Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

15 жовтня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000116 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_9 на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2020 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Корець Рівненської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Судом частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 688,40 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Цим вироком ОСОБА_5 засуджений за вчинення умисного злочину за таких обставин.
Так 14 квітня 2019 року о 14 год. 00 хв., поблизу с.Головниця Корецького району, на обочині автодороги Київ-Чоп, зі сторони смуги, що має напрямок у м.Рівне, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт.
У ході цього конфлікуту ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс в область обличчя ОСОБА_7 не менше одного удару кулаком, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у виді струсу головного мозку, забою м`яких тканин обличчя та очної гематоми зліва.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 просить вказаний вирок змінити, призначивши ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, та частково задовольнити цивільний позов потерпілого, відмовивши у відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування цих вимог апелянт, не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України, зазначив, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник унаслідок неправомірної поведінки та тяжкої образи зі сторони потерпілого ОСОБА_7 на адресу ОСОБА_5 , і це потягло спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Також захисник вказав, що місцевий суд призначив надмірний штраф, оскільки ОСОБА_5 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання.
Окрім того вважає, що стягнення з його підзахисного на користь потерпілого 10000 грн. не відповідає вимогам закону, оскільки потерпілий бажав збагатитись за рахунок обвинуваченого, заявивши значну суму на відшкодування моральної шкоди 50000 грн. При цьому, не було враховано матеріального стану обвинуваченого та інших обставин, які мають істотне значення, зокрема неправомірну поведінку потерпілого, перебування в обвинуваченого на утриманні матері, дружини, яка за станом здоров`я не може працювати та потребує догляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку потерпілого ОСОБА_7 про безпідставність апеляційних вимог, міркування прокурора ОСОБА_4 про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за викладених у вироку обставин є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 Постанови від 24.10.2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ухвалюючи цей вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримав вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Так санкція ч.2 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , місцевий суд врахував дані про особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. При цьому, судом взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, у відповідності до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Сукупність вказаних обставин стала підставою для обрання місцевим судом із вказаних вище видів покарання, передбачених санкцією інкримінованої обвинуваченому ОСОБА_5 норми закону про кримінальну відповідальність, саме покарання у виді штрафу.
При цьому колегія суддів зауважує, що системним аналізом розділу Х Загальної частини Кримінального кодексу України встановлено, що перелік видів покарань, зазначений у ст.51 цього Кодексу, побудований за єдиним принципом (критерієм) у строго визначеному порядку, в основу якого покладено ступінь їх суворості. Таким чином, штраф є найменш суворим видом покарання, передбаченим законодавцем.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до переконання про відсутність підстав стверджувати, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді штрафу є для нього занадто суворим.
Окрім того, враховуючи встановлені обставини кримінального провадження, відсутність обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру призначеного ОСОБА_5 покарання.

Також колегія суддів враховує, що згідно ч.ч.1, 2 ст.127 КПК підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.
При цьому частиною 1 ст.128 КПК передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За визначенням п.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу Україн, моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень п.3 постанови Пленуму Верховний Суд України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів цього провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_7 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнав останній у зв`язку зі спричиненням йому легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та необхідність потерпілому проходити лікування, а отже безумовно як змінило так і вплинуло на його звичний спосіб життя.

При цьому, колегія суддів зауважує, що матеріальний стан винної особи повинен враховуватись при визначенні розміру компенсації завданої моральної шкоди, однак не може бути підставою для відмови у стягненні з неї такої компенсації.
Стосовно незгоди сторони захисту зі встановленим місцевим судом мотивом вчинення ОСОБА_5 цього злочину, то колегія суддів зауважує, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, характеризується умисною формою вини, тобто для кваліфікації дій винної особи за вказаною нормою слід встановити лише умисел на спричинення легких тілесних ушкоджень. При цьому мотив таких дій не впливає на їх кваліфікацію, та, враховуючи обставини кримінального провадження, також на вид та розмір призначеного покарання. Даних, які свідчать про неправомірну поведінку потерпілого стосовно обвинувачееного суду надано не було.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить переконання, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність та матеріального закону, що регулює питання стягнення моральної компенсації, а тому підстав для його зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2020 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_9 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3