Справа № 126/1771/17
Провадження №11-кп/801/842/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000971 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 22.05.2020р., яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баланівка Бершадського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, працюючого директором ТОВ «Флагман Карго», не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

За участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 19.12.2016 року біля 17 год. 40 хв. біля приміщення магазину "Піраміда", що знаходиться по вул. Юрія Коваленка в м. Бершадь Вінницької області, під час сварки з ОСОБА_6 , яка виникла на ґрунті неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, підбігши ззаду наніс удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_6 , а саме правої щоки, від якого він впав на землю, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляд забою м`яких тканин та синця на правій щоці.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №189 від 21.12.2016 року у ОСОБА_6 наявні тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин та синця на правій щоці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Дії ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України, тобто легке тілесне ушкодження.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та виправдав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, так як проаналізувавши пред`явленні в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що жоден з них як окремо, так і в сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати вирок та винести новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, так як його вина доводиться показами самого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_10 та іншими матеріалами справи, однак суд дав їм невірну оцінку.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд не взяв до уваги покази потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 , які в сукупності з іншими доказами доводять причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, а також суд за наявності клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, у зв`язку із закінченням строків давності, не вирішив дане питання за наявності згоди ОСОБА_7 на закриття кримінального провадження з наведених підстав.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів зазначених в ній та просить про скасування виправдувального вироку і визнання ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України, призначення покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, зокрема не дав належної оцінки проведеному слідчому експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 , де він показав спосіб нанесення тілесного ушкодження, а також висновку експерта щодо тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого, які не суперечать показанням потерпілого, покази свідка ОСОБА_10 щодо події нанесення тілесних ушкоджень, які відповідають показам потерпілого і не взято до уваги, що ОСОБА_7 погрожував їй через покази в суді, а також протокол пред`явлення особи для впізнання, а також, що ОСОБА_7 не заперечував проти закриття кримінального провадження за закінченням строків давності, потерпілий ОСОБА_6 також підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що він підтримує покази надані ним в суді першої інстанції, що 19.12.2016р., біля 18 год., коли йшов по пішохідній доріжці на нього ледве не наїхав автомобіль на ноги, а тому він у різкій формі зробив зауваження водієві та пішов далі, проте водій вибіг з автомобіля, підбіг до нього ззаді та вдарив кулаком в область щоки, від отриманого удару він впав на землю, він опізнав водія автомобіля, яким виявився ОСОБА_7 , у нього розпухла щока, а тому на наступний день він звернувся до органів поліції, він не перебував у неприязних стосунках з обвинуваченим, а знав його, бо 3 роки назад сталася ДТП і він відшкодував шкоду ОСОБА_7 і більше не мав з ним жодних конфліктів, обвинувачений ОСОБА_7 не просив вибачення і не намагався примиритися, а тому просить його покарати за спричинене тілесне ушкодження, так як йому відомо, що він вже і раніше поводив себе аналогічним способом, обвинувачений ОСОБА_7 заперечив проти апеляційних скарг і пояснив, що його не було на місці конфлікту і він не наносив тілесні ушкодження потерпілому, повідомити де він перебував у зазначений час не може, бо пройшло багато часу, разом з тим підтвердив, що у нього був автомобіль на якому він таксував, та що після конфлікту через ДТП з потерпілим у нього більше не було конфліктів і вважає, що потерпілий хоче йому помститися або ж отримати кошти, дослідивши повторно письмові докази, заслухавши пояснення свідка ОСОБА_10 , ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг про скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 у зв`язку з не доведенням його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, апеляційний суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КПК України.
Отже, суд, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, оцінивши кожний із доказів, наданих сторонами кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , приходить до висновку про те, що прокурором та потерпілим доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, проте суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам.
Потерпілий ОСОБА_6 в суді першої інстанції та апеляційному суді давав послідовні пояснення, щодо причини нанесення йому тілесних пошкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 , а також чітко зазначив місце куди і яким чином було нанесено тілесні ушкодження.
Проте суд у вироку жодним чином не дав оцінки даному доказу, а також не висловив міркування чому не бере до уваги в якості доказу показання потерпілого ОСОБА_7 .
Також апеляційний суд дослідив протокол слідчого експерименту за участю потерпілого де показано спосіб та механізм нанесення йому тілесних ушкоджень, який підтверджує показання потерпілого про можливість спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 , і те, що він проводився влітку, в світлу пору доби, жодним чином не впливає на допустимість даного доказу, оскільки його метою було наглядно зафіксувати де і яким чином заподіяно тілесне ушкодження потерпілому.
Слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 не проводився, бо він заперечував свою причетність до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.
Висновком експерта № 189 від 21.12.2016р. підтверджено отримання потерпілим тілесного ушкодження у вигляді забою м`яких тканин та синця на правій щоці, які могли утворитися внаслідок однократної дії тупого предмета, яким могла бути і рука людини стиснута в кулак, що могло мати місце в строк та при обставинах повідомлених підекспертною особою, і дані висновки підтверджують показання потерпілого щодо локалізації тілесного ушкодження.
Є необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що висновки експерта не варто брати до уваги, бо вони не доводять, що дані ушкодження заподіяні саме обвинуваченим, а не іншою особою, оскільки це виходило б за межі компетенції експерта.
Згідно протоколу прийняття заяви від ОСОБА_6 , останній зазначив, що йому спричинила тілесні ушкодження особа, яка зупинилася на автомобілі ВАЗ 2110, д.н. НОМЕР_1 , який дійсно перебував у користуванні ОСОБА_7 , і який займався таксуванням без відповідної ліцензії, що він підтвердив в апеляційному суді.
Допитана в апеляційному суді свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона підтверджує покази надані нею в суді першої інстанції, зокрема, що вона бачила, як біля супермаркету «Піраміда» припаркувався автомобіль таксі і пішохід щось викрикнув та продовжив рухатись, проте водій автомобіля вибіг з автомобіля та ззаді вдарив пішохода в область голови, після чого останній впав, тоді водій його підняв, на це зреагувала дівчина, яка також вийшла з таксі, зробивши зауваження водієві, пішла до супермаркету, а водій поїхав.
Свідок пояснила, що незважаючи на час доби, що вже було темнувато, було освітлення від супермаркету та ліхтарів, а вона знаходилась на відстані 8-10 м, а тому бачила цю подію, але хто саме це був на той час вона не знала.
Розповідаючи через декілька днів матері про дану пригоду, та їй повідомила, що це вдарили ОСОБА_6 , про що їй розповіла мати останнього, а тому вона погодилась дати свідчення у поліції.
Крім того, через певний час після цього, вона викликала таксі і водієм виявився обвинувачений ОСОБА_7 , який переконавшись в її особі, погрожував їй за те, що вона давала свідчення в органах поліції.
Дані пояснення суд вважає достовірними і не вбачає підстав для оцінки їх критично, що зробив суд першої інстанції, а саме через неспівпадіння місця куди спричинені тілесні ушкодження та не впізнання ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона не бачила обличь через певну відстань, але повно описала події і нанесення удару в область голови, що відповідає показам потерпілого, з яким, як і обвинуваченим, не була знайома раніше, а тому не знала хто є хто, що спростовує, що свідок перебував в дружніх стосунках з потерпілим, та те, що у свідка є вади зору є нічим не підтвердженим припущенням.
Апеляційний суд, дослідивши протокол пред`явлення для впізнання за участю свідка ОСОБА_10 приходить до висновку, що він не може бути належним доказом, оскільки свідок ОСОБА_10 не пам`ятає за яких обставин їй доводилось опізнавати по фото зазначених осіб.
Окрім того зазначені в ньому дані суперечать показаннями свідка щодо даних про його зовнішність, які вона не розгледіла під час події злочину, а тому не бере його в якості доказу вини обвинуваченого ОСОБА_7 .
Не врахування доказу не спростовує вини ОСОБА_7 , оскільки всі інші докази є допустимими та у своїй сукупності доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 , та спростовують пояснення ОСОБА_7 , що потерпілий оговорив його, з метою помсти чи отримання коштів, оскільки потерпілий заявив, що не звертався з цивільним позовом, оскільки ОСОБА_7 має лише відповісти за вчинене.
Виходячи з наведеного, відсутні підстави для залишення без змін виправдувального вироку, на чому наполягав обвинувачений, який підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку апеляційним судом.
Проаналізувавши всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КК України, апеляційний суд приходить до переконання, що сторона обвинувачення і потерпілий довели поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме в тому, що ОСОБА_7 19.12.2016 року, близько 17 год. 40 хв., біля приміщення магазину «Піраміда», що знаходиться по вул. Ю.Коваленка в м. Бершадь Вінницької області, під час сварки з ОСОБА_6 , яка виникла на ґрунті неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесного ушкодження, підбіг ззаду і наніс удар кулаком правої руки в область обличчя, а саме правої щоки, ОСОБА_6 від якого останній впав на землю, заподіявши ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин та синця на правій щоці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, тобто умисне легке тілесне ушкодження.
Вчинений ОСОБА_7 злочин, що передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, на час вчинення відносився до злочинів невеликої тяжкості, а внесеними змінами до КК України, на даний час є кримінальним проступком.
ОСОБА_7 раніше не судимий.
На диспансерному обліку у лікаря психолога чи лікаря нарколога не перебуває.
За місцем проживання відсутня негативна характеристика.
Зі слів, ОСОБА_7 неодружений та з квітня 2019 року працює директором ТОВ «Флагман Карго».
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання не встановлено.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів та вважає, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 є покарання у виді штрафу.
Зважаючи на те, що з часу вчинення злочину, 19.12.2016 року і до набрання вироком законної сили, минуло більше ніж 2 роки, то відповідно до ст. 49 КК України закінчилися строки давності.
Проте, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнавав своєї вини і судом першої інстанції на час розгляду було обґрунтовано відмовлено в клопотанні про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності, обвинувачений ОСОБА_7 має бути звільнений від призначеного покарання за спливом строків давності.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, 407, 409, 411, 420 КПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_6 задовільнити.

Вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 22.05.2020р., яким виправдано ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості у скоєнні злочину, скасувати та ухвалити новий.

Визнати ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4