Номер провадження: 11-кп/813/650/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції (дистанційне судове провадження) апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2020 в межах кримінального провадження №0000396 від 07.03.2020 відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту його фактичного затримання, тобто з 08.03.2020.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком суду законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування призначеного покарання зараховано строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 08.03.2020 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КУ «Міська клінічна лікарня №11» грошові кошти у розмірі 2479 грн.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 08.10.2020 внесено уточнення до резолютивної частини вироку та зазначено, що строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 слід обчислювати з моменту затримання, тобто з 07.03.2020 о 23:30 год.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 07.03.2020 приблизно о 11:50 год., знаходячись за місцем свого мешкання в кв. АДРЕСА_2 , відчинив двері своєї квартири ОСОБА_9 , який прийшов до нього задля отримання раніше наданих у борг ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 270 грн..
Перебуваючи у коридорі квартири між ними виник конфлікт та словесна перепалка щодо неповернення боргу ОСОБА_7 , в ході якої ОСОБА_9 схопив своїми руками останнього за верхній одяг, одягнутий на ньому, в результаті чого вони удвох впали на підлогу.
Знаходячись на підлозі, у ОСОБА_7 раптово виник умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкодження, у зв`язку із чим він, підвівшись, попрямував до своєї спальної кімнати, де зі столу узяв ніж та, тримаючи його правою рукою, вибіг до коридору, де в цей час ОСОБА_9 підводився з підлоги, та, підбігши до останнього, наніс перший удар ножем в область лівого плечового суглоба, спричинивши ОСОБА_9 колото-різану рану, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Надалі, одразу після цього, ОСОБА_7 , не маючи на меті зупинятися в своїх неправомірних діях, завдав другий удар ножем ОСОБА_9 в область задньої поверхні грудної клітки, чим спричинив останньому колото-різане поранення, проникаюче в ліву плевральну порожнину з ушкодженням лівої легені, що призвело до внутрішньої плевральної кровотечі та пневмотораксом (потраплянням повітря в плевральну порожнину), що було небезпечним для життя в момент спричинення та без надання медичної допомоги могло закінчитись смертю, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком з підстави призначення його підзахисному надто суворого покарання через неврахування судом того, що він повністю визнав свою провину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким задовільно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки, а також обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок, визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки; на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, та покласти на нього наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вбачається із мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції (а.с. 63), обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням учасників судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.
При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів захисника про надмірну суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; позитивну характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, працював в ЗОШ №51, неодружений, має на утриманні матір-інваліда; позицію потерпілого, якому добровільно відшкодовані завдані збитки; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції визнав визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом 1-ої інстанції встановлено не було.
Всупереч твердженням сторони захисту про надмірну суворість призначеного судом 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд звертає увагу на те, що з урахуванням, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, а саме посягання на передбачене законом невід`ємне природне право людини на життя, обставин його скоєння, зокрема, умисного спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження проникаючого в плевральну порожнину колото-різаного поранення ножем, що призвело до кровотечі та без надання медичної допомоги могло призвести до тяжких наслідків смерті, декількох обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, позиції потерпілого, а також вищевикладеної характеристики особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо того, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства та необхідності призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, якого буде достатньо для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про те, що приймаючи до уваги фактичні обставини справи, характер вчиненого злочину та ступінь його тяжкості, немає підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки застосування стосовно обвинуваченого такого інституту суперечить загальним засадам застосування покарання та не забезпечить досягнення його мети.

За встановлених обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення вимог сторони захисту та зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, зокрема, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та оцінивши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання останнього, позицію потерпілого, а також характеристику особи обвинуваченого, призначив ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2020, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в цей же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4