Справа № 456/3624/17
Провадження № 1-кп/456/44/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3
особи, щодо якої передбачається ОСОБА_4
застосування примусових заходів
медичного характеру
законного представника ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий клопотання слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001080 від 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,
в с т а н о в и в :
Згідно клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001080 від 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту наркотичного засобу, обіг яких обмежено «бупренорфін», при невстановлених органом досудового розслідування обставинах незаконно придбав з метою подальшого збуту наркотичні засоби, які після придбання переніс до місця свого проживання, де у невстановленому досудовим розслідуванням місці зберігав з метою подальшого збуту. Так, 17.08.2017 близько 19.30 год. ОСОБА_4 під час телефонної розмови із ОСОБА_8 /зі зміненими анкетними даними/, домовився з останнім про збут йому наркотичного засобу «бупренорфін». Після цієї розмови ОСОБА_4 близько 19 год. 34 хв. прибув неподалік стадіону ЗОШ №3 м. Стрий, що по вул. 50-річчя УПА №2, де зустрівшись з ОСОБА_8 (зі зміненими анкетними даними), ОСОБА_4 з корисливих мотивів, умисно незаконно зберігав з метою збуту та в подальшому незаконно збув за ціною 300,00 грн. ОСОБА_8 (зі зміненими анкетними даними), один блістер з таблеткою овальної форми з тисненням В-8, що у відповідності до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено «бупренорфін», в кількості 0,008 грам. Крім цього, 21.08.2017 близько 14 год. 44 хв. ОСОБА_4 під час телефонної розмови із ОСОБА_8 /зі зміненими анкетними даними/, домовився з останнім про збут йому наркотичного засобу «бупренорфін». Після цієї розмови ОСОБА_4 цього ж дня близько 15 год. неподалік ЗОШ №3 м. Стрий, що по вул. 50-річчя УПА №2, де зустрівся з ОСОБА_8 (зі зміненими анкетними даними), після чого ОСОБА_4 з корисливих мотивів, умисно, повторно незаконно зберігав з метою збуту та в подальшому незаконно повторно збув за ціною 300,00 грн. ОСОБА_8 (зі зміненими анкетними даними), блістер з частиною таблетки білого кольору, що у відповідності до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено «бупренорфін», в кількості 0,0047 грам.
Таким чином, в діях ОСОБА_4 орган досудового розслідування вбачає ознаки суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, тобто незаконне придбання, перевезення, зберігання наркотичних засобів з метою збуту та збут наркотичного засобу, вчиненого повторно.
В судовому засіданні прокурор просить суд постановити ухвалу, в порядку ч.2 ст.513 КПК України, якою застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
В судовому засіданні особа, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 , його законний представник ОСОБА_5 , захисник - адвокат ОСОБА_6 просять суд відмовити в застосуванні відносно ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставі ч.3 ст.513 КПК України, вважаючи, що органом досудового розслідування не доведено, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.307 КК України. Особа, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 свою вину у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України заперечив повністю, просить провадження закрити.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що в клопотанні слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001080 від 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України слід відмовити, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України закрити, а матеріали клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001080 від 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України направити прокурору для здійснення кримінального провадження в загальному порядку, з наступних підстав.

Статтею 503 КПК України визначено підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру. Зокрема, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Згідно із ст.513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України стороною обвинувачення та стороною захисту долучено, а судом досліджено наступні докази: витяг з кримінального провадження №0001080, витяг з кримінального провадження №0001984, постанову про проведення контролю за вчиненням злочину від 15.08.2017, постанову про призначення прокурора (групи) прокурорів від 11.04.2017, протокол огляду покупця від 17.08.2017, протокол огляду грошових купюр від 17.08.2017, протокол огляду місця події від 17.08.2017, протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 18.08.2017, висновок експерта №3/919 від 21.08.2017, постанову про проведення контролю за вчиненням злочину від 21.08.2017, протокол огляду покупця від 21.08.2017, протокол огляду грошових купюр від 21.08.2017, протокол огляду місця події від 21.08.2017, протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 22.08.2017, висновок експерта №3/938 від 01.09.2017, протокол огляду місця події від 22.08.2017, характеризуючі дані на ОСОБА_4 , ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.07.2017, ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.04.2019, протокол затримання ОСОБА_4 від 22.08.2017, постанову про залучення захисника від 22.08.2017, ухвалу про проведення обшуку від 21.08.2017, протокол обшуку від 23.08.2017, висновок експерта №3/1025 від 02.10.2017, висновок експерта №3/1023 від 06.10.2017, клопотання про надання дозволу на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, проведення аудіо-, відео контролю особи, візуального спостереження за особою з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів для спостереження від 09.08.2017, ухвалу слідчого судді апеляційного суду Львівської області від 14.08.2017, протоколи про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 30.08.2017, постанову про зміну порядку досудового розслідування від 07.11.2017, висновок судово-психіатричного експерта №143 від 11.10.2017, постанови про визнання об`єктів речовими доказами та прилучення їх до кримінального провадження від 13.11.2017, постанову про об`єднання кримінальних проваджень в одне провадження від 09.11.2017, постанову про залучення законного представника від 09.11.2017, лист Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 30.11.2017, видатковий касовий ордер від 21.08.2017, видатковий касовий ордер від 19.07.2017, лист Управління протидії наркозлочинності ГУ НП у Львівській області від 06.10.2017.

Окрім цього, в судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Сторона захисту заперечила винуватість ОСОБА_4 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України і подала клопотання про визнання доказів недопустимими /Т.1 а.с.144-148, Т.2 а.с.25-50/.

У суду відсутні підстави для оцінки доказів, долучених сторонами кримінального провадження до клопотання та з`ясування, в порядку п.п.1,2 ч.1 ст.513 КПК України, питань про те, чи мало місце суспільно-небезпечне діяння та чи вчинив ОСОБА_4 суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.307 КК України, оскільки відсутні підстави констатувати, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності, у зв`язку із наступним.

Згідно зі ст. 19 КК України, осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Водночас ст. 20 КК України визначено, що підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обмежена осудність пов`язана з наявністю у суб`єкта певного психічного розладу, психічної аномалії; внаслідок зазначеного психічного стану особа усвідомлює, але не повною мірою, фактичні ознаки і суспільну небезпечність вчиненого діяння та (або) не повною мірою може керувати ними. Тобто на відміну від неосудної особи, здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними у обмежено осудної особи не виключається; обмежена осудність не виключає осудності як обовязкової ознаки суб`єкта, отже, не виключає кримінальну відповідальність і покарання за вчинене.

Значення обмеженої осудності полягає в тому, що вона може враховуватись судом при призначенні покарання і відповідно до ч.2 ст.94 КК України є підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст.19 КК України) чи обмежено осудною (ч.1 ст.20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №143 від 11.10.2017, ОСОБА_4 психічною хворобою не страждає, виявляє органічний розлад особистості та поведінки внаслідок перенесених черепно-мозкових травм з психоорганічним синдромом та судомними нападами нерівномірної частоти, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_4 психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок перенесених черепно-мозкових травм з психоорганічним синдромом та судомними нападами нерівномірної частоти. Наявні у ОСОБА_4 порушення в інтелектуально-мнестичній та емоційно-вольовій сфері мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття рішень, розуміння власного місця та ролі в досліджуваній ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому в період інкримінованих йому дій, ОСОБА_4 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом, ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем перебування. За своїм психічним станом, ОСОБА_4 може правильно сприймати обставини кримінального провадження та давати по них відповідні покази /Т.1 а.с.215-219/.

Будь-яких доказів, які б вказували на неосудність (ст. 19 КК України) ОСОБА_4 , суду не надано.

Зауважень з приводу належності та допустимості вказаного доказу - висновку судово-психіатричного експерта №143 від 11.10.2017, до суду не надходило.

Отже, даний висновок експертизи не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 на момент вчинення інкримінованого йому діяння знаходився у стані неосудності. Даний висновок експерта вказує, що ОСОБА_4 перебував у стані обмеженої осудності і відповідальність за скоєне у такому стані настає на загальних підставах, з урахуванням положень ч. 2 ст. 20 КК України, а кримінальне провадження повинно здійснюватися у загальному порядку з усіма гарантіями, які закон надає стороні захисту.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що у п. 6 Постанови № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що враховуючи те, що згідно зі ст. 20 КК України особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності, слід визнати, що справу щодо такої особи необхідно направляти до суду з обвинувальним висновком, в якому мають міститися дані про психічне захворювання цієї особи. Визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як помякшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання. Примусові заходи медичного характеру можуть застосовуватися до засудженої обмежено осудної особи також при звільненні її від покарання в разі, коли вона під час його відбування захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними (ч. 1ст. 84 КК).

На підставі п.2 ч.1 ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочини у стані обмеженої осудності.

У відповідності до ч.2 ст. 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути застосовано судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно-небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст.20, ч. 2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Відповідно до ч. 2 ст. 504 КПК України досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

В силу вимог ст. 512 КПК України судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Відповідно до ч. 5 ст. 513 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру може бути закрито судом, якщо неосудність особи на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не була встановлена, а так само в разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу. У такому разі після закриття судом кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру прокурор повинен розпочати кримінальне провадження в загальному порядку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на час вчинення інкримінованого йому протиправного діяння не перебував в стані неосудності (ст. 19 КК України), що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта, а відтак суд вважає, що його неосудність на момент вчинення інкримінованого йому протиправного діяння не встановлена, а тому відповідно до ч. 2 ст. 512 та ч. 5 ст. 513 КПК України, суд вважає за необхідне відмовити в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закрити кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 з поверненням наявних матеріалів кримінального провадження прокурору для здійснення досудового розслідування в загальному порядку.

Після прийняття судом даного процесуального рішення, вимоги ч.5 ст. 513 КПК України визначають дії прокурора, який повинен розпочати кримінальне провадження в загальному порядку.

На підставі наведеного, у суду відсутні підстави для оцінки доказів, долучених до клопотання та з`ясування, в порядку п.п.1,2 ч.1 ст.513 КПК України, питань про те, чи мало місце суспільно-небезпечне діяння та чи вчинив ОСОБА_4 суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.307 КК України, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на час вчинення інкримінованого йому протиправного діяння не перебував в стані неосудності (ст. 19 КК України), що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта №143 від 11.10.2017.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 20, 94 КК України, ст. ст. 502, 512, 513, 515 КПК України,

п о с т а н о в и в :
В застосуванні примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку щодо ОСОБА_4 відмовити.
Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.307 КК України закрити.

Матеріали клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001080 від 25.06.2015 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України направити прокурору для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала не набрала законної сили.

Суддя ОСОБА_1