьому, ні у суді першої, ні апеляційної інстанції прокурором не надано пояснень необхідності здійснення такої кількості оперативних закупок протягом дуже короткого періоду, який становить трохи більше тижня.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відносно ОСОБА_9 відбувалася провокація вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а тому суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про визнання доказів, що безпосередньо стосуються проведення оперативних закупок (матеріли оперативних закупок, показання залегендованої особи), недопустимими та необхідності виправдання ОСОБА_9 за ч.2 ст.307 КК України.

Щодо апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_25 , характерних для зґвалтування (насильницького роздвигання ніг) та необхідність призначення нового розгляду у даному кримінальному провадженні колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд першої інстанції, засуджуючи ОСОБА_9 за ч.3 ст.152 КК України кваліфікував його дії як зґвалтування неповнолітньої, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування.

Потерпіла ОСОБА_25 з приводу дала суду показання, що знає обвинуваченого ОСОБА_9 , як місцевого жителя, а саме з негативної сторони, ніякі відносини з ним не підтримувала. В ніч із 29.01.2011 року на 30.01.2011 року ближче до півночі вона з подругою, свідком ОСОБА_53 були вдома, коли до них в двері постукав ОСОБА_9 разом із товаришем ОСОБА_54 , які стали стукати у вікна та двері і вимагати, щоб їх впустили в будинок, при цьому погрожували, що якщо вони цього не зроблять, їм буде гірше. ОСОБА_40 та ОСОБА_55 принесли спиртне (горілку, пиво) і заставили дівчат приготувати закуску, примушували пити спиртне. Маючи погане самопочуття, вона пішла до своєї кімнати, а згодом до неї прийшов ОСОБА_9 , щось став запитувати. Потім вийшов, продовжував пити. Згодом знову зайшов, став хапати за руки, стягувати одяг, халат, футболку порвав шорти. Вона стала проситися, кричала про допомогу, обвинувачений ОСОБА_9 вдарив її по обличчю, сказав, що задушить. Сам не роздягався, приспустивши свої штани вступив з нею в статевий зв`язок, в ході якого нецензурно її обзивав, давив руками за шию.

Аналогічні показання щодо опору обвинуваченому ОСОБА_56 потерпілою ОСОБА_57 надала свідок ОСОБА_58 .

Таким чином, враховуючи значну фізичну перевагу ОСОБА_59 над потерпілою ОСОБА_57 та застосування погроз з його боку, які потерпіла цілком обґрунтовано сприймала як реальні, колегія суддів приходить до висновку, що потерпіла, неодноразово відмовивши ОСОБА_56 вступити у статеві зносини, побоюючись за своє життя і здоров`я, значного фізичного опору обвинуваченому не чинила, а тому цілком можливо у неї були відсутні сліди насильницького роздвигання ніг, як про це зазначає обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.

Щодо апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_9 про необхідність призначення нового судового розгляду колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Статтею 415 КПК України встановлені підстави для скасування вироку суду та для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а саме:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2-7 частини другої статті 412 КПК (судове рішення ухвалено незаконним складом суду; судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 КПК України, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; порушено правила підсудності; у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції);

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Таким чином, апеляційні вимоги ОСОБА_9 щодо неправильного, на його думку сприйняття судом показань потерпілих ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 не є підставою для призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність порушень при розгляді кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які були підставою для безумовного скасування всього вироку не встановлено.

Враховуючи, що на день розгляду справи апеляційним судом, з дня вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України, а ОСОБА_10 ч.2 ст.125 КК України, закінчилися строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, встановленні статтею 49 КК України, вирок суду в частині засудження обвинувачених за указаними статтями КК України слід змінити, звільнивши їх від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, оскаржуваним вироком суду прийнято рішення про зарахування ОСОБА_9 в строк відбування покарання за вироком суду термін його тримання під вартою під час проведення досудового слідства та судового розгляду, по інкримінованих йому п`яти епізодах злочинної діяльності за ст. 307 ч. 2 КК України в період часу з 30 травня 2011 року по 12 травня 2012 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 700 днів позбавлення волі та зараховано в строк відбування покарання за вироком суду строк його перебування під вартою з 21 квітня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, враховуючи подвійне зарахування строку перебування під вартою у строк покарання, обвинувачений ОСОБА_9 , на момент ухвалення рішення апеляційним судом повністю відбув покарання, призначене вироком Хорольського районного суду від 24.02.2016 та має бути звільнений з під варти в залі суду.
Керуючись ст. ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 , старшого прокурора прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Хорольського районного суду від 24.02.2016 щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - змінити.
Звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч.3 ст.296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності за ст.49 КК України.
Вважати ОСОБА_9 засудженим:
за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 152 КК України на 10 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України на 6 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 187 КК України на 5 років позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_9 таким, що відбув покарання та звільнити з під варти негайно в залі суду.

Вирок Хорольського районного суду від 24.02.2016 щодо ОСОБА_10 скасувати в частині засудження його за ч.2 ст.125 КК України.
Звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ст.49 КК України.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4