Ухвала
Іменем України

17 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 279/3296/19

провадження № 51- 4388 ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, має малолітню дитину, неодруженого, не працюючого, згідно ст. 89 КК України не судимого, засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 21 жовтня 2018 року близько 19.00 год. на відстані 640 м від будинку №1 по вул. Мошківська с. Вигів Коростенського району Житомирської області, в порушення пунктів 2.1.а,б, 2.3.а, 31.4.1.а, 31.4.3.а,в, 31.6.б Правил дорожнього руху України, не маючи посвідчення водія та реєстраційних документів на транспортний засіб, експлуатував технічно несправний автомобіль марки «ЗИЛ 131» без реєстраційного номеру, експлуатація якого за наявності таких несправностей забороняється, яким в порушення п.19.1 зазначених Правил рухався в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості в напрямку с. Вигів Коростенського району Житомирської області без увімкнених фар ближнього (дальнього) світла, не виділив транспортний засіб для його своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, в порушення п.п.11.2, 11.3 вказаних вище Правил рухався по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, займаючи одночасно дві смуги руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 , який під керуванням водія ОСОБА_5 рухався в зустрічному напрямку та не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем «ЗИЛ 131» з моменту виявлення небезпеки для свого руху. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «KIA CARENS» р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_4 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вважає, що суд безпідставно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_4 , оскільки таке повинно бути підтверджено відповідними діями, однак останній жодним чином не намагався надати допомогу потерпілому та компенсувати перенесені страждання. Зазначає також, що судом не врахована позиція потерпілого ОСОБА_5 , який наполягав на призначенні ОСОБА_4 суворого покарання. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та даним про його особу, ухвалу належним чином не мотивував.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора викладених у касаційній скарзі, то вони, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, наслідком якого стала загибель людини, а також дані про його особу, який визнав свою вину, щиро покаявся, має малолітню дитину, на спеціалізованих обліках не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак попередні судимості погашені. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття засудженого, обставин, які його обтяжують судом не встановлено.

Врахувавши зазначені обставини, суд, з урахуванням положень статті 65 КК України призначив йому покарання в межах санкції передбаченої ч.2 ст.286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчиненню нових злочинів.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора, представника потерпілого та обвинуваченого і, не встановивши підстав для скасування вироку суду першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Як вбачається з ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покарання.
При цьому, апеляційний суд зазначив про те, що призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, його відношення до вчиненого та дані про його особу. Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що посилання прокурора та представника потерпілого щодо відсутності у обвинуваченого ОСОБА_4 щирого каяття, не впливають на висновки суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання, оскільки останній, на час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнавав та розкаювався у скоєному, що було враховано судом першої інстанції та зазначено у вироку.
З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильність призначеного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_4 .

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, представника потерпілого та обвинуваченого, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3