У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про заміну ОСОБА_5 невідбутої частини покарання більш м`яким.

Встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме виправні роботи, засудженому ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким (виправні роботи) в порядку ст. 82 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В своїй апеляційній скарзі, захисник вважає постановлену ухвалу суду необґрунтованою, оскільки вона прийнята за результатами неповного судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
На переконання апелянта, засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення, стягнень не має, у скоєному злочині розкаюється, а тому заслуговує заміни покарання більш м`яким покаранням таким, як виправні роботи, відповідно до ст. 82 КК України.

Зазначає, що засуджений ОСОБА_5 працездатного віку, добре відноситься до праці, після звільнення з місць позбавлення волі є гарантія про його працевлаштування, що підтверджено гарантійним листом фізичної особи підприємця ОСОБА_7 від 25 серпня 2020 року.
На думку захисника, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про небажання засудженого ОСОБА_5 працювати, приймати участь у суспільно - корисному житті відділення та програмах диференційного виховного впливу на засуджених, а також не став на шлях виправлення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про застосування до засудженого положень ст. 82 КК України.
ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року, яким його засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку що засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці, твердо не став на шлях виправлення.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов наступного.

Апелянт ОСОБА_4 просила розглядати апеляційну скаргу без її участі, в порядку письмового провадження.

Від прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 надійшла заява, про розгляд скарги в порядку письмового провадження.

Засуджений ОСОБА_5 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду провадження, заяву про участь в судовому засіданні не подавав.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 406 КПК України, зазначене є підставою для ухвалення судового рішення в порядку письмового апеляційного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Як слідує з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ст. 6 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року за № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» звернуто увагу судів на те, що умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Сутність заміни невідбутої частини покарання більш м`яким полягає у заміні призначеного судом покарання в якості заохочення за сумлінну поведінку засудженого. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 82 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року, яким його засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі.
Початок строку - 13 березня 2019 року, кінець строку 31 жовтня 2023 року.
Відмовляючи у задоволенні клопотання захиснику ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що дані про особу засудженого ОСОБА_5 за весь період відбування ним основного покарання не свідчать про те, що він твердо став на шлях виправлення.
Як слідує з даних характеристики на засудженого ОСОБА_5 від 01 вересня 2020 року, у відношенні до представників адміністрації не завжди ввічливий, у майстерні установи не працевлаштований, бажання працювати не виявляє, участі в суспільно корисному житті відділення та програмах диференційованого впливу на засуджених не приймає, веде пасивний спосіб життя, за характером спокійний та врівноважений, у відношенні до засуджених загалом не конфліктний, підтримує стосунки з обмеженим колом засуджених, зокрема негативної спрямованості, спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд, дотримується правил санітарно-гігієнічних норм, у скоєному розкаюється.
Згідно довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_5 від 01 вересня 2020 року, засуджений заохочень не має, а має 2 стягнення у 2019 та 2020 роках.
Доводи захисника в апеляційній скарзі стосовно того, що засуджений ОСОБА_5 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, є необґрунтованими, оскільки процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним. Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, поведінка засудженого ОСОБА_5 за час відбування покарання, його ставлення до праці, не свідчить беззаперечно, що він твердо став на шлях виправлення та процес його перевиховання досяг того рівня, коли можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Враховуючи викладене, на цей час заміна призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке не є виправданою, так як засуджений з огляду на наявність позитивних зрушень у його поведінці та ставленні до праці, на даному етапі відбування покарання лише стає на шлях виправлення, а тому ще потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.
Дослідивши всі обставини справи, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , про заміну невідбутої ним частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у виді виправних робіт. Рішення суду постановлено відповідно до вимог матеріального та процесуального закону є обґрунтованим та належним чином умотивованим.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 424, 532, 537, 539 КПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника про заміну засудженому ОСОБА_5 невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: