У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2020 року м. Бар

Слідчий суддя Барського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні у м. Бар Вінницької області клопотання начальника сектору дізнання Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000033 від 25.06.2020 про арешт майна,
УСТАНОВИВ:

Начальник сектору дізнання Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП України у Вінницькій області капітан поліції ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, яке погоджене з прокурором Барського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтоване тим, що невстановлені особи, самовільно, всупереч установленому законом порядку, без правовстановлюючих документів здійснили посів та обробіток сільськогосподарської культури (соняшнику) на земельних ділянках, загальною площею 10,7503 га, що розташовані на території Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області, фактичним власником яких являється Барська міська рада. Вказані чотири земельні ділянки за кадастровими номерами № :04:001:0096; № :04:001:0116; № :04:001:0117 та №:04:001:097 являються матеріальними об`єктами, які використовувались для вчинення кримінального правопорушення, та могли зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Незастосування заборони на користування чи розпорядження вказаними земельними ділянками може призвести до їх подальшого незаконного використання та призведе до завдання збитків державі, настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

25.06.2020 сектором дізнання Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області відомості по даному факту були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000033, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.
У зв`язку з вищевказаним, дізнавач просив слідчого суддю накласти арешт на земельні ділянки шляхом заборони здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо розпорядження та їх відчуження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 та начальник сектору дізнання Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП України у Вінницькій області капітан поліції ОСОБА_3 клопотання підтримали за обставин, викладених у ньому.

У судовому засіданні представник власника майна Барської міської ради адвокат ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання з підстав викладених у письмових запереченнях.

Дослідивши клопотання та документи, що долучені до нього, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Стаття 98 КПК України, зокрема, дає визначення речових доказів, під якими слід розуміти матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частиною 2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження.
Положеннями ч.3 ст.132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Як вбачається з матеріалів провадження, досудове розслідування здійснюється за ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме за фактом самовільного зайняття земельної ділянки.
Для встановлення об`єктивної сторони цього кримінального проступку слід встановити не тільки факт самовільного зайняття земельної ділянки, але й настання суспільно-небезпечних наслідків - спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди. Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1КК України є право власності на землю (право володіння і користування землею). Відповідно до цієї статті шкода, передбачена частиною першою цієї статті, визнається значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян (примітка до ст. 197-1 КК України). В силу приписів до п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року. Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатної особи в розрахунку на місяць становить 2102 гривні. На підставі вищевказаного розраховується податкова соціальна пільга, яка дорівнює 1051 грн. (50% від прожиткового мінімуму для працездатної особи).
Таким чином, кримінальна відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки у 2020 році можлива лише за умови завдання такої шкоди володільцю чи власнику, яка перевищує суму 105 100 гривень.
Таким чином, на даний час не встановлено усіх ознак складу кримінального правопорушення, що унеможливлює застосування заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно в даному кримінальному провадженні.
Дізнавачем не надано підтвердження на існування обов`язкової ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, спричинення значної шкоди.
Факт самовільного захоплення земельної ділянки безумовно не свідчить про незаконність набуття права на врожай (на відміну від крадіжки до прикладу). Тому посилання щодо необхідності накладення арешту на таке майно, з метою збереження речових доказів слідчий суддя оцінює критично та вважає недоведеною мету такого арешту.
Слід зазначити, що ст.197-1 КК України не передбачено можливості конфіскації та спеціальної конфіскації. Відповідно до наданих матеріалів клопотання, у даному кримінальному провадженні не було заявлено цивільного позову.
З урахуванням обставин кримінального провадження слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правової підстави для задоволення відповідного клопотання про арешт майна.
На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 107, 170-173, 131, 132, 309 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання начальника сектору дізнання Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно від 15.07.2020 року у кримінальному провадженні № 0000033 від 25.06.2020 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: