Справа № 152/1181/18
В И Р О К
іменем України

30 вересня 2020 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/1181/18
Провадження №1-кп/152/5/20

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу про обвинувачення:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, військовозобов`язаного, військовослужбовця Збройних Сил України, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України,

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Клекотина, жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України,

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, невійськовозобов`язаного, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України,

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_4 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, невійськовозобов`язаного, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України,

кримінальне провадження щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000105 07.05.2018 року,

з участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

начальника Шаргородського
відділу Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_7 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника адвоката ОСОБА_10 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

учасників кримінального

провадження:

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 ,

представників

Служби у справах дітей

Шаргородської РДА ОСОБА_14 ,

Уповноваженого підрозділу

Шаргородського ВП

Жмеринського ВП

ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_15 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене обвинуваченим і визнане судом недоведеним.

Прокурором Тиврівського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_16 та начальником Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000105 07.05.2018 року, двічі змінювалося обвинувачення: 27.11.2019 року (а.с.118-125 т.4) та 13.01.2020 року (а.с.199-213 т.4).

Згідно з обвинувальним актом від 13.01.2020 року ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення дискотеки, яке знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами в АДРЕСА_5 , діючи спільно зі своїми знайомими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , умисно, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно накинувся на присутнього відвідувача дискотеки раніше незнайомого йому жителя села Хоменки Шаргородського району ОСОБА_17 та наніс останньому численні удари кулаками рук та ногами в різні частини тіла, а саме: по голові, по тулубу, по ногах. Після припинення нанесення ударів по ОСОБА_17 ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спочатку залишили останнього, однак через декілька хвилин, продовжуючи свій злочинний умисел, який супроводжувався особливою зухвалістю, знову накинулися на ОСОБА_17 та продовжили безпричинно наносити численні удари кулаками та ногами по різних частинах тіла, а саме: по голові, по тулубу, по ногах. Коли від отриманих ударів ОСОБА_17 впав на землю, ОСОБА_3 умисно наніс один удар ногою по обличчю ОСОБА_17 , від якого останній відчув різку біль у щелепі.
Таким чином, внаслідок хуліганських дій ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді: двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфіковану різано-рвану рану в ділянці лівого колінного суглобу. Двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії ОСОБА_3 стороною обвинувачення кваліфіковані за частиною 2 ст.296 КК України, тобто як хуліганство, грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб.
Крім того, ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення дискотеки, яке знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами в АДРЕСА_5 , під час вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_17 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень останньому, умисно наніс один удар ногою по обличчю, в результаті чого заподіяв ОСОБА_17 тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Такі дії ОСОБА_3 стороною обвинувачення кваліфіковані за частиною 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Також, згідно з обвинувальним актом від 13.01.2020 року ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення дискотеки, яке знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами в АДРЕСА_5 , діючи спільно зі своїми знайомими ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , умисно, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно накинувся на присутнього відвідувача дискотеки раніше незнайомого йому жителя села Хоменки Шаргородського району ОСОБА_17 та наніс останньому численні удари кулаками рук та ногами в різні частини тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Після припинення нанесення ударів ОСОБА_17 , ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спочатку залишили останнього, однак через декілька хвилин, продовжуючи свій злочинний умисел, який супроводжувався особливою зухвалістю, знову накинулися на ОСОБА_17 та продовжили безпричинно наносити численні удари кулаками та ногами по різних частинах тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Коли від отриманих ударів ОСОБА_17 впав на землю, ОСОБА_3 умисно наніс один удар ногою по обличчю ОСОБА_17 , від якого останній відчув різку біль у щелепі.
Таким чином, внаслідок хуліганських дій ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді: двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфіковану різано-рвану рану в ділянці лівого колінного суглобу. Двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковані за частиною 2 ст.296 КК України, тобто як хуліганство, грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб.
До того ж, згідно з обвинувальним актом від 13.01.2020 року, ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення дискотеки, яке знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами в АДРЕСА_5 , діючи спільно зі своїми знайомими ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , умисно, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно накинувся на присутнього відвідувача дискотеки раніше незнайомого йому жителя села Хоменки Шаргородського району ОСОБА_17 та наніс останньому численні удари кулаками рук та ногами в різні частини тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Після припинення нанесення ударів ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , спільно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спочатку залишили останнього, однак через декілька хвилин, продовжуючи свій злочинний умисел, який супроводжувався особливою зухвалістю, знову накинулися на ОСОБА_17 та продовжили безпричинно наносити численні удари кулаками та ногами по різних частинах тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Коли від отриманих ударів ОСОБА_17 впав на землю, ОСОБА_3 умисно наніс один удар ногою по обличчю ОСОБА_17 , від якого останній відчув різку біль у щелепі.
Таким чином, внаслідок хуліганських дій ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді: двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфіковану різано-рвану рану в ділянці лівого колінного суглобу. Двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані за частиною 2 ст.296 КК України, тобто як хуліганство, грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб.

Також, згідно з обвинувальним актом від 13.01.2020 року, ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення в тому, що він 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення дискотеки, яке знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами в АДРЕСА_5 , діючи спільно зі своїми знайомими ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , умисно, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно накинувся на присутнього відвідувача дискотеки раніше незнайомого йому жителя села Хоменки Шаргородського району ОСОБА_17 та наніс останньому численні удари кулаками рук та ногами в різні частини тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Після припинення нанесення ударів ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , спільно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спочатку залишили останнього, однак через декілька хвилин, продовжуючи свій злочинний умисел, який супроводжувався особливою зухвалістю, знову накинулися на ОСОБА_17 та продовжили безпричинно наносити численні удари кулаками та ногами по різних частинах тіла, а саме по голові, по тулубу, по ногах. Коли від отриманих ударів ОСОБА_17 впав на землю, ОСОБА_3 умисно наніс один удар ногою по обличчю ОСОБА_17 , від якого останній відчув різку біль у щелепі.
Таким чином, внаслідок хуліганських дій ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді: двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфіковану різано-рвану рану в ділянці лівого колінного суглобу. Двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за частиною 2 ст.296 КК України, тобто як хуліганство, грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб.

ІІ. Підстави для виправдання обвинувачених з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їм відповідно до обвинувального акту від 13.01.2020 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які надані суду та безпосередньо досліджені під час судового розгляду, а саме: витяги із ЄРДР (а.с.7-8, 9, 246 т.4); звернення потерпілого ОСОБА_17 на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області від 10.04.2018 року про нанесення йому тілесних ушкоджень 09.04.2018 року ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (а.с.16 т.4); заяву потерпілого ОСОБА_17 від 07.05.2018 року про притягнення до кримінальної відповідальності жителів сіл Мурафа та Клекотина Шаргородського району, які 09.04.2018 року приблизно о 01 годині в с. Джурин поблизу кафе «Брояка» заподіяли йому тілесні ушкодження (а.с.247 т.4); витяг про реєстрацію цієї заяви ОСОБА_17 в журналі ЄО Шаргородського ВП 07.05.2018 року (а.с.248 т.4); рапорт слідчого СВ Шаргородського ВП ОСОБА_21 про встановлення в ході досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_17 ознак хуліганства, вчиненого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.11 т.4); витяг про реєстрацію в журналі ЄО Шаргородського ВП 06.08.2018 року рапорту слідчого СВ Шаргородського ВП ОСОБА_21 про встановлення в ході досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_17 ознак хуліганства, вчиненого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.10 т.4); постанову про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 06.08.2018 року (а.с.12 т.4); витяги про реєстрацію в журналі ЄО Шаргородського ВП повідомлення із Шаргородської ЦРЛ від 09.04.2018 року про звернення ОСОБА_17 із тілесними ушкодженнями та заяви ОСОБА_17 від 18.05.2018 року (а.с.13, 14 т.4); висновок експерта №37 від 13-22.06.2018 року (а.с.18-19 т.4); протоколи пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2018 року з додатками-фотознімками (а.с.20-21, 22-23, 24-25, 26-27 т.4) та від 20.07.2018 року (а.с.28-29 т.4); протокол проведення слідчого експерименту від 26.07.2018 року з фототаблицями (а.с.30-35 т.4); постанову про визнання речовим доказом медкарти ОСОБА_17 від 22.06.2018 року (а.с.36 т.4); заяви про видачу паспорта (а.с.38-41 т.4); показання потерпілого ОСОБА_17 ; показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_17 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 .

Від допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 процесуальні прокурори ОСОБА_40 та ОСОБА_16 відмовилися в судових засіданнях 19.07.2019 року та 21.10.2019 року, просили виключити їх показання із обсягу обвинувачення (а.с.147-148 т.3, а.с.60-63 т.4), у зв`язку із чим судом, після з`ясування думки інших учасників судового провадження, було задоволено їх клопотання та виключено із обсягу досліджуваних доказів сторони обвинувачення допит вказаних свідків обвинувачення.

Обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допитувалися кілька разів у зв`язку із зміною процесуальними прокурорами обвинувачення.

Так, будучи допитаними під час судового розгляду 03.02.2020 року, тобто після зміни прокурором 13.01.2020 року обвинувачення, обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали суду, що не визнають себе винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, у вчиненні якого обвинувачуються згідно з обвинувальним актом із зміненим обвинуваченням від 13.01.2020 року.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 не визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, у вчиненні якого обвинувачується згідно з обвинувальним актом із зміненим обвинуваченням від 13.01.2020 року.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що разом із ОСОБА_5 , з яким давно дружить, та із знайомим ОСОБА_6 в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року однією машиною приїхали на дискотеку до кафе «Брояка», що знаходиться в с. Джурин Шаргородського району. Цей заклад йому відомий під назвою кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Поруч із приміщенням кафе знаходиться приміщення, як йому зараз відомо, пилорами, до якого примикає приміщення, де відбуваються дискотеки. Він з друзями неодноразово відвідував саме дискотеку. ОСОБА_4 не входить до числа його близьких товаришів, з ним він близько не знайомий, але знає в обличчя. Так, він бачив ОСОБА_4 у приміщенні дискотеки, привітався, але навіть не розмовляв, не знає, з ким останній приїхав. Він із друзями танцював усередині приміщення, а потім вийшов на вулицю. ОСОБА_5 пішов уперед, а ОСОБА_6 вийшов ще раніше і знаходився неподалік від приміщення дискотеки, де були припарковані машини, приблизно за 30 метрів, розмовляв з ОСОБА_41 та невідомими йому дівчатами. ОСОБА_4 взагалі не було близько біля нього чи ОСОБА_5 . Попереду себе він побачив сварку, а потім бійку між ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , якого він на той час особисто не знав. Так, ОСОБА_5 і ОСОБА_17 стояли один навпроти одного, при цьому ОСОБА_17 тягнув руки до ОСОБА_5 та пропонував поговорити з останнім один на один. Потім почалася бійка і він побачив, що ОСОБА_5 опинився на землі, а ОСОБА_17 зверху на ньому, вони билися обоє на землі, так як між ними виник прямий конфлікт. Навколо був натовп хлопців, які, як йому здавалося, били ОСОБА_5 , а не ОСОБА_17 , але можливо, ОСОБА_17 теж дісталося в тій бійці, бо вони обоє впали на землю. Натовп бив їх руками, ногами, хтось когось боронив, відтягував. Він вирішив захистити ОСОБА_5 , тому пробрався крізь натовп людей і зняв ОСОБА_17 , взявши ззаду попід руки, з ОСОБА_5 . В цей час ОСОБА_17 вже йому наніс три удари по обличчю, в ніс. Він не наносив ударів ОСОБА_17 умисно ні кулаками, ні ногами, а зняв з тулуба ОСОБА_5 , так як потерпілий сидів зверху на ОСОБА_5 . Знявши ОСОБА_17 , він поставив його вправо від місця, де той бився із ОСОБА_5 , при цьому, припускає, що міг відштовхнути потерпілого від себе або зачепити руками чи ногами, коли ОСОБА_17 та ОСОБА_5 знаходилися на землі. Також він не умисно ударив ОСОБА_17 рукою в обличчя, приблизно під око, коли розбороняв. Умисно удару ногою в щелепу ОСОБА_17 він не наносив. ОСОБА_4 поблизу цієї бійки та серед учасників бійки взагалі не було. Також, поблизу цієї бійки та серед її учасників не було ОСОБА_6 , який продовжував знаходитися біля автомобіля з ОСОБА_41 та дівчатами. Чи бачив ОСОБА_6 , що між ОСОБА_17 та ОСОБА_5 відбувалася суперечка та бійка, йому не відомо. Коли відбувалася бійка, то дискотека всередині приміщення продовжувалася, але він бачив, що всередині приміщення також почалася суперечка, учасники якої йому не відомі. На вулиці теж почалася масова бійка. Хто з ким бився, він не знає, так як допоміг піднятися ОСОБА_5 і відійшов з останнім в сторону. Бачив, що ОСОБА_17 невідомі йому хлопці наносили удари. Тих людей, які наносили удари ОСОБА_17 , серед обвинувачених немає. Коли він розбороняв ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , то шарпнув і відкинув когось, але умисно тілесних ушкоджень нікому не наносив. Умислу на порушення громадського порядку він не мав, як і його друзі, так як приїхав відпочивати, тому не визнає себе винуватим за ч.2 ст.296 КК України. Також, не визнає себе винуватим в тому, що наніс удар в щелепу ОСОБА_17 ногою, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження. Він визнає, що один раз ударив ОСОБА_17 рукою в обличчя, приблизно в ділянку біля ока. Ні кулаками, ні ногами по тілу, по обличчю, та в щелепу він ОСОБА_17 умисно ударів не наносив. Коли він вибирався із натовпу хлопців, які билися між собою, то пішов у напрямку до ОСОБА_6 , який знаходився біля автомобіля, щоб їхати додому. Не пам`ятає, хто прийшов до автомобіля першим, він чи ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_4 суду показав, що він 08.04.2018 року ввечері разом із своїм братом та друзями поїхав до кафе «Брояка», що знаходиться на полі за с. Джурин. Будь-яких вивісок, які б свідчили, що там є кафе, ресторан, шашлична чи дискотека, на приміщеннях немає. Але йому відомо, що біля кафе, у приміщенні поруч із пилорамою, завжди відбувалася дискотека. Він та його друзі знаходилися в тому приміщенні, де відбувалася дискотека, до ночі, танцювали, розважалися. У цьому ж приміщенні він бачив ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з якими лише привітався, оскільки вони знають один одного в обличчя, але не підтримують дружніх чи товариських відносин. ОСОБА_17 на той час він взагалі не знав і не був з ним знайомий. Приблизно о 01 годині 09.04.2018 року він вийшов з дискотеки на вулицю і побачив, що закінчувався якийсь конфлікт між групами хлопців. Будь-якої бійки він не бачив, ОСОБА_17 тілесних ушкоджень не наносив, участі в побитті ОСОБА_17 не приймав і тих, хто наносив удари потерпілому, не бачив, так як знаходився всередині приміщення дискотеки. Також він не бачив та не знає учасників конфлікту. З якої причини відбувався конфлікт між групою хлопців, йому також не відомо. Коли відбувався конфлікт на подвір`ї біля приміщення дискотеки, то дискотека продовжувалася, одні молоді люди виходили із танцювального залу, інші залишилися та танцювали, так як музика продовжувала звучати. Про злочин, у вчиненні якого його обвинувачують, йому нічого не відомо.

Обвинувачений ОСОБА_5 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року знаходився у с. Джурин на дискотеці із своїми друзями ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_42 . На дискотеку їх привіз ОСОБА_43 своїм автомобілем. ОСОБА_4 він знає в обличчя, але з ним не товаришує і останній на дискотеці з ним не був. Перед дискотекою він бачив один раз ОСОБА_4 в приміщенні, де відбувалася дискотека, привітався. Всередині приміщення він та друзі танцювали. Потім хтось бризнув у повітря із газового балончика, як йому здалося, і після цього дехто почав виходити із приміщення на вулицю. Він та ОСОБА_3 також вирішили вийти, а ОСОБА_6 вийшов ще раніше. При вході в приміщення дискотеки було багато людей, щоб вийти, потрібно було пробиратися, так як люди стояли майже впритул, дуже тісно. Коли він вийшов, то побачив на подвір`ї біля припаркованих автомобілів ОСОБА_6 з ОСОБА_41 , ОСОБА_44 та дівчатами, тому вирішив іти в тому напрямку. Проходячи повз ОСОБА_17 , з яким не був особисто знайомий, зачепив останнього плечем, при цьому ненароком штовхнув, бо було дуже тісно. Після цього він продовжив рух до виходу з натовпу людей. В цей час він почув, що ОСОБА_17 звертався до нього зверхньо і запропонував йти розібратися «один на один». Він зрозумів, що ОСОБА_17 звертався саме до нього, бо був одягнутий у червону куртку, а потерпілий звертався до того, хто в червоній куртці, та коли обернувся, то побачив, що ОСОБА_17 вказував пальцем саме на нього. Будь-яких неприязних відносин на той час між ним та потерпілим не було, бо вони не були особисто знайомі, тому він зупинився, щоб з`ясувати причину такої поведінки потерпілого. ОСОБА_17 відразу витягнув у його напрямку руки і почав шарпати за одяг, бити. Він не бив ОСОБА_17 у відповідь, а тільки захищався та відборонявся, махаючи руками. Біля них утворився натовп. Хлопці в натовпі почали бити його. ОСОБА_17 кинув його на землю і вони котилися по землі, при цьому ОСОБА_17 був зверху на ньому і наносив удари, а він намагався ухилитися, закривався руками та замахувався руками у відповідь, тоді ж хлопці з натовпу били і його, і ОСОБА_17 одночасно, не розібравшись, хто винен у бійці. ОСОБА_3 пробрався до нього і він побачив, як останній ззаду попід руки зняв ОСОБА_17 з нього, хотів підняти, але ОСОБА_17 вже наносив удари ОСОБА_3 . Після цього він побіг вниз, де знаходилися машини і стояв ОСОБА_6 та ОСОБА_43 і ще невідомі йому дівчата. Коли він ішов, то до нього підійшов поліцейський, який якраз приїхав на службовому автомобілі, щось у нього запитував, але він не пам`ятає, що відповідав, та пішов у напрямку, де стояв ОСОБА_6 . Пізніше до них прийшов ОСОБА_3 , в якого з носа йшла кров. ОСОБА_3 запропонував їхати додому. Він та хлопці погодилися. ОСОБА_6 пішов усередину приміщення, забрав куртку і вони поїхали на автомобілі із ОСОБА_44 додому. По дорозі вони обговорювали причину конфлікту і він дійшов до висновку, що можливо ОСОБА_17 його із кимсь переплутав, коли кликав поговорити «один на один». Також, він припускає, що коли відборонявся і захищався від ударів, які йому наносили ОСОБА_17 та хлопці із натовпу, міг нанести тілесні ушкодження як ОСОБА_17 , так і іншим, оскільки махав руками. Умислу на порушення громадського порядку чи на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_17 він не мав.

Обвинувачений ОСОБА_6 суду показав, що товаришує з ОСОБА_45 , ОСОБА_5 . В ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року він із ОСОБА_45 та ОСОБА_5 перебував на дискотеці в приміщенні, що знаходиться поруч із пилорамою та кафе, які, як йому відомо, належать ОСОБА_46 . Яку назву має розважальний заклад, йому не відомо, оскільки на приміщеннях відсутні будь-які розпізнавальні написи. Під час дискотеки він то знаходився всередині і танцював із своїми друзями впродовж 30 хвилин, то виходив на вулицю. Коли він із ОСОБА_45 та ОСОБА_5 їхали на дискотеку, то у ним була домовленість про спільний відпочинок, в ході якого вони хотіли потанцювати, розважитися. Наміру та домовленості у нього із ОСОБА_45 та ОСОБА_5 про порушення громадського порядку чи про побиття будь-кого не було. У приміщенні, де відбувалася дискотека, а потім біля приміщення він серед хлопців бачив, як тепер йому відомо, потерпілого ОСОБА_17 , але з ним не був особисто знайомий. Під час дискотеки він вийшов на вулицю, спустився до дороги, так як побачив знайомих дівчат, яких привіз ОСОБА_47 , і з якими розмовляв. Він з дівчатами розмовляв неподалік від автомобіля ОСОБА_48 , який привіз його та хлопців на дискотеку і знаходився поруч із ним. Будь-якої бійки чи конфлікту він добре не бачив, так як знаходився далеко від приміщення, де відбувалася дискотека, і розмовляв з дівчатами. Потім він побачив, що відбувається конфлікт, але хто із ким конфліктував не бачив. Йому було видно тільки натовп хлопців, які між собою сварилися. Потім він побачив, що із натовпу конфліктуючих хлопців вибіг ОСОБА_3 , який прибіг до машини, де він стояв. У ОСОБА_3 одна нога була взута, а інша боса, а також був розбитий ніс. Після цього до них прийшов ОСОБА_5 , у якого була розірвана куртка. ОСОБА_5 повідомив, що біля приміщення дискотеки почалася бійка. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 запропонували йому їхати додому, так як почалася бійка, а їх знайомих серед хлопців, які билися, він не бачив. Всередині приміщення залишилася його куртка, тому він пішов за курткою і побачив, що дискотека там продовжується, тоді як на вулиці відбувався конфлікт. Він у конфлікті не приймав участі, а також не бачив, щоб у ньому приймали участь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Ніхто із них громадського порядку не порушував. Він під час конфлікту не бачив ОСОБА_17 та не наносив останньому ударів. ОСОБА_4 він взагалі не бачив на вулиці, лише у приміщенні, привітався. Йому не відомо, щоб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 наносили удари ОСОБА_17 . Про злочин, у вчиненні якого його обвинувачують, йому також нічого не відомо. Коли він із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 їхали в машині додому, то ОСОБА_5 повідомив, що коли він проходив повз ОСОБА_17 , який знаходився біля виходу з приміщення дискотеки, то останній повернувся до нього обличчям і запропонував поговорити «один на один». При цьому ОСОБА_5 припустив, що ОСОБА_17 його з кимсь переплутав.

Потерпілий ОСОБА_17 під час судового розгляду допитувався кілька разів у зв`язку із зміною процесуальними прокурорами обвинувачення.

Так, будучи допитаним 03.02.2020 року після зміни прокурором 13.01.2020 року обвинувачення, потерпілий ОСОБА_17 суду показав, що 09.04.2018 року вночі знаходився із своїми друзями в кафе «Брояка » у с. Джурин Шаргородського району. Територія цього кафе неогороджена, є кілька приміщень, які заходяться через дорогу одне від одного. Так, на його думку, там є кафе, або шашлична, різні будівельні споруди через дорогу, які не мають спільного подвір`я. Будь-які розпізнавальні вивіски, які б давали можливість розпізнати, що то за будівлі, відсутні. В одній із будівель відбувається дискотека. Оголошення та вивіска на цьому приміщенні також відсутні. Чи є це місце закладом громадського харчування або громадським місцем, йому не відомо, оскільки будь-яких зовнішніх ознак, які вказували б на громадське місце, немає. Будь-яких осіб, які б забезпечували громадський порядок, у закладі «Брояка» він не бачив. Приблизно о 01 годині 09.04.2018 року, точно не пам`ятає, він стояв і розмовляв з дівчатами біля входу в кафе справа. На вулиці знаходилося приблизно 200 чоловік. Йому відомо, що перед тим, як він вийшов на двір, відбувалася якась бійка, але між ким, не знає та не бачив. Повз нього проходив ОСОБА_5 та зачепив його спиною, у зв`язку із чим він зробив ОСОБА_5 зауваження, внаслідок чого між ними виникла словесна суперечка, в ході якої ОСОБА_5 висловився в його адресу нецензурними та образливими словами. Позаду ОСОБА_5 знаходився ОСОБА_3 , а далі за ними у натовпі він бачив ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Ніхто з інших обвинувачених, крім ОСОБА_5 , з ним у словесну суперечку не вступав. Коли відбувалася неприязна розмова його із ОСОБА_5 , то ОСОБА_3 заступився за ОСОБА_5 і спонтанно почалася бійка, саме через неприязні відносини, що раптово виникли між ним та ОСОБА_5 . ОСОБА_3 першим наніс йому удар по обличчю, під око, ОСОБА_5 кулаками по обличчю та ребрах, а решту обвинувачених били його кулаками по всіх ділянках тіла, по обличчю. Саме від нанесеного ОСОБА_3 удару він впав і піднявся. В цей час поруч знаходилося багато людей, всі обвинувачені знаходилися в цьому натовпі. Обвинувачені наносили йому удари руками по всіх ділянках тіла, по обличчю кулаками, у зв`язку із чим він знову впав. Коли він падав, то пошкодив ногу об каміння, а коли впав, то обвинувачені били його ногами по тілу, а він закривався руками. Якісь люди повиходили з приміщення дискотеки і їх розбороняли. Після цього перша бійка обвинувачених з ним закінчилася. Вважає, що приводом до бійки послужила його суперечка з ОСОБА_5 . Якби не виник конфлікт із ОСОБА_5 , то подальшого конфлікту і бійки з ОСОБА_3 та іншими обвинуваченими не було б. Через короткий проміжок часу обвинувачені повторно на нього напали. Він бачив, що ОСОБА_3 наніс йому удар ногою в щелепу, від якого він відчув різку біль. Чи були дії обвинувачених спрямовані на порушення громадського порядку чи на нанесення конкретно йому тілесних ушкоджень, він не знає, оскільки не розуміє визначення «громадське місце». Припускає, що бійка виникла спонтанно, через раптово виниклі неприязні відносини із ОСОБА_5 . До того ж навколо нього був натовп людей, які його били, в тому числі, у натовпі він бачив обвинувачених. Більше за всіх обвинувачених йому наніс ударів обвинувачений ОСОБА_49 . Він не має до обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 жодних матеріальних чи моральних претензій.

В судове засідання 28.09.2020 року потерпілий ОСОБА_17 подав заяву, в якій повідомив суд про те, що відмовляється від підтримання обвинувачення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у нанесенні йому тілесних ушкоджень, наслідки закриття провадження у зв`язку із відмовою від обвинувачення йому відомі та зрозумілі.

В судовому засіданні 28.09.2020 року потерпілий ОСОБА_17 підтримав вказану вище заяву, оскільки відмовляється від підтримання обвинувачення про заподіяння йому обвинуваченими тілесних ушкоджень.

Крім того, в судовому засіданні досліджені докази, надані сторонами кримінального провадження, допитані свідки сторони обвинувачення та експерт за клопотанням сторони захисту.

Дослідивши та проаналізувавши докази, надані стороною обвинувачення для підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, суд прийшов до наступних висновків.

Так, з витягів із ЄРДР (а.с.7-8, 9, 246 т.4), які надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених, вбачається, що підставою для реєстрації кримінального провадження 07.05.2018 року за ч.1 ст.122 КК України стала заява потерпілого ОСОБА_17 про заподіяння йому тілесних ушкоджень жителями сіл Клекотина та Мурафа 09.04.2018 року приблизно о 01 годині поблизу кафе-бару «У Брояка», а підставою для реєстрації кримінального провадження 06.08.2018 року за ч.2 ст.296 КК України є матеріали правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення кримінального правопорушення.

З вказаних витягів з ЄРДР не вбачається, які саме жителі сіл Клекотина та Мурафа 09.04.2018 року приблизно о 01 годині поблизу кафе-бару «У Брояка» заподіяли потерпілому ОСОБА_17 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також які матеріали правоохоронних органів послужили підставою для реєстрації кримінального провадження за ч.2 ст.296 КК України та підставою для збирання доказів по даному кримінальному провадженню.

Також, суд звертає увагу на те, що заява потерпілого від 07.05.2018 року про відкриття кримінального провадження і притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які заподіяли йому тілесні ушкодження, яка надана стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених, не містить вказівки про цих осіб (а.с.247 т.4).

Звернення потерпілого ОСОБА_17 на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області від 10.04.2018 року про нанесення йому тілесних ушкоджень 09.04.2018 року ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (а.с.16 т.4), надане стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених, не стало підставою для внесення відомостей та реєстрації кримінального провадження в ЄРДР, тому не може бути взяте судом до уваги як доказ винуватості обвинувачених.

При цьому, суд звертає увагу, що вказане звернення потерпілого ОСОБА_17 на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області від 10.04.2018 року містить посилання про нанесення йому тілесних ушкоджень 09.04.2018 року ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , та не містить посилання про нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_4 .

Витяги про реєстрацію заяви ОСОБА_17 в журналі ЄО Шаргородського ВП 07.05.2018 року (а.с.248 т.4) та заяви ОСОБА_17 від 18.05.2018 року (а.с.14 т.4), надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених, не є належними, достовірними та достатніми доказами винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, в розумінні ст.94 КПК України, оскільки не містять фактичних даних про злочин та про осіб, які вчинили злочин, не доводять та не спростовують винуватість обвинувачених.

Рапорт слідчого СВ Шаргородського ВП ОСОБА_21 про встановлення в ході досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_17 ознак хуліганства, вчиненого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.11 т.4), наданий стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оцінений судом на предмет його належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження обвинувачення, і, на переконання суду, не може бути взятий до уваги, в розумінні ст.94 КПК України, оскільки не містить будь-яких фактичних даних з точки зору доведення «поза розумним сумнівом», які б свідчили про вчинення обвинуваченими вказаного кримінального правопорушення, доказів, які послужили підставою для такого рапорту, а також зазначення місця вчинення злочину, що в наступному стало підставою для зміни прокурором обвинувачення двічі протягом судового розгляду кримінального провадження.

У зв`язку із наведеним, з таких самих мотивів, суд вважає неналежним та недостовірним доказом і витяг про реєстрацію в журналі ЄО Шаргородського ВП 06.08.2018 року рапорту слідчого СВ Шаргородського ВП ОСОБА_21 про встановлення в ході досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_17 ознак хуліганства, вчиненого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.10 т.4), який надано стороною обвинувачення для підтвердження винуватості обвинувачених.

Витяг про реєстрацію в журналі ЄО Шаргородського ВП повідомлення із Шаргородської ЦРЛ від 09.04.2018 року про звернення ОСОБА_17 із тілесними ушкодженнями (а.с.13 т.4), доводить факт заподіяння потерпілому тілесного ушкодження та звернення у зв`язку із цим до медичного закладу, але не підтверджує факту вчинення обвинуваченими хуліганства, тому не може бути взятий судом до уваги для підтвердження винуватості обвинувачених за ч.2 ст.296 КК України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що висновок експерта №37 від 13-22.06.2018 року (а.с.18-19 т.4), який наданий стороною обвинувачення для підтвердження винуватості обвинувачених за ч.2 ст.296 КК України, може служити доказом винуватості конкретних осіб у заподіянні потерпілому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Разом з тим, висновок не містить відповіді на питання про спосіб та обставини отримання тілесних ушкоджень у ОСОБА_17 , оскільки в п.4 висновку міститься посилання експерта, що детально вирішити питання способу та обставин отримання тілесних ушкоджень у ОСОБА_17 , в тому числі, внаслідок падіння з висоти власного зросту, на підставі судово-медичної експертизи останнього, експертним шляхом неможливо. За необхідності, дані питання можуть бути вирішені при наявності матеріалів кримінального провадження за результатами слідчого експерименту.

Після проведення слідчого експерименту, зокрема, лише з потерпілим ОСОБА_17 26.07.2018 року, вказані вище питання стороною обвинувачення у експерта взагалі не з`ясовувалися, а відповідне клопотання сторони захисту захисника обвинуваченого ОСОБА_50 адвоката ОСОБА_8 про проведення слідчих дій залишено слідчим без задоволення, що підтверджується копією клопотання від 13.08.2018 року та копією постанови про відмову у його задоволенні від 14.08.2018 року (а.с.3-4, 5 т.5).

Також, на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, в якості доказів стороною обвинувачення надані протоколи пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2018 року з додатками-фотознімками (а.с.20-21, 22-23, 24-25, 26-27 т.4) та від 20.07.2018 року (а.с.28-29 т.4), а також заяви обвинувачених про видачу паспорта (а.с.38-41 т.4).

Суд звертає увагу на те, що для пред`явлення потерпілому ОСОБА_17 для впізнання за фотознімками обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 взято фотознімки останніх у заявах про видачу паспорта.

Так, фотознімки у протоколі від 23.06.2018 року (а.с.20 т.4) та у заяві від 02.08.2010 року про видачу ОСОБА_6 паспорту (а.с.41 т.4) однакові.

Разом з тим, суд звертає увагу, що фотознімок у заяві про видачу ОСОБА_6 паспорту відповідає даті 02.08.2010 року, тобто коли обвинуваченому виповнилося 16 (шістнадцять) років, тоді як ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення 09.04.2018 року, коли йому виповнилося 24 (двадцять чотири) роки, тобто фотознімок зроблено приблизно за 8 (вісім) років до обставин, викладених у обвинувальному акті та коли обвинувачений був неповнолітнім.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року (а.с.20 т.4) вбачається, що ОСОБА_17 пред`явлено для впізнання фотознімки чотирьох осіб, в тому числі фотознімок ОСОБА_6 2010 року, при цьому потерпілий зазначив, що впізнає особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження 09.04.2018 року, за сукупністю зовнішніх ознак: формою обличчя, своєрідною формою носа, прямою формою рота. ОСОБА_17 впізнав на фотознімку під номером 4 особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження, за сукупністю зовнішніх ознак: формою обличчя, своєрідною формою носа, прямою формою рота. У додатку до протоколу впізнання зазначено, що на фотознімку під номером 4 зображений ОСОБА_6 (а.с.21 т.4)

При цьому, пред`явлені ОСОБА_17 фотознімки осіб під номерами 1 і 4, в тому числі фотознімок ОСОБА_6 , не містять чіткого зображення обличчя осіб, тоді як фотознімки під номерами 2 і 3 чіткі.

З протоколу не вбачається, яку саме форму обличчя ОСОБА_6 , своєрідність форми його носа впізнав потерпілий ОСОБА_17 по фотознімку №4, а форма рота на фотознімку не чітка, тому, на переконання суду, впізнання особи, якої потерпілий раніше не знав, за фотознімком неналежної якості та восьмирічної давності не переконливе.

Крім того, суд зауважує, що у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю ОСОБА_17 зазначено його процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000105, яке внесено до ЄРДР 07.05.2018 року за ч.1 ст.122 КК України, тобто по факту нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тому відомості у вказаному протоколі не можуть прийматися судом до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оскільки відомості про вказаний злочин внесено до ЄРДР тільки 06.08.2018 року за №0000198, та об`єднано із провадженням №0000105 також тільки 06.08.2018 року, що вбачається із постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (а.с.12 т.4).

Оцінюючи відомості, що містяться у вказаному вище протоколі в якості доказу, суд приходить до переконання, що протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_6 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю потерпілого ОСОБА_17 є недопустимим доказом на підставі ст.86 КПК України, так як такий доказ отриманий з порушенням норм КПК України, зокрема, ч.3 ст.223 КПК України, якою передбачено, що перед проведенням слідчої (розшукової дії), особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом, та ч.1 ст.231 КПК України, якою встановлено, що про проведення пред`явлення для впізнання складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу, у якому докладно зазначаються ознаки, за якими особа впізнала особу…, або зазначається, за сукупністю яких саме ознак особа впізнала особу…

Проте, суд констатує, що ОСОБА_17 не роз`яснено прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України, оскільки відповідні відомості про роз`яснення останньому прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України у вказаному вище протоколі відсутні, як і відсутнє зазначення ознак або сукупність певних ознак, за якими ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_6 (а.с.20 т.4).

Аналогічні обставини встановлено судом при оцінці та аналізі відомостей, які містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_17 при пред`явленні для впізнання фотознімків, у тому числі, ОСОБА_4 (а.с.22 т.4).

Так, фотознімки у протоколі від 23.06.2018 року (а.с.22 т.4) та у заяві від 24.07.2013 року про видачу ОСОБА_4 паспорту (а.с.38 т.4) однакові.

Разом з тим, суд звертає увагу, що фотознімок у заяві про видачу ОСОБА_4 паспорту відповідає даті 24.07.2013 року, тобто коли обвинуваченому виповнилося 16 (шістнадцять) років і він був неповнолітнім, тоді як ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення 09.04.2018 року, коли йому виповнився 21 (двадцять один) рік, тобто фотознімок зроблено приблизно за 5 (п`ять) років до обставин, викладених у обвинувальному акті.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року (а.с.22 т.4) вбачається, що ОСОБА_17 пред`явлено для впізнання фотознімки чотирьох осіб, в тому числі фотознімок ОСОБА_4 2013 року, при цьому потерпілий зазначив, що впізнає особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження 09.04.2018 року, за сукупністю зовнішніх ознак: круглою формою обличчя, формою губ, підборіддя, формою стрижки. ОСОБА_17 впізнав у особі на фотознімку під номером 2 особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження, за сукупністю зовнішніх ознак: круглою формою обличчя, формою губ, формою підборіддя, формою стрижки. У додатку до протоколу впізнання зазначено, що на фотознімку під номером 2 зображений ОСОБА_4 (а.с.23 т.4)

При цьому, пред`явлений ОСОБА_17 фотознімок особи під номером 2, тобто фотознімок ОСОБА_4 , єдиний, який не містить чіткого зображення обличчя особи, тоді як фотознімки під номерами 1, 3 і 4 чіткі.

З протоколу не вбачається, яку саме форму губ ОСОБА_4 , форму підборіддя та форму стрижки останнього впізнав потерпілий ОСОБА_17 по фотознімку №2, який є не чітким, тому, на переконання суду, впізнання особи, якої потерпілий раніше не знав, за фотознімком неналежної якості та п`ятирічної давності, не переконливе.

До того ж, суд звертає увагу, що сукупністю зовнішніх ознак, за якими ОСОБА_17 впізнає на фотознімку під номером 2 ОСОБА_4 зазначено: круглу форму обличчя, форму губ, форму підборіддя, форму стрижки, разом з тим, на фотознімках під номерами 1, 3, 4 зображені особи, у жодної з яких форма обличчя не кругла, навіть наближено не подібна до форми обличчя ОСОБА_4 , а також у жодної із осіб на фотознімках під номерами 1, 3, 4 форма стрижки навіть наближено не подібна до форми стрижки ОСОБА_4 .

Суд зауважує, що у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю ОСОБА_17 зазначено його процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000105, яке внесено до ЄРДР 07.05.2018 року за ч.1 ст.122 КК України, тобто по факту нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тому відомості у вказаному протоколі не можуть прийматися судом до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оскільки відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР лише 06.08.2018 року за №0000198, та об`єднано із провадженням №0000105 також лише 06.08.2018 року, що вбачається із постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (а.с.12 т.4).

Оцінюючи відомості, що містяться у вказаному вище протоколі в якості доказу, суд приходить до переконання, що протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_4 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю потерпілого ОСОБА_17 є недопустимим доказом на підставі ст.86 КПК України, оскільки такий доказ отриманий з порушенням норм КПК України, зокрема, ч.3 ст.223 КПК України та ч.1 ст.231 КПК України, так як ОСОБА_17 не роз`яснено прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України, оскільки відповідні відомості про роз`яснення останньому прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України, у вказаному вище протоколі відсутні, як і відсутнє зазначення ознак або сукупність конкретних ознак, за якими ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_4 (а.с.22 т.4).

Також, суд проаналізував протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_3 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року та від 20.07.2018 року (а.с.24, 28 т.4).

Так, згідно із відомостями із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року, потерпілий ОСОБА_17 зазначив, що може упізнати одного із нападників на себе 09.04.2018 року ОСОБА_3 за сукупністю його зовнішніх ознак: овальне обличчя, дещо довгий та кривий ніс, коротка стрижка. При цьому, з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року (а.с.24 т.4) вбачається, що ОСОБА_17 пред`явлено для впізнання фотознімки чотирьох осіб, в тому числі фотознімок ОСОБА_3 , вік особи на кожному із фотознімків не зазначений ні в протоколі, ні в додатку до нього (а.с.25 т.4). ОСОБА_17 впізнав у особі на фотознімку під номером 3 особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження ОСОБА_3 , жителя с. Клекотина, за сукупністю ознак: формою обличчя, носу, стрижкою волосся. У додатку до протоколу впізнання зазначено, що на фотознімку під номером 3 зображений ОСОБА_3 (а.с.25 т.4) і в протоколі про пред`явлення особи для впізнання потерпілий конкретно зазначає прізвище та ім`я особи, яку впізнає ОСОБА_3 , місце проживання особи с. Клекотина, тобто, на переконання суду, обвинувачений ОСОБА_3 був відомий потерпілому раніше.

При цьому, суд звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_17 при впізнанні обвинуваченого ОСОБА_3 не зазначив, що упізнав його за тими самими ознаками, за якими міг упізнати, відповідаючи на запитання слідчого.

До того ж, пред`явлені ОСОБА_17 особи на фотознімках під номерами 1, 2 і 4 навіть наближено не подібні до фотознімку ОСОБА_3 за тими зовнішніми ознаками, про які зазначив потерпілий, і по яких він може упізнати обвинуваченого, зокрема, ні по формі обличчя, ні по формі носу, ні по формі стрижки. Жодна із зображених на фотознімках осіб не посміхається, тоді як на фотознімку під номером 3 особа ( ОСОБА_3 ) посміхається.

Також, не зазначення віку осіб, які зображені на фотознімку, позбавляє суд дійти висновку, що ці особи, серед яких потерпілий упізнає ОСОБА_50 , одного віку.

Отже, на переконання суду, пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_3 відбулося із порушенням вимог ст.228 КПК України, частинами 6, 1, 2, 7 якої встановлено, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання (ч.6). Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи (ч.1). Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються (ч.2). Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню (ч.7).

Крім того, суд зауважує, що у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю ОСОБА_17 зазначено його процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000105, яке внесено до ЄРДР 07.05.2018 року за ч.1 ст.122 КК України, тобто по факту нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тому відомості у вказаному протоколі не можуть прийматися судом до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оскільки відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР тільки 06.08.2018 року за №0000198, та об`єднано із провадженням №0000105 також лише 06.08.2018 року, що вбачається із постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (а.с.12 т.4).

Оцінюючи відомості, що містяться у вказаному вище протоколі в якості доказу, суд приходить до переконання, що протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_3 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю потерпілого ОСОБА_17 є недопустимим доказом на підставі ст.86 КПК України, так як такий доказ отриманий також із порушенням норм КПК України, зокрема, ч.3 ст.223 КПК України та ч.1 ст.231 КПК України, враховуючи, що суд встановив, що ОСОБА_17 не роз`яснено прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України, оскільки відповідні відомості про роз`яснення останньому прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України у вказаному вище протоколі відсутні, як і відсутнє зазначення ознак або сукупність певних ознак, за якими ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_3 (а.с.24 т.4).

Також, суд проаналізував протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_3 ) для впізнання за фотознімками від 20.07.2018 року ОСОБА_25 (а.с.28 т.4).

При цьому, в протоколі зазначено статус ОСОБА_25 , якій пред`являється для впізнання ОСОБА_3 , зокрема, статус свідка.

Так, згідно із відомостями із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.07.2018 року, свідок ОСОБА_25 зазначила, що може упізнати одного із нападників, який першим накинувся на ОСОБА_17 09.04.2018 року, за сукупністю його зовнішніх ознак: формою обличчя, очей та носа. При цьому, з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.07.2018 року (а.с.28 т.4) вбачається, що ОСОБА_25 пред`явлено для впізнання фотознімки чотирьох осіб, в тому числі фотознімок ОСОБА_3 , вік яких не зазначено ні в протоколі, ні в додатку до нього (а.с.29 т.2). ОСОБА_25 впізнала у особі на фотознімку під номером 3 особу, яка заподіяла тілесні ушкодження ОСОБА_17 за сукупністю ознак: формою обличчя, носу, очима.

При цьому, суд звертає увагу, що ОСОБА_25 при впізнанні обвинуваченого ОСОБА_3 не зазначила, яка саме форма обличчя, носу та очей на фотознімку під номером 3 стала вирішальною для впізнання у особі нападника на ОСОБА_17 .

До того ж, пред`явлені ОСОБА_25 особи на фотознімках під номерами 1, 2 і 4 навіть наближено не подібні до фотознімку ОСОБА_3 за тими зовнішніми ознаками, про які зазначила ОСОБА_25 , і по яких вона може упізнати обвинуваченого, зокрема, ні по формі обличчя, ні по формі носу, ні по формі очей, жодна із зображених на фотознімках осіб не посміхається, тоді як на фотознімку під номером 3 особа ( ОСОБА_3 ) посміхається, форма губ відповідає посмішці.

Отже, на переконання суду, пред`явлення свідку ОСОБА_25 для впізнання за фотознімками ОСОБА_3 також відбулося із порушенням вимог ч.ч.6, 1, 2, 7 ст.228 КПК України та з порушенням вимог ч.3 ст.223 КПК України та ч.1 ст.231 КПК України, враховуючи, що суд встановив, що ОСОБА_25 не роз`яснено прав та обов`язків свідка, передбачених ч.ч.1, 2 ст.66 КПК України, оскільки відповідні відомості у вказаному вище протоколі відсутні, як і відсутнє зазначення ознак або сукупність певних ознак, за якими свідок впізнала ОСОБА_3 (а.с.28 т.4).

Відтак, оцінюючи відомості, що містяться у вказаному вище протоколі в якості доказу, суд приходить до переконання, що протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_3 ) для впізнання за фотознімками від 20.07.2018 року з участю свідка ОСОБА_25 є недопустимим доказом на підставі ст.86 КПК України, так як такий доказ отриманий із порушенням норм КПК України, зокрема ч.3 ст.223, ч.ч.6, 1, 2, 7 ст.228, ч.1 ст.231 КПК України.

Крім того, суд проаналізував протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_5 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року потерпілим ОСОБА_17 (а.с.26 т.4).

Згідно з додатком до цього протоколу на фотознімку під номером 3 знаходиться ОСОБА_5 (а.с.27 т.4).

Так, згідно із відомостями із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року, потерпілий ОСОБА_17 зазначив, що може упізнати одного із нападників на себе 09.04.2018 року ОСОБА_5 за сукупністю його зовнішніх ознак: овальною формою обличчя, формою брів, підборіддя, стрижкою. При цьому, жодна із вказаних вище зовнішніх ознак, крім форми обличчя, не описана та не вказана потерпілим.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року (а.с.26 т.4) вбачається, що ОСОБА_17 пред`явлено для впізнання фотознімки чотирьох осіб, в тому числі фотознімок ОСОБА_5 , вік особи на кожному із фотознімків не зазначений ні в протоколі, ні в додатку до нього (а.с.27 т.4). ОСОБА_17 впізнав у особі на фотознімку під номером 3 особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження ОСОБА_5 , жителя с. Клекотина, за сукупністю ознак: формою обличчя, брів, підборіддя, стрижкою. У додатку до протоколу впізнання зазначено, що на фотознімку під номером 3 зображений ОСОБА_5 (а.с.27 т.4) і в протоколі про пред`явлення особи для впізнання потерпілий конкретно зазначає прізвище та ім`я особи, яку впізнає ОСОБА_5 , місце проживання особи с. Клекотина, тобто, на переконання суду, обвинувачений ОСОБА_5 був відомий потерпілому раніше.

При цьому, суд звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_17 при впізнанні обвинуваченого ОСОБА_5 не зазначив, що упізнав його за тими самими ознаками, за якими міг упізнати, відповідаючи на запитання слідчого.

До того ж, пред`явлені ОСОБА_17 особи на фотознімках під номерами 1, 2 і 4 навіть наближено не подібні до фотознімку ОСОБА_5 за тими зовнішніми ознаками, про які зазначив потерпілий, і по яких він може упізнати обвинуваченого, зокрема, ні по формі обличчя, ні по формі підборіддя, ні по формі стрижки.

Також, не зазначення віку осіб, які зображені на фотознімку, позбавляє суд дійти висновку, що ці особи, серед яких потерпілий упізнає ОСОБА_5 , одного віку.

Отже, на переконання суду, пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_5 також відбулося із порушенням вимог ч.ч.6, 1, 2, 7 ст.228 КПК України.

Крім того, суд зауважує, що у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю ОСОБА_17 зазначено його процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000105, яке внесено до ЄРДР 07.05.2018 року за ч.1 ст.122 КК України, тобто по факту нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тому відомості у вказаному протоколі не можуть прийматися судом до уваги на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оскільки відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР лише 06.08.2018 року за №0000198, та об`єднано із провадженням №0000105 також лише 06.08.2018 року, що вбачається із постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (а.с.12 т.4).

Оцінюючи відомості, що містяться у вказаному вище протоколі в якості доказу, суд приходить до переконання, що протокол пред`явлення особи ( ОСОБА_5 ) для впізнання за фотознімками від 23.06.2018 року з участю потерпілого ОСОБА_17 є недопустимим доказом на підставі ст.86 КПК України, так як такий доказ отриманий також із порушенням норм КПК України, зокрема, ч.3 ст.223 КПК України та ч.1 ст.231 КПК України, враховуючи, що суд встановив, що ОСОБА_17 не роз`яснено прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України, оскільки відповідні відомості про роз`яснення останньому прав та обов`язків потерпілого, передбачених ст.56 КПК України у вказаному вище протоколі відсутні, як і відсутнє зазначення ознак або сукупність якихось саме ознак, за якими ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_5 (а.с.26 т.4).

До того ж, суд звертає увагу на те, що особи на фотознімках під номерами 3 у протоколах пред`явлення для впізнання потерпілому ОСОБА_17 , зокрема, обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.24, 26 т.4) мають між собою зовнішню схожість: по формі обличчя овальній, по формі очей, які примружені, та по формі брів у зв`язку із тим, що обвинувачені на фотознімках посміхаються, по формі стрижки.

Таким чином, надані стороною обвинувачення в якості доказів на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, протоколи пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2018 року з додатками-фотознімками (а.с.20-21, 22-23, 24-25, 26-27 т.4) та від 20.07.2018 року (а.с.28-29 т.4) та заяви обвинувачених про видачу паспорта (а.с.38, 41 т.4) не є належними доказами винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому ст.85 КПК України, та є недопустимими доказами, відповідно до ст.86 КПК України, оскільки отримані з порушенням порядку пред`явлення особи для впізнання, встановленого ст.228 КПК України, та вимог ч.3 ст.223 та ч.1 ст.231 КПК України.

Заяви обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про видачу паспорта (а.с.39, 40 т.4) суд не приймає до уваги як докази винуватості у вчиненні злочину, оскільки вони не містять ознак доказів, встановлених ст.84 КПК України і не підлягають оцінці у порядку, встановленому ст.94 КПК України, не доводять та спростовують їх винуватість.

Протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_17 з фототаблицями (а.с.30-35 т.4), який наданий стороною обвинувачення для підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, не може бути прийнятий до уваги судом в якості доказу з точки зору належності, відповідно до ст.85 КПК України, оскільки слідчий експеримент проведений 26.07.2018 року, тоді як кримінальне провадження з кваліфікацією злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, внесено до ЄРДР лише 06.08.2018 року, і, крім того, в ході слідчого експерименту, потерпілий уточнив лише обставини нанесення йому тілесних ушкоджень.

Стороною захисту захисником обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_8 18.06.2019 року подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с.27, 28-36 т.3), яке задоволено судом у судовому засіданні 01.07.2019 року (а.с.67-68 т.3) та приєднано фототаблиці з місця розташування нерухомого майна, належного ОСОБА_51 , повідомлення Джуринської сільської ради, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.06.2019 року вбачається, що в АДРЕСА_5 , знаходиться нежиле приміщення магазин-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », загальною площею 112,03 кв.м., який належить ОСОБА_51 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 13.01.2009 року, виданого Джуринською сільською радою (а.с.35 т.3).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.08.2018 року вбачається, що в АДРЕСА_5 , знаходиться нежиле приміщення пилорама, загальною площею 135,29 кв.м., який належить ОСОБА_51 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 06.06.2008 року, виданого Джуринською сільською радою (а.с.36 т.3).

Відповідно до вказаних документів, приміщення дискотеки в АДРЕСА_5 відсутнє, в тому числі під однією покрівлею з приміщенням пилорами, про що зазначено у обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням від 13.01.2020 року.

З фототаблиць з місця розташування нерухомого майна, належного ОСОБА_51 , вбачається, що територія, на якій знаходяться декілька будівель, належні ОСОБА_51 , неогороджена, вказівок про те, що у будівлях знаходяться будь-які заклади громадського харчування, чи кафе, чи ресторан, або розважальні заклади, зокрема, дискотека, немає (а.с.28-33 т.3).

З відповіді виконкому Джуринської сільської ради від 28.07.2018 року за №02-18-175 вбачається, що сільська рада будь-яких документів на відкриття розважального закладу (кафе) « ІНФОРМАЦІЯ_5 » по АДРЕСА_5 не надавала; чи працював вказаний заклад 09.04.2018 року сільській раді не відомо; відкриття даного закладу та його розклад роботи з сільською радою не узгоджувався; суб`єктом господарювання у даному закладі є ОСОБА_52 ; земельна ділянка під будівлями знаходиться за межами населеного пункту, у зв`язку із чим розпорядником земельної ділянки є обласне управління Держгеокадастру; на території с. Джурин діє громадська організація по охороні громадського порядку (а.с.34 т.3).

Таким чином, проаналізовані документи в сукупності з фототаблицями дають підстави для висновку про те, що дискотеки відбуваються у приміщенні, прибудованому до пилорами і складу, а будь-яких передбачених законодавством дозволів про переоблаштування ОСОБА_53 будівлі пилорами та складу і розміщення під одним дахом із ними приміщення дискотеки та влаштування розважальних заходів стороною обвинувачення суду не представлено, що переконує суд у тому, що у вказаному у обвинувальному акті місці, де стався конфлікт потерпілого ОСОБА_17 з обвинуваченими, масові заходи дискотеки проводяться без відповідного передбаченого законом дозволу.

Також, стороною обвинувачення у обвинувальному акті не вказані особи, які проводять такі масові заходи дискотеки без відповідних, передбачених законом дозволів, в приміщенні під одним дахом із пилорамою, яке, згідно із свідоцтвом про право власності, насправді є нежитловим приміщенням, пилорамою і складом.

Свідок сторони обвинувачення ОСОБА_52 01.07.2019 року подав до суду заяву, в якій просив приєднати до матеріалів кримінальної справи свідоцтва про право власності, викопіювання на земельну ділянку, витяг з реєстру платників податку (а.с.72, 73-78 т.3), яке задоволено судом в судовому засіданні 03.07.2019 року, після з`ясування думки сторін кримінального провадження та потерпілого (а.с.107-109 т.3), а також судом допитувався свідок обвинувачення ОСОБА_52 в судовому засіданні 10.06.2019 року та додатково у зв`язку із поданням ним документів про право власності на будівлі та відомостей про господарську діяльність, за клопотанням сторін кримінального провадження, в судовому засіданні 03.07.2019 року.

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2008 року, виданого виконкомом Джуринської сільської ради, вбачається, що ОСОБА_52 є власником нежитлового приміщення пилорами площею 135,29 кв.м. та складу площею 52,53 кв.м. в АДРЕСА_5 (а.с.74 т.3). Право власності ОСОБА_30 на вказані приміщення зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.10.2008 року (а.с.75 т.3).

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2009 року, виданого виконкомом Джуринської сільської ради, вбачається, що ОСОБА_52 є власником нежитлового приміщення загальною площею 112,03 кв.м. магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », прибудови, веранди, піднавісу площею 165 кв.м. в АДРЕСА_6 (а.с.76 т.3). Право власності ОСОБА_30 на вказані приміщення зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.01.2009 року (а.с.77 т.3).

З витягу з реєстру платників єдиного податку від 24.02.2017 року вбачається, що суб`єкт господарювання ОСОБА_54 , податкова адреса якого: АДРЕСА_7 , а місце провадження господарської діяльності якого: АДРЕСА_6 , має право здійснювати такі види господарської діяльності: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; лісопильне та стругальне виробництво; організування інших видів відпочинку та розваг; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.73 т.3).

Викопіювання (а.с.78 т.3), суд не приймає до уваги при оцінці доказів, оскільки вказаний документ не є належним доказом, в розумінні ст.85 КПК України, враховуючи, що з нього не вбачається ні місце розташування земельної ділянки, ні належність її будь-якій особі, в тому числі ОСОБА_46 .

Таким чином, проаналізовані документи в сукупності дають суду підстави для висновку про те, що ОСОБА_52 має у власності нежитлове приміщення складу та пилорами по АДРЕСА_5 , але не має у власності приміщення дискотеки під однією покрівлею з приміщенням пилорами за вказаною вище адресою, про що зазначається у обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням.

Крім того, ОСОБА_52 є власником нежитлових приміщень, зокрема, магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », прибудови, веранди, піднавісу, що знаходяться по АДРЕСА_6 .

Також, проаналізовані вище документи дають підстави суду для висновку, що ОСОБА_52 , як суб`єкт господарювання, має право на здійснення господарської діяльності, зокрема, діяльності ресторанів, надання послуг мобільного харчування; організування інших видів відпочинку та розваг саме у нежитлових приміщеннях, розміщених в АДРЕСА_6 : у нежитловому приміщенні магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », прибудові, веранді, піднавісу, оскільки саме це місце провадження господарської діяльності визначено у витягу з реєстру платників єдиного податку (а.с.73 т.3).

Допитаний в суді свідок обвинувачення ОСОБА_52 , показання якого суд сприймав безпосередньо, показав, що є власником кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яке має ознаки шашличної і знаходиться в АДРЕСА_6 . Комплекс належних йому приміщень складається із двох приміщень: одне приміщення шашлична знаходиться по АДРЕСА_6 , друге приміщення дискотека, яке знаходиться по АДРЕСА_8 , де також знаходиться і пилорама. Він має дозвіл на проведення розважальних заходів, про що зазначено у реєстраційних документах щодо провадження господарської діяльності. Вважає, що не має значення адреса провадження господарської діяльності, так як приміщення по вул. Смавзюка під номерами АДРЕСА_8 та АДРЕСА_6 знаходяться поруч і обидва належать йому. Земельна ділянка, на якій знаходяться належні йому приміщення, орендується ним у Джуринської сільської ради. Територія, на якій розміщені належні йому приміщення, в тому числі приміщення дискотеки, не огороджена парканом, лише вздовж приміщення покладено камені, щоб близько не паркувалися автомобілі. У нього наявний технічний паспорт на приміщення по АДРЕСА_5 , як на пилораму, а на дискотеку технічного паспорта немає. Ні вивісок про назви закладів, ні оголошень про режим роботи кафе-шашличної та дискотеки на приміщеннях немає. Під час дискотек часто відбуваються конфлікти, тому ним викликається і приїздить поліція, разом з тим, він як власник приміщень кафе і дискотеки, не вживав заходів до залучення певних осіб для забезпечення порядку під час здійснення господарської діяльності. 09.04.2018 року він не був присутній під час дискотеки, що відбувалася у належному йому приміщенні, а була присутня його дружина. Коли дружина зателефонувала, що відбувається бійка на дискотеці, то він приїхав, але самої бійки вже не бачив. Ніхто з обвинувачених тієї ночі, коли він приїхав на дискотеку, до нього не підходив, хоча він добре знає ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які часто відвідують дискотеку, а також бачив кілька разів інших обвинувачених. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 може охарактеризувати як проблемних відвідувачів дискотеки, вони агресивні та не мають до нього поваги, коли він їм робив зауваження як до бійки 09.04.2018 року, так і після бійки. Коли він приїхав на дискотеку вночі 09.04.2018 року, то в приміщенні дискотеки були люди і грала музика, але багато молоді знаходилося на дворі. Він походив, подивився, все було спокійно. Зазвичай він дискотеку закриває приблизно о 02 годині ночі, але цього разу закрив її відразу, як приїхав. Хто із ким побився, він на той час не знав, дізнався вже в ході досудового розслідування. Приміщення дискотеки оснащене камерами відеоспостереження, записи стираються через 10-15 днів. Ні поліцейські, ні працівники прокуратури не зверталися до нього з приводу надання їм записів із камер відеоспостереження за 09.04.2018 року. З цього приводу до нього зверталися батьки однієї із сторін кримінального провадження, хто саме, не пам`ятає, і він надав такі записи.

Допитаний повторно в судовому засіданні 03.07.2019 року свідок ОСОБА_52 суду показав, що він заперечує наявність у нього технічного паспорта на належні йому нежитлові приміщення, які знаходяться по АДРЕСА_8 та АДРЕСА_6 , оскільки тільки замовив їх виготовлення. Такий розважальний захід як дискотека проводиться ним не за місцем здійснення господарської діяльності, тобто не по АДРЕСА_6 , в АДРЕСА_5 , а по АДРЕСА_8 , де знаходиться належне йому приміщення пилорами і складу. Під дискотеку пристосоване приміщення складу, до якого прибудована будівля, в якій ним проводяться дискотеки. Дозвіл на проведення дискотеки за вказаною адресою ним не оформлений. Двір біля приміщення складу, де ним проводяться дискотеки, не огороджений, так як земельна ділянка, на якій знаходиться приміщення, не оформлена. На фотознімках, наданих адвокатом ОСОБА_8 , що знаходяться на аркушах 29, 30, 33 в т.3, які йому для огляду представлено в суді, знаходиться прибудоване приміщення дискотеки до приміщення складу. Дозволу у передбаченому законом порядку на таку прибудову до складу він не отримував. Перед будівлею складу із прибудованим приміщенням дискотеки знаходиться подвір`я, куди відвідувачі виходять під час дискотеки. Кафе «Деканька», що знаходиться на протилежній стороні, працює до 23 години вечора, а у вихідні дні до 02 години ночі. Такий розпорядок роботи кафе ним усно погоджено із Джуринською сільською радою та поліцією. Будь-яких письмових документів про розпорядок роботи кафе та дискотеки, погоджених з відповідними органами, він не має. Зазвичай, під час проведення дискотеки збирається багато молоді.

Проаналізувавши показання свідка ОСОБА_30 в сукупності із іншими дослідженими судом доказами документами про право власності, витягами про реєстрацію цього права у Державному реєстрі майнових прав, документами про провадження господарської діяльності останнім, суд встановив, що ОСОБА_52 навмисно намагався ввести суд в оману з приводу наявності у нього документів про право власності на приміщення дискотеки, на земельну ділянку під цим приміщенням, документів, які дозволяють йому провадження господарської діяльності, в тому числі масових розважальних заходів дискотеки в приміщенні по АДРЕСА_5 , про наявність та узгодження розпорядку роботи кафе та дискотеки з органом місцевого самоврядування та відділенням поліції, оскільки таких документів суду не представлено, а наявність та узгодження розпорядку роботи дискотеки заперечується Джуринською сільською радою (а.с.34 т.3). У правовстановлюючих документах на нежитлову будівлю по АДРЕСА_5 відсутнє приміщення під назвою «приміщення дискотеки», що спростовує ствердження власника нежитлової будівлі свідка ОСОБА_30 , а також ствердження прокурора у обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням від 13.01.2020 року.

Потерпілий ОСОБА_17 та обвинувачені у своїх показаннях суду також стверджували про відсутність на приміщенні, в якому відбувалася дискотека, ідентифікуючих ознак розважального закладу.

Отже, здійснення таких видів господарської діяльності як діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; лісопильне та стругальне виробництво; організування інших видів відпочинку та розваг; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна ОСОБА_53 можливе за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.73 т.3), у зв`язку із чим самовільна прибудова приміщення для дискотеки в приміщенні під однією покрівлею із пилорамою та складом в АДРЕСА_5 і організація в ньому дискотеки не передбачені ні документами про право власності, ні дозволом на провадження господарської діяльності.

Також, судом проаналізовано показання інших свідків сторони обвинувачення: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_29 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_17 , ОСОБА_28 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 .

Так, свідок ОСОБА_22 суду показав, що є поліцейським Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області. В ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року він перебував на чергуванні. У нього був виїзд на виклик у с. Михайлівка Шаргородського району, куди на службовому автомобілі він виїхав із ОСОБА_29 та ОСОБА_23 . З с. Михайлівка вони поїхали на виклик у с. Джурин, так як він отримав на мобільний телефон повідомлення від чергового по Шаргородському ВП про бійку в закладі ОСОБА_55 . У с. Джурин до закладу ОСОБА_30 вони приїхали приблизно о 02 годині ночі. Коли приїхали до закладу ОСОБА_30 , де відбуваються дискотеки, то бійки вже не застали. Він бачив ОСОБА_30 , а також одного із обвинувачених ОСОБА_5 , який підійшов до їх автомобіля і запитував, у зв`язку із чим вони приїхали. При цьому, на його переконання, ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки його хода була хитка, а поведінка, на його думку, зухвала. По приїзду до приміщення ОСОБА_30 , де відбувалася дискотека, він побачив, що було багато людей, які знаходилися як в приміщенні дискотеки, так і на вулиці. Так як після їх приїзду на дискотеці не було ні потерпілого, ні будь-кого, хто міг дати пояснення про тих, кого побили та хто побив, він зателефонував черговому по Шаргородському ВП і повідомив про вказані обставини. У відповідь на це черговий повідомив йому, що потерпілий звернувся за допомогою в Шаргородську ЦРЛ і знаходиться там. Після цього він із ОСОБА_29 та ОСОБА_23 ще побули деякий час біля приміщення дискотеки ОСОБА_30 і після закінчення дискотеки поїхали в Шаргородське ВП. Щодо самого приміщення дискотеки, то може повідомити суду наступну, відому йому інформацію. Так, заклади ОСОБА_30 знаходяться за межами с. Джурин, територія, на якій вони розміщені, не огороджена. Недалеко від цих приміщень знаходиться дорога, з іншої сторони приміщення оточені полем. Як йому відомо, одне із приміщень ОСОБА_30 кафе, в ньому є столики, стільці, де можна посидіти і замовити їжу, а інше приміщення це дискотека. Приміщення розміщені за п`ятнадцять метрів одне від одного, але чи одна у них адреса, йому не відомо, а таблички з назвою вулиці він не бачив. Будь-яких вивісок з назвами закладів, табличок про те, щоб зрозуміти, де знаходиться кафе, а де дискотека, на обох приміщеннях немає. Також, немає вивісок про розпорядок роботи цих закладів. Чи є відповідні дозволи у ОСОБА_30 на провадження господарської діяльності, зокрема, щодо проведення дискотек, він не знає. Йому відомо, що на дискотеки у ОСОБА_30 збирається багато людей, тому припускає, що місце, де вони проводяться, є громадським.

Свідок ОСОБА_23 суду показав, що працює поліцейським Шаргородського ВП. В складі групи із ОСОБА_29 та ОСОБА_22 вночі 09.04.2018 року він виїздив у с. Джурин на дискотеку у закладі ОСОБА_30 , оскільки було отримано повідомлення від чергового ВП про бійку. Він неодноразово виїздив на бійки, які часто відбуваються під час дискотек у закладі ОСОБА_55 . Коли вони приїхали до приміщення, де зазвичай відбуваються дискотеки, і зупинили автомобіль прямо біля входу у приміщення, то бійки вже не було. На вулиці була велика кількість молоді. Серед молоді він бачив ОСОБА_5 , який згодом підійшов до їх автомобіля і почав запитувати, у зв`язку із чим вони приїхали, що тут роблять. На його думку, ОСОБА_5 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, розмовляв грубо. Потім до них підійшов ОСОБА_52 , вони порозмовляли, намагаючись встановити учасників бійки, але останньому не була відома будь-яка інформація. Після розмови ОСОБА_52 пішов у приміщення. Він та решту поліцейських перебували біля приміщення дискотеки до її закінчення, після чого поїхали у відділення поліції. Обвинувачений ОСОБА_4 є його сусідом, але під час виїзду на місце бійки в с. Джурин він не бачив останнього. Ні він, ні інші поліцейські, які перебували з ним у групі, не дивилися запису з камер відеоспостереження, оскільки не отримували відповідних повідомлень чи заяв. Розпізнавальних вивісок чи оголошень про те, де проводиться дискотека, а де знаходиться кафе, на закладах ОСОБА_30 немає, як і розпорядку роботи цих закладів, які знаходяться за селом Джурин. Територія навколо приміщень, що належать ОСОБА_51 , не огороджена, оточена полем, є дерева, неподалік знаходиться дорога. Так як у одному із приміщень ОСОБА_52 проводить масові заходи дискотеки, то припускає, що це місце є громадським через велику кількість відвідувачів дискотеки, в основному, молоді.

Свідок ОСОБА_29 суду показав, що працює поліцейським Шаргородського ВП. В квітні 2018 року, точної дати не пам`ятає, але пам`ятає, що у суботу, вночі він у складі групи поліцейських ОСОБА_22 та ОСОБА_23 виїздив на виклик у с. Михайлівка Шаргородського району. Коли їх група перебувала у с. Михайлівка, то було отримано повідомлення по телефону від чергового відділення поліції, що у закладі ОСОБА_30 в с. Джурин на дискотеці відбувається бійка, тому вони поїхали туди. По приїзду на дискотеку бійки вони не застали. На вулиці біля приміщення, де відбуваються дискотеки, знаходилося приблизно 70-100 молодих людей. Також, молоді люди знаходилися в приміщенні, так як відбувалася дискотека. Вони поспілкувалися серед молоді і знайшли заявника, котрий повідомив у поліцію про бійку. ОСОБА_22 відібрав у заявника пояснення, при цьому заявник не вказував на учасників бійки. Прізвища заявника він не пам`ятає. Також, черговий поліції повідомив, що потерпілий звернувся за медичною допомогою в Шаргородську ЦРЛ. Під час перебування їх біля приміщення дискотеки, до них підійшов ОСОБА_5 , який на його думку, знаходився в стані алкогольного сп`яніння, сказав, що «бився і буде битися», але йому за це нічого не буде, бо, нібито, у нього дядько генерал. В цей час до них підійшов власник приміщення дискотеки ОСОБА_52 та сказав ОСОБА_5 іти на дискотеку. Пояснень від ОСОБА_30 він не відбирав, не з`ясовував щодо можливості перегляду записів з камер відеоспостереження. Після цього ОСОБА_5 відійшов. ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 він взагалі біля приміщення дискотеки не бачив, особисто останніх не знає. Він з іншими поліцейськими знаходився біля приміщення дискотеки приблизно до 03-04 години, тобто до закінчення дискотеки, оскільки на дискотеці було багато людей.

Свідок ОСОБА_43 суду показав, що має власний автомобіль і на прохання знайомих інколи допомагає у перевезеннях. Так, в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року, приблизно о 24 годині він на прохання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 привіз їх на своєму автомобілі на дискотеку до ресторану «Брояка» у с. Джурин із с. Клекотина. Ознак сп`яніння у ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 він не бачив. Після приїзду у с. Джурин він їх залишив, але домовився, що повернеться за ними приблизно о 01 годині, щоб завезти додому. ОСОБА_4 він взагалі не бачив, з ними останній у с. Джурин не їхав. Приблизно о 01 годині він приїхав до дискотеки, так як перед цим йому зателефонував ОСОБА_3 , щоб він їхав забрати останнього та його товаришів додому. Коли він приїхав, то зупинився приблизно за двадцять метрів від приміщення дискотеки. Біля входу у приміщення він бачив натовп людей. Люди заходили і виходили з дискотеки. Бійки він не бачив. Також, не бачив ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 серед натовпу людей біля входу на дискотеку, оскільки вони знаходилися нижче від входу і натовпу людей. Очікуючи ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , він не бачив ні автомобіля поліції, ні автомобіля швидкої. Побачивши його, хлопці підійшли до автомобіля. При цьому, він бачив, що у ОСОБА_3 був розбитий ніс, але він не розпитував причин. Також, на комусь із хлопців була розірвана футболка. Потерпілого ОСОБА_17 він того вечора взагалі не бачив. Забравши ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , він поїхав спершу в м. Шаргород, де заправив автомобіль пальним, після чого поїхав у с. Клекотина та відвіз кожного з них по домівках.

Свідок ОСОБА_47 суду показав, що обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 він добре знає. Потерпілого ОСОБА_17 він не знає, бачив його двічі в житті. В ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року він приїхав із знайомими дівчатами, прізвищ яких не пам`ятає, на дискотеку у заклад «У Брояка», що знаходиться в с. Джурин Шаргородського району. Коли він приїхав, то не заходив у приміщення дискотеки і знаходився біля автомобіля з дівчатами, приблизно за тридцять метрів від приміщення. Приблизно через п`ять хвилин він звернув увагу, що біля входу у приміщення дискотеки відбувається бійка, початку якої він не бачив. Билися приблизно 10-15 чоловік активних учасників бійки, але конкретних осіб, які приймали участь у бійці він не бачив. Також, він не бачив обвинувачених серед тих, хто билися. До нього з дівчатами підійшов ОСОБА_6 , вони розмовляли. Потім до них підбіг ОСОБА_3 , який повідомив, що відбувається бійка, а також у нього був розбитий ніс. Хто розбив йому носа, ОСОБА_3 не повідомив. Після цього ОСОБА_3 пішов до автомобіля, який за ним приїхав. Він також вирішив їхати додому. Після цього вони роз`їхалися і він не бачив закінчення бійки. Про причини виникнення бійки та про учасників бійки йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_56 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року він перебував на дискотеці «У Брояка», куди поїхав відпочивати. На дискотеці він бачив усіх обвинувачених, з якими знайомий. На його думку, обвинувачені не перебували у стані алкогольного сп`яніння, теж відпочивали, хто в приміщенні, хто на вулиці. Потерпілого ОСОБА_17 він теж бачив на дискотеці та на вулиці біля приміщення дискотеки. Приблизно о пів на першу годину ночі він вийшов на двір та відійшов нижче на подвір`я біля приміщення дискотеки, оскільки біля входу у приміщення був великий натовп людей. Потім він побачив серед натовпу за п`ять метрів від входу у приміщення дискотеки «потасовку». В його розумінні «потасовка» означає сварку, хтось до когось кричав, штовхався, посеред цих людей бігав потерпілий ОСОБА_17 , агресивно кричав, когось розшукував. Самої бійки він не бачив, так як знаходився далеко. Також, він не бачив тілесних ушкоджень на тілі чи обличчі потерпілого. Так як потерпілий ОСОБА_17 сам кинувся у той натовп, де відбувалася суперечка, то він його запам`ятав. Нікого із обвинувачених посеред натовпу, або поруч із натовпом людей, що сварилися, він не бачив. Також, він не бачив, щоб хтось із обвинувачених наносив будь-кому тілесні ушкодження. Коли відбувалася суперечка біля входу у приміщення, дискотека продовжувалася, в приміщенні було багато людей, як і на дворі. Пізніше він побачив, що приїздив автомобіль швидкої допомоги та автомобіль поліції. Хто потребував медичної допомоги, йому не відомо. Чи опитували когось поліцейські після свого приїзду, він не бачив. Пізніше його було викликано у поліцію для надання показань в якості свідка і він повідомив про все, що йому було відомо.

Свідок ОСОБА_24 суду показала, що ввечері з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року вона знаходилася на дискотеці «У Брояка» в с. Джурин. На дискотеку вона прийшла із ОСОБА_25 , чоловіком останньої та ОСОБА_17 . На дискотеці ОСОБА_17 не вживав спиртні напої, а вживав до приїзду на дискотеку. В ході дискотеки вони вийшли на вулицю і стояли неподалік від входу у приміщення. На вулиці було багато людей. Вона стояла зліва від ОСОБА_17 обличчям до входу в приміщення дискотеки, а ОСОБА_25 справа від потерпілого. Попереду них збоку вона побачила одного із обвинувачених, вважає, що саме ОСОБА_3 , який підійшов до них та вдарив ОСОБА_17 . Припускає, що саме ОСОБА_3 наніс удар ОСОБА_17 в обличчя першим. ОСОБА_17 відхилився від удару назад і можливо від цього впав на спину. Після цього вона відійшла в сторону, а на ОСОБА_17 налетів натовп хлопців, приблизно 5-6 чоловік. Хто кому наносив удари у натовпі, вона не бачила. Причина нападу ОСОБА_3 на ОСОБА_17 їй не відома, оскільки вона не бачила будь-якого конфлікту між ними. Де поділася під час бійки ОСОБА_25 , вона не помітила. Коли натовп хлопців розійшовся і вона побачила ОСОБА_17 , то на обличчі останнього була кров. У неї були серветки, якими вона витирала кров, а коли серветки закінчилися, то залишила ОСОБА_17 і пішла в приміщення, щоб купити ще. Вона вийшла з приміщення приблизно через п`ять хвилин, натовпу хлопців біля ОСОБА_17 вже не було. Після цього вона зателефонувала до ОСОБА_25 і сказала, що вона і ОСОБА_17 будуть знаходитися біля дороги і чекати на приїзд автомобіля швидкої допомоги. Там вони разом із ОСОБА_17 і ОСОБА_25 знаходилися до приїзду швидкої допомоги. Біля них на дорозі бійки не було. ОСОБА_3 до цієї бійки вона не знала. Фотознімок ОСОБА_3 їй скинув на телефон ОСОБА_17 приблизно на початку травня 2018 року і вона впізнала в ньому нападника, який наніс удар ОСОБА_17 першим вночі 09.04.2018 року на дискотеці «У Брояка». Щодо участі інших обвинувачених у конфлікті вона не може повідомити нічого. Під час проведення досудового розслідування її допитували в якості свідка у поліції, проте, будь-яких фотознімків для впізнання осіб, винних у нанесенні ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, їй не пред`являли.

Свідок ОСОБА_25 суду показала, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року перебувала на дискотеці «У Брояка» в с. Джурин разом із своїм чоловіком та ОСОБА_24 , ОСОБА_17 . На дискотеці ОСОБА_17 вживав вино. Приблизно о 23-24 годині вона стояла надворі неподалік від входу в приміщення дискотеки з ОСОБА_24 та ОСОБА_17 , справа від останнього. Коли вони стояли, то ніяких суперечок вона не бачила. До ОСОБА_17 почав бігти ОСОБА_5 , але він не наносив тілесних ушкоджень. Після цього спереду з`явився, як їй відомо тепер, ОСОБА_3 , так як вона впізнала його пізніше по фотознімку, пред`явленому слідчим. ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_17 і наніс останньому один удар в обличчя і один в груди. ОСОБА_17 впав, при падінні зачепившись за урну. Після цього ОСОБА_17 встав і на нього накинувся натовп хлопців, які почали його бити. У цьому натовпі хлопців, які наносили удари ОСОБА_17 , вона бачила ОСОБА_5 , якого упізнала. Хтось із натовпу наніс удар ОСОБА_17 , від якого він знову впав. Вона підняла ОСОБА_17 ОСОБА_24 і вона серветками витирали обличчя ОСОБА_17 , в якого з носа йшла кров. До них підійшли хлопці, серед яких був ОСОБА_5 , і почали між собою сваритися. ОСОБА_17 почав з`ясовувати у ОСОБА_3 , чому останній побив його, підходив до нього і натовпу хлопців, сварився, кричав. Хтось наніс ОСОБА_17 удар спереду. Після цього вона почала кричати на хлопців. Самої бійки у натовпі вона не бачила. Чи наносили удари ОСОБА_17 ногами по голові або обличчю, вона не бачила. Коли бійка припинилися, то вона зайшла в приміщення за серветками, бачила, що дискотека в приміщенні не припинилася. Вийшовши із приміщення, вона побачила, що ОСОБА_17 сидів на землі і сказав, що йому погано. Вона хотіла підняти його, але їй у цьому перешкоджали невідомі хлопці. У зв`язку із цим вона сказала, що викликала поліцію і її пустили до ОСОБА_17 . До них підійшли її чоловік та брат потерпілого ОСОБА_57 . Надаючи допомогу ОСОБА_17 , вона не бачила перелому щелепи, а лише розбитий ніс, крововилив під оком, розріз шкіри ноги на коліні. Пошкодження щелепи у ОСОБА_17 вона побачила пізніше, коли вони всі разом очікували на приїзд автомобіля швидкої допомоги.

Також, свідок ОСОБА_25 показала суду, що в ході досудового розслідування слідчий у приміщенні Шаргородського ВП проводив впізнання особи за фотознімками з її участю. Вона пам`ятає, що на одному із фотознімків упізнала хлопця, який напав на ОСОБА_17 , зокрема, ОСОБА_3 , але слідчий їй не пояснював, фото яких осіб ще пред`явлені для впізнання, а також, не пам`ятає, по яких ознаках впізнала обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2019 року разом із своїм братом ОСОБА_58 і друзями останнього заходився на дискотеці в с. Джурин. Під час дискотеки він знаходився в приміщенні. Хтось із знайомих хлопців повідомив йому, що на вулиці побили його брата. Він вийшов і побачив бійку, яка вже закінчилася, а у брата був крововилив під оком, пошкоджена щелепа. Дівчата вели ОСОБА_17 в бік і він пішов до них. Натовп хлопців у кількості приблизно 20 чоловік знаходився перед входом у приміщення дискотеки. Звідти вийшли ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і пішли у їх напрямку. ОСОБА_3 при цьому викрикував: «Хто ще хоче, кому ще дати?». Він виставив уперед руки, щоб зупинити ОСОБА_3 , але останній наблизився до нього і вдарив долонею по обличчю. ОСОБА_3 і ОСОБА_5 від до того не знав, але наступного дня знайшов їх фотознімки у соціальних мережах і таким чином упізнав. Інших обвинувачених він не бачив.

Свідок ОСОБА_28 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року перебував з друзями на дискотеці у «Брояка» в с. Джурин. Під час дискотеки він вийшов курити і побачив, що біля входу відбувається бійка, але хто і з ким бився, він не бачив. Закінчивши курити цигарку, він пішов всередину приміщення дискотеки і там відпочивав. Через деякий час він знову вийшов на вулицю курити і побачив натовп хлопців, понад 10 чоловік, які бігли на ОСОБА_17 . Потім він побачив, що у натовпі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 кинули ОСОБА_17 на землю та наносили удари. ОСОБА_3 вдарив ОСОБА_17 ногою по голові, а після нього ОСОБА_5 . Також, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 обоє били ОСОБА_17 ногами в живіт та кулаками по голові. У бійку він не втручався і пішов всередину приміщення, де відбувалася дискотека. При цьому, він не бачив ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_6 серед тих, хто наносив удари ОСОБА_17 . Вийшовши знову через певний час із приміщення дискотеки покурити він побачив, що неподалік від приміщення сварилися та почали битися між собою хлопці із села Довжок та із села Мурафа. У цю бійку він також не втручався, стояв осторонь. Він також почув, що з дороги хтось вигукнув: «Заграй, сідай в машину, бо зараз тебе посадять».

Свідок ОСОБА_59 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року перебував на дискотеці у закладі «Брояка», який розміщений біля с. Джурин, разом із своїми знайомими ОСОБА_27 , ОСОБА_26 та ОСОБА_60 . Посидівши за столиком всередині приміщення дискотеки, вони вийшли на вулицю і він побачив бійку. У натовпі хлопців із 20-30 чоловік ОСОБА_3 і ОСОБА_5 билися із якимось хлопцем. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у тому натовпі, що били невідомого йому хлопця, не було і поблизу він їх не бачив. Також, він не бачив, хто, кому, по яких частинах тіла наносив удари. Крім того, йому відомо, що біля приміщення дискотеки в той час відбувалася не одна бійка, зокрема, побили ОСОБА_17 , але цієї бійки він не бачив, а також з іншого боку від входу на дискотеку відбувалася бійка між його знайомим ОСОБА_61 та ОСОБА_4 . Від тих людей, що знаходилися біля приміщення дискотеки, він почув, що ОСОБА_17 повезли в лікарню. Так як тілесні ушкодження нанесли його знайомому ОСОБА_62 , то він поїхав з останнім у лікарню. Незалежно від того, що на вулиці відбувалися бійки в різних місцях біля приміщення, дискотека всередині приміщення продовжувалася, оскільки продовжувала звучати музика, люди танцювали.

Свідок ОСОБА_63 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року перебував на дискотеці в закладі «Брояка», що знаходиться біля дороги на с. Джурин, куди приїхав із ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 . Приблизно о 24 годині він вийшов на вулицю і побачив ОСОБА_17 , який стояв і розмовляв із дівчиною біля входу в приміщення дискотеки. Також, він побачив, що ОСОБА_3 біля входу зчепився з невідомим йому хлопцем і пішов їх розбороняти. Потім він побачив, що якісь хлопці почали бити ОСОБА_17 . Серед тих, хто бив ОСОБА_17 він ОСОБА_3 не помітив. Хто саме наносив удари ОСОБА_17 , він не побачив, оскільки у нього в цей час, тобто одночасно із конфліктом, у якому побили ОСОБА_17 , у іншому місці неподалік від приміщення дискотеки виник конфлікт із ОСОБА_4 , який переріс у бійку. Після його бійки із ОСОБА_4 він отримав тілесні ушкодження, тому викликав автомобіль таксі і поїхав у лікарню. Коли він виїздив на таксі, то побачив, що ближче до дороги відбувалася ще одна бійка між хлопцями, але ні потерпілого, ні обвинувачених серед тих, хто бився, він не бачив. Також, він бачив скупчення людей неподалік від входу в приміщення дискотеки і серед цього скупчення побачив потерпілого ОСОБА_17 , але хто і кому в тому натовпі наносив удари, не бачив. Потерпілого ОСОБА_17 зустрів пізніше в лікарні і побачив, що у останнього було побите обличчя, пошкоджена щелепа, розбите коліно.

Свідок ОСОБА_26 суду показав, що приїхав з ОСОБА_27 , ОСОБА_64 на дискотеку до «Брояка» у с. Джурин і знаходився там в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року. Першого нападу на ОСОБА_17 він не бачив, але бачив другий напад. Так, коли ОСОБА_17 знаходився за приміщенням дискотеки, то на нього накинувся натовп хлопців, приблизно 20-30 чоловік. Ударів, що наносилися конкретно ОСОБА_17 у цьому натовпі, він не бачив, бо знаходився від нього приблизно за вісім метрів. Посеред натовпу він бачив ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , але не бачив, чи наносили вони удари ОСОБА_17 . ОСОБА_6 серед натовпу він не бачив взагалі. Коли він побачив ОСОБА_17 , то у останнього були наявні тілесні ушкодження крововилив під оком, розбитий ніс, з якого йшла кров, нога травмована, а також потерпілий не міг розмовляти через травму щелепи.

Свідок ОСОБА_27 суду показав, що в ніч з 08.04.2018 року на 09.04.2018 року перебував на дискотеці «Брояка» в с. Джурин, де зустрів ОСОБА_17 . Під час дискотеки він вийшов на вулицю і приблизно о 01 годині побачив перший напад на ОСОБА_17 . Так, він стояв далі від входу в приміщення, а ОСОБА_17 стояв ближче і розмовляв з дівчатами. Також, поруч з потерпілим знаходилося багато людей. Серед натовпу людей до ОСОБА_17 підійшов ОСОБА_3 і вдарив кулаком в обличчя. ОСОБА_17 від удару впав, але відразу піднявся. Після цього на потерпілого накинувся натовп хлопців, серед якого він попереду бачив ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Також у натовпі біля входу в приміщення він бачив і інших обвинувачених. Удари ОСОБА_17 наносили обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , спершу кулаками, а потім кинули потерпілого на землю і наносили удари по тілу ногами. Чи наносили ОСОБА_17 удари інші обвинувачені, він не бачив. Хтось із дівчат, які стояли біля входу, почав кричати і бійка припинилася. Дві дівчини підняли ОСОБА_17 на ноги і відвели вбік, ближче до нього. Він підійшов до ОСОБА_17 і стояв біля нього. В цей час він побачив, що знову збирався натовп хлопців, приблизно двадцять чоловік, які йшли бити ОСОБА_17 . Під час другого нападу натовп хлопців повалив ОСОБА_17 на землю. ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і інші хлопці, яких він не знає, наносили удари ОСОБА_17 по тілу, в тому числі ногами. Яким чином бійка припинилася, він не пам`ятає. Дівчата викликали швидку допомогу, але вона довго не їхала, тому вони викликали автомобіль таксі і поїхали з ОСОБА_17 в лікарню самостійно. У ОСОБА_17 був синяк під оком, подряпане обличчя, щелепу потерпілий тримав руками.

Проаналізувавши та оцінивши показання свідків, допитаних за клопотанням сторони обвинувачення, у сукупності із письмовими доказами, наданими сторонами кримінального провадження, проаналізованими вище, суд прийшов до переконання, що нежитлове приміщення магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_6 », прибудови, веранди, піднавісу, що знаходиться в АДРЕСА_6 , в якому ОСОБА_52 , як суб`єкт господарювання, має право на здійснення господарської діяльності, зокрема, діяльності ресторанів, надання послуг мобільного харчування; організування інших видів відпочинку та розваг, має ознаки громадського місця, оскільки передбачає відвідування його одночасно великою кількістю людей, необхідністю дотримання відвідувачами магазину-кафе розпорядку його діяльності та правил громадського порядку.

Так, нормами КК та КПК України не передбачено визначення поняття «громадське місце».

Статтею 1 ЗУ «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» передбачено, що громадське місце це частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.

Крім того, відповідно до п.п.20 п.2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, що затверджений наказом ГПУ від 06.04.2016 року за №139 «Про затвердження Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», що діяло в період вчинення кримінального правопорушення, згідно з обвинувальним актом, до громадських місць належать місця, що використовуються громадянами для спільної роботи, відпочинку, пересування, проведення масових заходів та інших потреб (вулиці, площі, вокзали, аеропорти, магазини, кафе, бари, ресторани, музеї, клуби, пляжі в період їх роботи, а також громадський транспорт під час перебування в ньому громадян, ділянки лісу, поля під час проведення на їх території організованих масових зібрань), приміщення вокзалів, пасажирські (приміські) потяги, літаки, катери, пароплави, перони, платформи, пристані та інші місця під час очікування посадки та висадки пасажирів.

Аналогічне визначення громадського місця міститься у п.п.20 п.2 Розділу ІІ нині діючого Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого Генеральним прокурором 30.06.2020 року за №298.
Також, суд встановив, що здійснення таких видів господарської діяльності як діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; лісопильне та стругальне виробництво; організування інших видів відпочинку та розваг; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна ОСОБА_53 не передбачено за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку із чим самовільна прибудова приміщення для дискотеки в приміщенні під однією покрівлею із пилорамою та складом і організація в ньому дискотеки не передбачені ні документами про право власності, ні дозволом на провадження господарської діяльності, разом з тим, масові заходи дискотеки у цьому приміщенні ОСОБА_53 проводяться, їх відвідує значна кількість людей одночасно, що підтверджується показаннями потерпілого, свідків, обвинувачених, що переконує суд у тому, вказане у обвинувальному акті місце, де стався конфлікт потерпілого ОСОБА_17 з обвинуваченими, є громадським.

Відтак, суд вважає помилковим ствердження захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_8 в судових дебатах про відсутність ознак громадського місця у приміщенні, пристосованому ОСОБА_53 для проведення дискотек.

Разом з тим, суд вважає слушними ствердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою кримінального правопорушення, передбаченого статтею 296 КК та про те, що дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілого і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти здоров`я особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, а не як хуліганство.

Так, проаналізувавши та оцінивши надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, зокрема, наведені вище показання свідків сторони обвинувачення у сукупності із письмовими доказами обвинувачення та захисту, із показаннями потерпілого та обвинувачених, суд встановив, що докази сторони обвинувачення не підтверджують винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

Отже, визначаючись щодо доведеності винуватості ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, суд виходить з наступного.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Частиною 2 ст.8 та частиною 5 ст.9 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зміст поняття доведеності винуватості особи у вчиненні злочину «поза розумним сумнівом» розкрито у пункті 150 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», згідно з яким суд при оцінці доказів, керується критерієм доведеності « поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Отже, зважаючи на викладене вище, можна стверджувати, що саме прокурор, будучи стороною обвинувачення, зобов`язаний довести винуватість особи у вчиненні злочину поза розумним сумнівом.
Статтею 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ч.1 ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України», є частиною національного законодавства України.

Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинуватою доти, поки її винність не буде встановлена у законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

Згідно з абз.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом.

Аналогічна норма міститься у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод.

Так, ЄСПЛ, який має право тлумачити Конвенцію для правильного її розуміння, у рішенні в справі «Барбера, Массегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п.2 ст.6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27.10.1999 року у справі №1-15/99).

ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.04.2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку.

Аналогічний висновок зроблено ЄСПЛ у п.п.71, 81 рішення у справі «Шагін проти України».

Крім того, у справі «Ростомашвілі проти Грузії» (заява №13185/07) від 08.11.2018 року, ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник не мав справедливого судового розгляду, оскільки його засудження було засновано в значній мірі на свідченнях батька жертви, який стверджував, що був свідком злочину. Разом з тим, суди не розглянули жодне із стверджень заявника про те, що жоден із доказів не доводив його причетність до злочину, а батько жертви, який підтверджував його причетність, можливо, не був на місці злочину, тобто ЄСПЛ констатував, що в порушення п.1 ст.6 Конвенції, національні суди не надали достатніх підстав для їх рішення про визнання заявника винним.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Частинами 1, 3 та 4 ст.17 КПК України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).
Згідно зі ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно із ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Водночас пунктами 1 та 3 ч.1 ст.373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; в діянні особи є склад кримінального правопорушення.
Отже, суд, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оцінивши кожний із доказів, наданих стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку в частині висунутого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 обвинувачення за ч.2 ст.296 КК України, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, який полягав у хуліганстві, грубому порушенні громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб.
Оцінюючи докази, надані прокурором для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, суд вважає, що обвинувачення останніх у вчиненні вказаного злочину ґрунтується виключно на припущеннях, не відповідає вимогам КК та КПК України, частина доказів стороною обвинувачення зібрана з порушенням вимог КПК і є недопустимими, частина доказів носить формальний характер, оскільки вони не містять фактичних даних ні на підтвердження, ні на спростування винуватості та не можуть прийматися судом до уваги, про що зазначено у вироку вище, інша частина доказів отримана в результаті слідчих дій за участю потерпілого та похідні від результатів слідчих дій за участю потерпілого, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі пункту 1 ч.1 ст.373 КПК України слід визнати не винуватими та виправдати у зв`язку з не доведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України, в якому вони обвинувачуються.
До вказаного висновку суд прийшов, виходячи з наведених вище аналізу та оцінки показань обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , показань потерпілого ОСОБА_17 , показань свідків обвинувачення, письмових доказів.
Так, проаналізувавши показання всіх обвинувачених, які наведені у вироку вище, не встановлено участі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у конфлікті ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з ОСОБА_17 .

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 взагалі заперечують свою участь у конфлікті з потерпілим ОСОБА_17 і у порушенні громадського порядку під час дискотеки вночі 09.04.2018 року, та в судовому засіданні вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України не визнали, посилаючись на те, що злочину не вчиняли, оскільки на дискотеку «Брояка» у с. Джурин приїхали з єдиною метою для відпочинку, при цьому, вони близько не знайомі між собою, а ОСОБА_4 також не є близьким знайомим із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , не товаришують між собою, не перебувають у будь-яких спільних за інтересами групах молоді, проживають у різних населених пунктах, ОСОБА_4 приїхав окремо від інших обвинувачених із своїми друзями та відпочивав також окремо від ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , при цьому обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 показали, що обвинуваченого ОСОБА_4 бачили один раз в ході дискотеки і лише привіталися з ним і останній не знаходився у місці конфлікту із потерпілим взагалі, а обвинувачений ОСОБА_6 , який приїхав разом з ними, під час конфлікту їх із потерпілим знаходився біля парковки автомобілів, розмовляв із своїми знайомими.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 стверджував, що не приймав участі у конфлікті з потерпілим ОСОБА_17 , не наносив останньому тілесних ушкоджень та не вчиняв хуліганства і не порушував громадського порядку.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив вказані показання ОСОБА_4 , і також стверджував, що не приймав участі у конфлікті із ОСОБА_17 , не наносив останньому тілесних ушкоджень та не вчиняв хуліганства і не порушував громадського порядку.
Також, обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підтвердили вказані вище показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , надавши показання, що конфлікт з потерпілим виник лише у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачення ґрунтувалося в основному на показаннях потерпілого, наданих в ході досудового розслідування, на доказах, отриманих в ході проведених і з ним слідчих дій: слідчому експерименті, впізнанні обвинувачених в ході пред`явлення для впізнання обвинувачених по наданих йому фотознімках.

Тобто показання потерпілого були вирішальними доказом такої значущості та важливості, який, вірогідно, мав стати вирішальним для розгляду справи, а решту доказів похідними від цих показань.

Згідно з ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Потерпілий ОСОБА_17 надав показання, сприйняті судом безпосередньо та наведені вище у вироку, про те, що у нього виник словесний конфлікт, що переріс у бійку із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , і, при цьому, якби ОСОБА_3 не заступився за ОСОБА_5 , то бійки не було б.
Так, оцінюючи наведені вище у вироку показання ОСОБА_17 , суд звертає увагу на те, що потерпілий повідомив суду, що бійка почалася спонтанно, саме через неприязні відносини, що виникли раптово між ним та ОСОБА_5 в ході суперечки; що ОСОБА_3 першим наніс йому удар по обличчю, під око; що решта обвинувачених били його кулаками по всіх ділянках тіла, по обличчю; що саме від нанесеного ОСОБА_3 удару він впав і піднявся; що коли падав, то пошкодив ногу об каміння; що коли впав, то обвинувачені били його ногами по тілу; що він бачив, що ОСОБА_3 наніс йому удар ногою в щелепу, від якого відчув різку біль та вважає, що цей удар призвів до пошкодження щелепи.

Разом з тим, потерпілий не вказав, що обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 вступали з ним у суперечку; куди саме кожен із обвинувачених, окрім ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , наніс йому тілесні ушкодження; що відбулося порушення громадського порядку та припинення дискотеки, як масового заходу, у зв`язку із чим суд вважає, що показання потерпілого з точки зору достатності цього доказу для підтвердження обвинувачення за ч.2 ст.296 КК України, відповідно до вимог ст.94 КПК України, не є вирішальними, а також взагалі не вказують на причетність до злочину обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , оскільки ствердження ОСОБА_17 про те, що в натовпі людей, які знаходилися поруч із місцем його конфлікту із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і які наносили йому тілесні ушкодження, він бачив ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , не підтверджують факту вчинення останніми будь-якого злочину, в тому числі, хуліганства чи злочину проти здоров`я потерпілого.

Також, оцінюючи наведені вище у вироку показання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , суд не встановив проявів у свідомості останніх під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_17 явної зневаги до загальноприйнятих норм і правил поведінки, прагнення самоутвердження за рахунок приниження потерпілого, протиставлення себе оточуючим, домінування у їх свідомості внутрішнього спонукання до зухвалого порушення громадського порядку, спокою громадян чи зриву дискотеки, яка відбувалася у приміщенні, поруч із яким стався конфлікт, тобто наявності мотиву у останніх на порушення громадського порядку.

Аналіз показань обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 переконує суд про наявність у свідомості кожного з них особистого мотиву посягання на потерпілого ОСОБА_17 , тобто умислу на нанесення йому тілесних ушкоджень в ході раптово виниклого конфлікту, який, на їх переконання, спровокований самим потерпілим та стався через раптово виниклі неприязні відносини із потерпілим внаслідок поведінки останнього.

На переконання суду, усі дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були продиктовані саме умислом на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень і спрямовані на заподіяння умисного тілесного ушкодження ОСОБА_17 з мотивів раптово виниклих неприязних відносин через, на їх думку, неправомірну поведінку потерпілого щодо ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 року у справі №688/788/15-к та у постанові від 23.06.2020 року у справі №159/3738/16-к, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключає можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року №1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Суд констатує, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України, в якому їх обвинувачують, а також, що в діянні обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

При цьому суд виходить також із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19).

З вказаної вище правової позиції вбачається, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти. Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину. Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи. Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства. З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 21.01.2020 року у справі №751/4233/18 та від 13.08.2020 року у справі №689/1650/16-к.
Відповідно до фактичних обставин означеної справи, встановлених на підставі безпосередньо сприйнятих судом доказів, зокрема показань потерпілого ОСОБА_17 , обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , свідків обвинувачення, що наведені у вироку вище, бійка між потерпілим та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 сталася на ґрунті особистого конфлікту між ними, який виник через поведінку ОСОБА_5 відносно ОСОБА_17 , зокрема, через штовханину ОСОБА_5 , коли він проходив у натовпі людей повз ОСОБА_17 та штовхнув потерпілого, а на зауваження останнього вступив з ним у словесну суперечку, штовхання, що переросло у бійку і нанесення ударів по обличчю потерпілого, в яку вступив ОСОБА_3 з метою захисту свого друга ОСОБА_5 .
Обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню останніх до ОСОБА_17 , яка виникла раптово: у ОСОБА_5 обуренням на зауваження потерпілого щодо штовхання його ОСОБА_5 , виникненням сварки з цього приводу та прагненням помститися потерпілому; у ОСОБА_3 обуренням через сварку потерпілого ОСОБА_17 з ОСОБА_5 , штовхання, прагненням помститися ОСОБА_17 за неправомірні, на його думку, дії потерпілого щодо неповнолітнього ОСОБА_5 , а не бажанням обвинувачених протиставити себе суспільству і продемонструвати неповагу до суспільства, до загальноприйнятих норм і правил поведінки в суспільстві та не з метою порушення нормальної діяльності і зриву масового заходу дискотеки.

Так, ні потерпілий ОСОБА_17 , ні допитані в судовому засіданні свідки сторони обвинувачення не заперечили того факту, що під час та після бійки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з потерпілим, нормальної діяльності закладу ОСОБА_30 дискотеки порушено не було, масовий захід дискотеку зірвано не було, оскільки вона продовжувалася, грала музика, молодь, яка знаходилася всередині приміщення, відпочивала та розважалася.

Свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_29 , ОСОБА_23 поліцейські СРПП Шаргородського ВП показали суду, що по приїзду їх на виклик на дискотеку, бійки вони не застали, разом з тим, молодь знаходилася як у приміщенні, де продовжувалася дискотека, так і на вулиці, що вони пробули біля приміщення дискотеки приблизно до 03-04 години 09.04.2018 року, аж до закриття дискотеки власником приміщення ОСОБА_65 .

Зазначене, на переконання суду, дає підстави для висновку про відсутність у діях ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою кримінального правопорушення, передбаченого статтею 296 КК.

Відтак, дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілого і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти здоров`я особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, зокрема, дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я; дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

До того ж, з наведених вище підстав, суд вважає хибним ствердження сторони обвинувачення у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням, що ОСОБА_3 умисно заподіяв ОСОБА_66 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження саме під час вчинення хуліганських дій відносно потерпілого.
Таким чином, суд вважає, що обвинуваченого ОСОБА_3 слід виправдати у зв`язку із не доведенням стороною обвинувачення поза розумним сумнівом, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, тобто на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки в діянні ОСОБА_3 наявний склад злочину, передбаченого тільки ч.1 ст.122 КК України.
Також, оскільки судом встановлено, що дії ОСОБА_5 зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілого, безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочину проти здоров`я особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, зокрема, за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, то суд вважає, що слід здійснити перекваліфікацію злочину публічного обвинувачення ч.2 ст.296 КК України, у вчиненні якого обвинувачується останній, на злочин приватного обвинувачення ч.2 ст.125 КК України.
При цьому, суд критично оцінює версію обвинувачення та потерпілого ОСОБА_17 про те, що участь у бійці і нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень приймали всі обвинувачені, оскільки ця версія подій ґрунтується лише на ствердженнях ОСОБА_17 , тоді як судом не встановлено участі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у конфлікті із потерпілим та у нанесенні останньому тілесних ушкоджень.

Суд звертає увагу на те, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 категорично заперечили свою участь у конфлікті із потерпілим ОСОБА_17 ; що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 також категорично заперечують участь обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у конфлікті та бійці із потерпілим; що ствердження потерпілого про те, що усі обвинувачені наносили йому тілесні ушкодження під час бійки не підтверджуються належними, достатніми та допустимими доказами, оскільки сам потерпілий не вказує щодо обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в яку частину тіла кожен з них наносив йому удари, а ствердження про те, що вони наносили удари по різних частинах тіла є неконкретним та некоректним, так як у висновку судово-медичної експертизи не зазначено про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень на тілі, окрім, на обличчі та нозі, яку потерпілий пошкодив, виходячи з його ж показань, об щебінь, коли падав; що протоколи пред`явлення особи, в тому числі, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , для впізнання, є недопустимими доказами, оскільки судом встановлено, що вони отримані з порушенням порядку, встановленого КПК України.

Крім того, суд зауважує, що жоден із свідків сторони обвинувачення не надав показань про нанесення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, зокрема, частина свідків сторони обвинувачення не бачила ні конфлікту потерпілого з обвинуваченими, ні бійки (свідки ОСОБА_52 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_29 , ОСОБА_43 , ОСОБА_47 , ОСОБА_56 ); частина свідків обвинувачення бачила нанесення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень лише обвинуваченими ОСОБА_5 або ОСОБА_3 та обома одночасно (свідки ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 ); частина свідків обвинувачення бачила обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у натовпі людей біля входу у приміщення дискотеки, неподалік від якого відбувалася бійка ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_59 , при цьому свідок ОСОБА_59 показав, що бачив бійку між ОСОБА_4 та ОСОБА_61 , а не з потерпілим ОСОБА_17 ), а свідок ОСОБА_63 показав, що мав конфлікт із ОСОБА_4 у іншому місці біля приміщення, де відбувалася дискотека, який стався одночасно із бійкою навколо потерпілого ОСОБА_17 .

До того ж, суд проаналізував висновок експерта за №37 від 13.06.-22.06.2018 року, відповідно до якого у ОСОБА_17 мали місце тілесні ушкодження у виді двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікованої різано-рваної рани в ділянці лівого колінного суглобу, які виникли від не менше як трьох дій тупого твердого предмета (предметів) (а.с.18-19 т.4).
Тобто, висновок експерта містить посилання про те, тілесні ушкодження у потерпілого виникли від не менше трьох дій твердого тупого предмету (предметів), але не містить посилання про більшу кількість дій, ніж три дії, внаслідок яких виникли тілесні ушкодження у потерпілого.
При цьому, сам потерпілий стверджує, що різку біль у щелепі він відчув після нанесення ОСОБА_3 йому удару у щелепу ногою, а рану на коліні він отримав, коли коліном упав на гострий щебінь.
Ці показання потерпілого ОСОБА_17 узгоджуються із роз`ясненнями висновку експертизи від 13.06.-22.06.2018 року допитаним у судовому засіданні 17.02.2020 року експертом ОСОБА_67 , який суду показав, що перелом щелепи у ОСОБА_17 у двох місцях виник від одноразової дії твердого предмету у ділянку кута нижньої щелепи збоку, і такий перелом відразу викликає фізичну біль. Інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу мало вірогідно, щоб виникла від удару взутою ногою, виходячи з того, що на коліні був наявний рубець, що є наслідком загоєння рани, тоді як край взуття, зокрема, кросівка, не гострий. Разом з тим, рана в ділянці лівого колінного суглобу може виникнути від падіння коліном на щебінь, який має виступи поверхні, у зв`язку із чим отримання різано-рваної рани не виключається. При дослідженні медичної картки потерпілого не встановлено інших тілесних ушкоджень, крім тих, які ним зазначено у висновку експертизи від 13.06.-22.06.2018 року.
Відтак, кількість та характер дій, внаслідок яких виникли тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_17 , не можна вважати численними, як зазначено стороною обвинувачення у обвинувальному акті, і їх спрямування виключається по різних частинах тіла, виходячи з проаналізованого вище висновку експерта, показань потерпілого, допитаного експерта, обвинувачених.
Вказані обставини не спростовані стороною обвинувачення, а тому в силу вимог ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, тлумачаться судом на користь обвинувачених.

ІІІ. Перекваліфікація кримінального правопорушення публічного обвинувачення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 за ч.2 ст.296 КК України, на кримінальне правопорушення приватного обвинувачення, передбачене ч.2 ст.125 КК України.

Щодо повноважень суду здійснити перекваліфікацію злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, суд виходить із вимог ст.ст.337, 368 КПК України та із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19).

У вказаній вище правовій позиції ВП ВС зробила висновок, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії».

Крім того, Велика Палата ВС у вказаній вище постанові звертає увагу на те, що попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності… Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу. У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій. Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Також, у вказаній вище постанові ВП ВС роз`яснює правову позицію про те, що волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке, відповідно до частини першої статті 477 КПК, може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством). Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається устатті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

ВП ВС у згадуваній постанові робить висновок про те, що закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги.

Крім того, ВП ВС у вказаній вище постанові зазначає, що зміст частини першої статті 477 КПК у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети. Праву потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК.

При цьому, суд звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_17 звертався до органу досудового розслідування із відповідною заявою саме про притягнення до кримінальної відповідальності невідомих осіб, які заподіяли йому тілесні ушкодження, а не з приводу вчинення щодо нього хуліганських дій (а.с.247 т.4).

Розв`язуючи питання про наявність чи відсутність у суду процесуального права за результатами розгляду кримінального провадження, розпочатого та скерованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, змінити кваліфікацію діяння на злочин приватного обвинувачення без відповідної заяви потерпілого, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19) зазначає, що на стадії судового розгляду кримінального провадження, розпочатого в порядку публічного обвинувачення, можливість чи неможливість продовження провадження у зв`язку зі зміною кваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення і пов`язані з цим межі процесуальних повноважень суду залежать від того, хто є ініціатором перекваліфікації, 1) суд на підставі частини третьої статті 337 КПК чи 2) прокурор у порядку статті 338 цього Кодексу.

При цьому, під час вирішення наведених питань ВП ВС вважає, що необхідно керуватися загальними положеннями КПК з урахуванням презумпції невинуватості, балансу публічних та приватних інтересів, змагальності, диспозитивності процесу і загальної справедливості судового розгляду.

Так, юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Відповідне судове рішення, як передбачено частиною другою статті 371 зазначеного Кодексу, ухвалюється в нарадчій кімнаті.

Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження.

Разом з тим ВП ВС у вказаній вище постанові від 03.07.2019 року зробила висновок про те, що у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

Оскільки потерпілий не зобов`язаний юридично оцінювати вчинені щодо нього протиправні дії, то подану ним до правоохоронних органів заяву про злочин без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією варто вважати підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, в тому числі в разі відповідної зміни правової оцінки діяння за результатами судового розгляду.

Суд, дотримуючись вимог статті 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою законності, зміст якої розкрито у статті 9 КПК України. Відповідно до цієї загальної засади кримінального провадження суд, як і інші органи державної влади, зобов`язаний неухильно додержуватися норм чинного законодавства, зокрема Конституції України і цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно тієї особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною третьою статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відтак, з огляду на аналіз зазначеного кримінального процесуального законодавства, а також враховуючи правовий висновок ВП ВС, висловлений у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19), суд вважає за необхідне з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, здійснити перекваліфікацію злочину публічного обвинувачення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 згідно з обвинувальним актом із зміненим обвинуваченням від 13.01.2020 року, на кримінальне правопорушення приватного обвинувачення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, оскільки це відповідає безпосередньо встановленим під час судового розгляду дійсним обставинам справи, проаналізованим вище показанням обвинувачених, потерпілого, свідків сторони обвинувачення, а також покращує становище обвинуваченого.

Зазначене, також, узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд приходить до переконання, що у діянні ОСОБА_5 наявний саме склад злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, виходячи з показань потерпілого, свідків обвинувачення, аналіз яких зроблено у вироку вище, а також з висновку судово-медичної експертизи.

Так, згідно із висновком експерта за №37 від 13.06.-22.06.2018 року, у ОСОБА_17 мали місце тілесні ушкодження у виді двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікованої різано-рваної рани в ділянці лівого колінного суглобу, які виникли від не менше як трьох дій тупого твердого предмета (предметів); двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6-ти, але не більше 21-го дня) (а.с.18-19 т.4).
При цьому, при розмежуванні тілесних ушкоджень, які заподіяні ОСОБА_17 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 суд приймає до відома показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , які надали показання про нанесення ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень як кулаками по обличчю, так і ногами у живіт, а також вважає вирішальними у цьому випадку показання потерпілого ОСОБА_17 про те, що обвинувачені наносили йому удари кулаками та ногами як по обличчю, так і по інших частинах тіла, але різку біль у щелепі він відчув від нанесення удару в щелепу взутою ногою саме ОСОБА_3 , а рану на нозі він отримав при падінні коліном на щебінь.

Ці показання потерпілого ОСОБА_17 узгоджуються із роз`ясненнями висновку експертизи від 13.06.-22.06.2018 року допитаним у судовому засіданні 17.02.2020 року експертом ОСОБА_67 , який суду показав, що, виходячи з морфологічних ознак будови щелепи, перелом щелепи у ОСОБА_17 виник від дії твердого предмету у ділянку кута нижньої щелепи збоку за характером ушкодження та можливий перелом у двох місцях щелепи від одноразової дії твердого предмету. Такий перелом щелепи відразу викликає фізичну біль, чи відчувається при цьому різка біль, залежить від порогу чутливості особи. Якщо потерпілий стверджує про відчуття ним різкого болю від удару ногою в щелепу, то це відповідає його порогу чутливості. З матеріалів кримінального провадження, на підставі яких проводилася експертиза, неможливо встановити чи є тим твердим предметом, який діяв у ділянку кута нижньої щелепи ОСОБА_17 , рука, затиснута в кулак, чи взута нога. Двобічний перелом нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. За характером перелому його загоєння, згідно з Правилами і критеріями загоєння, більше 21 дня і не залежить від того, скільки часу потерпілий лікувався насправді. Тоді як крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока, інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6-ти, але не більше 21-го дня). Крововилив під кон`юнктиву склери лівого ока та гематоми повік лівого ока можуть виникнути від однієї дії тупого твердого предмету у ділянку ока і навколо нього. Інфікована різано-рвана рана в ділянці лівого колінного суглобу мало вірогідно, щоб виникла від удару взутою ногою, виходячи з того, що на коліні був наявний рубець, що є наслідком загоєння рани, тоді як край взуття, зокрема, кросівка, не гострий. Разом з тим, рана в ділянці лівого колінного суглобу може виникнути від падіння коліном на щебінь, який має виступи поверхні, у зв`язку із чим отримання різано-рваної рани не виключається. При дослідженні медичної картки потерпілого не встановлено інших тілесних ушкоджень, крім тих, які ним зазначено у висновку експертизи від 13.06.-22.06.2018 року. Таким чином, потерпілому було заподіяно не менше трьох дій твердим предметом: у ділянку кута нижньої щелепи, у ділянку ока і навколо нього, в ділянку лівого колінного суглобу.
Відтак, суд приходить до переконання, що обвинуваченим ОСОБА_5 заподіяно потерпілому ОСОБА_17 тілесні ушкодження у виді крововиливу під кон`юнктиву склери лівого ока та гематом повік лівого ока, які за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6-ти, але не більше 21-го дня), тобто вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Тоді як ОСОБА_3 заподіяно потерпілому ОСОБА_17 тілесні ушкодження у виді двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, який не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

ІV. Обвинувачення, визнане судом доведеним, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 , докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Таким чином, в ході розгляду кримінального провадження судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 09.04.2018 року приблизно о 01 годині 30 хвилин ночі, перебуваючи біля входу до приміщення, в якому відбувалася дискотека, що знаходиться під однією покрівлею із приміщенням пилорами та складу в АДРЕСА_5 , втрутився у словесну суперечку ОСОБА_17 з неповнолітнім ОСОБА_5 , яка переросла в бійку, і, на грунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , умисно наніс один удар ногою по обличчю, в результаті чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи в ділянці правого кута та між 3-4 зубами зліва, що, відповідно до висновку експерта за №37 від 13.06.-22.06.2018 року, не є небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Отже, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, а саме: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , на переконання суду, були безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочину проти здоров`я особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, зокрема, за ч.1 ст.122 КК України.

Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є проаналізовані і оцінені у їх сукупності зазначені вище у вироку: показання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_17 , свідків обвинувачення ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , висновок експерта за №37 від 13.06.-22.06.2020 року; показання експерта ОСОБА_68 ; відомості із протоколу слідчого експерименту від 26.07.2018 року з фототаблицями, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_17 уточнив обставини нанесення йому тілесних ушкоджень 09.04.2018 року обвинуваченими (а.с.30-35 т.4).

Вказані вище докази, безпосередньо досліджені під час судового розгляду, в сукупності є належними, так як підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні щодо заподіяння потерпілому ОСОБА_17 обвинуваченим ОСОБА_3 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, а ОСОБА_5 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та допустимими, так як отримані в порядку, встановленому КПК України, є послідовними, переконливими для суду у своїй сукупності і не викликають сумнівів у їх достовірності.

Відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами та потерпілим їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, сприяв змагальності сторін, які мали можливість самостійно обстоювати їхні правові позиції, права, свободи, законні інтереси, передбачені КПК України, сторони та потерпілий не були позбавлені права та можливості подавати до суду речі, документи, інші докази, заявляти клопотання, а також реалізувати інші права, сприяв рівності сторін у їх процесуальних правах, виходячи також із правових позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини у п.87 рішення у справі «Салов проти України», в яких наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною… Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні має бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та доводами, представленими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі «Руіз Матеос проти Іспанії»).

При цьому, суд констатує факт, що ні стороною захисту, ні потерпілим під час судового розгляду не заявлялися клопотання щодо виклику свідків, витребування речей та документів, заявлялися клопотання про приєднання документів в якості доказів сторони захисту з метою обстоювання правової позиції обвинуваченого ОСОБА_3 щодо неможливості встановити, чи є місце конфлікту з потерпілим громадським місцем.

Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження: прокурор, обвинувачені та їх захисники, законний представник, потерпілий та його представник, не заперечували.

Оскільки сторона обвинувачення поза розумним сумнівом, відповідно до вимог ст.17 КПК України, не довела винуватість обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні хуліганства, грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та було вчинене групою осіб, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, то слід ухвалити виправдувальний вирок відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, тобто за недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, а відносно обвинуваченого ОСОБА_3 слід ухвалити виправдувальний вирок на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, тобто за недоведеністю, що в діянні останнього є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, оскільки його дії були охоплені єдиним умислом, спрямованим на заподіяння потерпілому ОСОБА_17 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження. Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_5 , слід перекваліфікувати із ч.2 ст.296 КК України на ч.2 ст.125 КК України.

Також, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, доведена повністю.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 року у справі №235/8504/15-к, у якій Суд зазначає, що відповідно до ст.24 КК України, умисел поділяється на прямий і не прямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу злочину (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Виходячи з аналізу доказів та із показань потерпілого ОСОБА_17 , обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в ході словесного конфлікту з потерпілим завдали не менше двох ударів кулаками та ногами ОСОБА_17 , які відносяться, відповідно, до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та середньої тяжкості тілесне ушкодження, що не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_5 та ОСОБА_3 носили активний та цілеспрямований характер.

Встановлені судом обставини нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченими ОСОБА_17 в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілого свідчать про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , умисно завдаючи потерпілому ударів, розраховували на такі можливі наслідки, від яких здоров`ю ОСОБА_17 буде спричинена шкода, тобто, на переконання суду, розуміли значення своїх дій, неминучі наслідки цих дій і бажали настання передбачуваних наслідків своїх діянь, тобто діяли з прямим умислом.

28.09.2020 року потерпілий ОСОБА_17 подав до Шаргородського районного суду заяву про відмову від обвинувачення щодо нанесення обвинуваченими йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та середньої тяжкості тілесного ушкодження. При цьому, із заяви вбачається, що потерпілий не заперечує щодо закриття кримінальне провадження, наслідки закриття йому зрозумілі (а.с.151 т.5).

У відповідності до п.1 ч.1 ст.477 КПК України, кримінальне правопорушення за ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) та ч.1 ст.122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження без обтяжуючих обставин) віднесено до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке підлягає закриттю у разі відмови потерпілого від обвинувачення, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Так як ч.7 ст.284 КПК України встановлено, що якщо обставини, передбачені, в тому числі пунктом 7 ч.1 ст.284 КПК України, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження, у зв`язку із чим питання про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення суду слід вирішити шляхом постановлення ухвали.

V. Мотиви ухвалення судом інших рішень.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Питання щодо речових доказів медичної картки стаціонарного хворого Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова №7155 на ім`я ОСОБА_17 , п`яти рентгенівських знімків, рентгендіагностики медичного центру «Вінтермед» з компакт-диском на ім`я ОСОБА_17 слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченим запобіжних заходів, підстав для їх обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, ч.2 ст.296, ч.2 ст.125 ч.1 ст.122 КК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та виправдати на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України.

ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та виправдати на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.296 КК України.

ОСОБА_3 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не застосовувати.

Речові докази: медичну картку стаціонарного хворого Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова №7155 на ім`я ОСОБА_17 , п`ять рентгенівських знімків, рентгендіагностику медичного центру «Вінтермед» з компакт-диском на ім`я ОСОБА_17 повернути у Вінницьку обласну клінічну лікарню ім. М.І. Пирогова.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1