Дата документу 24.09.2020 Справа№ 321/340/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1515/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №321/340/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Орджонікідзе Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

24 грудня 2016 року приблизно о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ИЖ-2717 ВП-5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в умовах ожеледиці рухався по проїжджій частині автодороги Енергодар-Василівка-Бердянськ в бік м.Токмак. В якості пасажирів в салоні його автомобіля знаходилися ОСОБА_11 та неповнолітні ОСОБА_12 , 2004 року народження, та ОСОБА_13 , 2001 року народження. В цей час в зустрічному напрямку рухався автомобіль марки «КАМАЗ-5320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_14 . Під час руху на 94 км вказаної автодороги водій ОСОБА_10 не врахувавши складну дорожню обстановку, допустив занос керованого ним автомобілю з виїздом на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «КАМАЗ-5320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_14 , чим порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, а саме: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобілю марки «ИЖ-2717 ВП-5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 та неповнолітні ОСОБА_12 і ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, від яких померли на місці події.

Згідно з висновком судової медичної експертизи №305 від 26.01.2017 року смерть ОСОБА_11 настала від травми грудної клітини з розривом серцевої сорочки та розривом стінки нижньої полої вени, яка ускладнилася масивною кровотечею, що стала безпосередньою причиною смерті. Виявлені у потерпілої пошкодження, а саме: рана у скронево-потиличній ділянці голови, пошкодження у ділянці грудної клітини: перелами ребер по задній поверхні, розрив серцевої сорочки, розрив нижньої полої вени, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з її смертю. Враховуючи місце розташування тілесних ушкоджень, їх характер, обставини справи, викладені у постанові слідчого, можна дійти висновку, що всі пошкодження утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути частини салону автомобіля, які діяли на голову, тулуб та кінцівки при обставинах дорожньо-транспортної пригоди в умовах зіткнення легкового автомобілю з важким вантажним автомобілем.

Згідно з висновком судової медичної експертизи №306 від 06.02.2017 року смерть ОСОБА_12 настала від відкритої черепно-мозкової травми з дірчастим переломом кісток склепіння черепа, пораненням бокового венозного синуса, пораненням речовини головного мозку та розвитком масивної кровотечі з місця поранення, яке стало безпосередньою причиною смерті.

Згідно з висновком судової медичної експертизи №307 від 03.02.2017 року, смерть ОСОБА_13 настала внаслідок сполученої травми голови, тулубу, кінцівок з руйнуванням черепу та головного мозку, що і стало безпосередньою причиною смерті.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.3 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.3 ст.286 КК покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його ступінь суспільної небезпеки. Також судом першої інстанції не враховано в якості обтяжуючої обставини покарання вчинення злочину відносно малолітнього та не вмотивовано такого рішення. А тому, з урахуванням наведеного, судом безпідставно застосовано до обвинуваченого положення ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; потерпілих, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст.75 КК, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положенням ч.1 ст.75 КК визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що ст.75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання і звільняючи його від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочинів, відшкодування завданих збитків; дані про його особу, зокрема, те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, працює тренером-викладачем, за сумісництвом працює керівником гуртків в Енергодарському центрі туризму, краєзнавства та спорту, має звання «Заслужений тренер України», позитивно характеризується за місцем роботи, а також те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди став інвалідом третьої групи.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе призначити йому основне покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування основного покарання є неможливим.

Так, на переконання судової колегії, районний суд з достатньою повнотою не врахував, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинуло троє осіб, двоє з них неповнолітні.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.286 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім того, судова колегія зважає на те, що попередня ухвала Запорізького апеляційного суду від 25.07.2019 року, якою оскаржуваний вирок суду було залишено без змін, 14.07.2020 року була скасована постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду саме через необґрунтоване застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст.75 КК.

Скасовуючи зазначену ухвалу апеляційного суду касаційний суд зазначив, що за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_10 застосування до нього положень ст.75 КК слід уважати необґрунтованим.

Відповідно до ч.2 ст.439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду обсяг висунутого ОСОБА_10 обвинувачення не зменшено, а колегія суддів не встановила інших суттєвих обставин, які могли би вплинути на питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наведені приписи процесуального закону судова колегія вважає за необхідне вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням скасувати з одночасним ухваленням в цій частині нового вироку.

При цьому колегія суддів не погоджується з вимогою прокурора про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді 7 років позбавлення волі. Адже розмір призначеного обвинуваченому основного покарання з огляду на встановлені у справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого відповідає загальним засадам призначення покарання та є достатнім для його виправлення.

На переконання колегії суддів в апеляційній скарзі прокурора не наведено обставин, які б беззаперечно вказували на істотну диспропорцію чи неадекватність між визначеним судом розміром основного покарання та тим розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. Прокурором належним чином не обґрунтовано, чому покарання у виді 7 років позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а покарання у виді 5 років позбавлення волі ні.

Крім того, судова колегія зважає й на те, що касаційній суд, 14.07.2020 розглядаючи доводи прокурора про необґрунтованість призначеного покарання внаслідок його м`якості, не знайшов такі доводи обґрунтованими і не скасовував вирок і ухвалу апеляційного суду через м`якість призначеного покарання.

Що стосується доводів прокурора про неврахування судом першої інстанції в якості обставини, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітнього, то апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема і обставини, які обтяжують покарання. В обвинувальному акті щодо ОСОБА_10 така обставина, як вчинення кримінального правопорушення щодо малолітнього, в якості обтяжуючої покарання обставини прокурором не зазначена. А тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК провів судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Між тим та обставина, що внаслідок вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення загинули, зокрема, і дві неповнолітні особи була врахована апеляційним судом в якості наслідків, що настали в результаті вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_10 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4