Справа №463/6900/20
Провадження №1-кс/463/3906/20
У Х В А Л А

01 вересня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

скаржника - ОСОБА_3

слідчого - ОСОБА_4

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 25 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №0001221 від 08 листопада 2019 року.

Скаргу мотивує тим, що постанова про закриття кримінального провадження від 25 червня 2020 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки прийняти без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, висновки слідчого не відповідають фактичним обставинам скоєного кримінального правопорушення. Слідчим не було допитано рядку свідків, не враховано відомості його особистого розслідування щодо «підміни працівників». Слідчий та прокурор намагались приховати злочини, оскільки відмовились досліджувати бухгалтерську документацію, змінити правову кваліфікацію, дослідити роботу інспекторів Держпраці, відсутність законного регулювання доручення УЗЕ. Вважає, що розслідування фактично не відбувалось, ймовірні злочинці співпрацювали з правоохоронцями. Слідча підмінила своє розслідування уже проведеним, яке було скасовано судом. Через брак часу докази надасть у суді і прокурору на вимогу.

В судовому засіданні скаржник скаргу підтримав, дав аналогічні пояснення.

Слідча в судовому засіданні проти скарги заперечила. Вважає, що в результаті проведення досудового розслідування, в ході якого встановлено всі необхідні обставини, нею прийнято відповідну належним чином мотивовану постанову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001221 від 08 листопада 2019 року, в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, перебувало кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.161, ч.3 ст.364 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 постановою від 25 червня 2020 року закрила кримінальне провадження №0001221 від 08 листопада 2019 року з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Слід також врахувати, що слідчою було допущено описку в номері та даті кримінального провадження, яка нею була виправлена постановою від 25 червня 2020 року.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України, слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У відповідності до положень ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За правилами ч.1, ч.4 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. У випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником.

Окрім того, у відповідності до положень ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу (в тому числі події та складу злочину), за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження, слідча дійшла відповідного висновку про відсутність ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.161, ч.3 ст.364 КК України в діях прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 чи інших прокурорів і слідчих групи слідчих у кримінальному провадженні №0000656 від 01 березня 2017 року.

Так, слідчою в межах розслідування кримінального провадження було досліджено та проаналізовано матеріали кримінального провадження №0000656 від 01 березня 2017 року.

Також, було допитано ОСОБА_3 , який в ході допиту зазначив, що прокурором ОСОБА_5 було надано неправдиві покази в суді, що є зловживанням службовим становищем. Також прокурорами та слідчими не було виконано вказівки про проведення необхідних слідчих дій на виконання ухвал про скасування постанов про закриття кримінального провадження. Завдана прокурором ОСОБА_5 шкода полягає у невиплаті ОСОБА_3 заборгованості на суму понад 300 тис. грн. В частині дій прокурора ОСОБА_6 , то останній свідомо змінив правову кваліфікацію, а також втручався у роботу слідчих.

Також було допитано прокурора ОСОБА_5 , який зазначив, що здійснював процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000656 від 01 березня 2017 року, розслідування якого на даний час триває.

Провівши розслідування даного кримінального провадження, оцінивши докази в сукупності, проаналізувавши ознаки злочинів передбачених ч.3 ст.161 та ч.3 ст.364 КК України, слідча прийшла до висновку про те, що у наведених скаржником фактах, на його думку злочинних дій слідчих та прокурорів відсутні ознаки вказаних злочинів.

Так, обґрунтовуючи скоєння злочинів прокурорами, скаржник посилається на те, що вони належним чином не здійснювали нагляд за слідством, внаслідок цього, слідство у справі за його зверненням не встановили винних осіб і не притягнули до відповідальності.

Під час розгляду скарги слідчий суддя також просив скаржника чітко вказати у чому полягає злочин прокурорів, які діяння ними вчинено і коли, однак крім незгоди із окремими процесуальними рішеннями він не міг визначити ознаки скоєння ними злочину передбаченого ч.3 ст.364 КК України, а за ч.3 ст.161 КК України наявність на його думку злочину полягає в тому, що має дотримуватися соціальна рівність у правах громадян.

В той же час, відповідальність за статтею 364 КК України наступає за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Диспозиція ч.1 ст.364 КК України передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам і яка має становити суму, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

За статтею 161 КК України кримінальна відповідальність наступає за порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності, релігійних переконань, інвалідності та за іншими ознаками, яка полягає у скоєнні умисних дій, спрямованих на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі та гідності, або образа почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, а також пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв громадян за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, інвалідності, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Слідчий суддя погоджується із висновками слідчої, що жодних даних про скоєння злочинів передбачених передбаченого ч.3 ст.364 КК України, а за ч.3 ст.161 КК України в результаті слідства не отримано і склад цих злочинів відсутні.

Слідчий суддя не погоджується із доводами скаржника, які зводяться до незгоди із обраним способом розслідування кримінального провадження, та непроведенням, на його думку, необхідних слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні №0000656 від 01 березня 2017 року, розслідування якого на даний час триває.

Доводи скаржника щодо незаконності постанови про закриття кримінального провадження №0001221 від 08 листопада 2019 року є безпідставними та жодним чином не мотивованими, скаржник не мотивує необхідність проведення зазначених ним слідчих та процесуальних дій, як і наслідки їх невчинення. Також доводи про невідповідність фактів та ненадання оцінки доказам у кримінальному провадженні №0000656 від 01 березня 2017 року жодними доказами не підтверджено та також зводиться до незгоди із процесуальними діями та позицією прокурора.

Відповідно до положень ч.1 ст.36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Також, відповідно до положень ч.5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином, докази в межах кримінального провадження не можуть бути предметом оцінки чи дослідження у іншому кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Пелевін проти України», зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, вивчивши матеріали скарги, надані слідчим матеріали, оскаржувану постанову, слідчий суддя із наведеними мотивами слідчого погоджується і вважає, що постанова є законною, оскільки слідчий, дослідивши обставини кримінального провадження, зібравши достатні дані, вбачає відсутність складу кримінального правопорушення.

При цьому, слідчий суддя враховує, що сам скаржник не наводить якими іншими слідчими діями можна спростувати висновки слідства про відсутність складу злочинів, які розслідувалися, а відповідно в подальшому підтримання державного обвинувачення по цьому провадженню виключається.

Таким чином, скарга є безпідставною і її слід відхилити.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 25 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №0001221 від 08 листопада 2019 року відмовити за безпідставністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 07 вересня 2020 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1