Справа № 175/2707/20
Провадження № 1-кп/175/178/20
Вирок

Іменем України

16 січня 2021 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

а також потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000555 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у с. Дніпровське Солонянського району Дніпропетровської області, громадянки України, ІПН НОМЕР_1 , з базовою загальною середньою освітою, розлученої, маючої на утриманні чотирьох малолітніх дітей, непрацюючої, проживаючої за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

встановив:

27 квітня 2020 року близько 19.00 години ОСОБА_6 знаходилася у будинку АДРЕСА_2 , де під час конфлікту на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неї раптово виник умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень останньому, і з цією метою вона, утримуючи у руці кухонний ніж, із силою умисно нанесла потерпілому один удар ножем в область лівого передпліччя ззаду.

Унаслідок цих умисних дій обвинуваченої ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 було заподіяне тілесне ушкодження у вигляді рубця на внутрішньо-задній поверхні лівого плеча у верхній третині (розташований на відстані 112 см від підошовної поверхні стопи), що є наслідком загоєння сліпого непроникаючого колото-різаного поранення у відповідній рубцю області, раньовий канал довжиною 4 см прямує ззаду-наперед, ушкоджуючи по своєму ходу шкіру, підшкірно-жирову клітковину і сліпо закінчується у підлеглих м`язах, котре за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

У судовому засіданні ОСОБА_6 свою провину визнала

повністю та пояснила, що 27.04.2020 року приблизно о 15.00-16.00 годині зателефонувала ОСОБА_8 і повідомила про погане самопочуття матері її цивільного чоловіка ОСОБА_9 . У зв`язку з цим вона з ОСОБА_10 викликали швидку для матері та приблизно о 18.00-19.00 годині поїхали за місцем проживання останньої на АДРЕСА_2 . У будинку ОСОБА_8 , яка являється сестрою ОСОБА_11 , схопила її за волосся, після чого між ними розпочалася бійка, під час якої ОСОБА_12 став на захист ОСОБА_13 . Потім до конфлікту втрутився ОСОБА_14 , якого потерпілий повалив на підлогу та на порозі почав душити, притиснувши горло коліном. У цей момент підійшов ОСОБА_15 і почав знімати відео та кричати про припинення конфлікту. В цей час потерпілий притиснув її та ОСОБА_11 до стіни та почав душити, а тому, захищаючись, вона завдала ОСОБА_7 в область руки один удар ножем, який взяла у кухонній кімнаті, але як саме це трапилося, не пам`ятає. Оскільки розпочалася кровотеча, то працівник швидкої, що знаходився у будинку, одразу надав медичну допомогу потерпілому, якого було госпіталізовано до лікарні. Так як це був поминальний день, то вона та інші учасники бійки знаходилися у нетверезому стані. У скоєному щиросердно кається та при призначенні покарання просить врахувати наявність на її утриманні чотирьох малолітніх дітей. Завдану матеріальну шкоду визнала у повному обсязі, а моральну у розмірі 10000 грн.

Провина обвинуваченої у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який у суді пояснив, що 27.04.2020 року він знаходився за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , куди після телефонних погроз приблизно о 18.45 годині прибули ОСОБА_6 і ОСОБА_16 . У цей час працівник швидкої допомоги проводив огляд ОСОБА_17 , а ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у стані алкогольного сп`яніння кричали про те, що він хотів вбити матір і забрати собі будинок. Оскільки ОСОБА_6 і ОСОБА_14 на прохання не заспокоювалися та продовжували сильно кричати, то його цивільна дружина ОСОБА_8 намагалася виштовхати останніх з будинку на вулицю. У відповідь обвинувачена схопила ОСОБА_13 за волосся, а тому він спробував припинити конфлікт і у подальшому притиснув до стіни ОСОБА_11 і ОСОБА_6 , яких неодноразово просив заспокоїтися. Згодом ОСОБА_8 крикнула, що у ОСОБА_6 у руках ніж, яким остання нанесла йому один удар в область лівого передпліччя. Внаслідок спричиненого поранення через сильну кровотечу він почав втрачати свідомість. Всі ці події фіксував на камеру мобільного телефону син ОСОБА_20 . Працівник швидкої надала йому першу медичну допомогу і на автомобілі швидкої допомоги доставили до лікарні. Вважає, що дії ОСОБА_6 необхідно перекваліфікувати на статтю кримінального закону, яка передбачає відповідальність за посягання на життя працівника поліції, оскільки обвинувачена заздалегідь підготувала ніж для нанесення поранення та знала про те, що він поліцейський, та призначити більш суворе покарання ніж запропонувала прокурор. Просив стягнути з ОСОБА_6 3597,61 грн. матеріальної шкоди та 30000 грн. моральної шкоди.

Показаннями свідка ОСОБА_21 , яка під час судового засідання повідомила, що 27.04.2020 року вона знаходилася за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , куди прибули її брат ОСОБА_14 із цивільною дружиною ОСОБА_6 , які заздалегідь викликали швидку до її матері. Знаходячись у будинку, брат і обвинувачена почали кричати, що ОСОБА_22 має намір відібрати будинок і паї, а потім брат наніс їй сильний удар в обличчя. У той час коли вона намагалася виштовхати ОСОБА_19 з будинку, ОСОБА_6 схопила її за волосся. ОСОБА_23 намагався припинити конфлікт і прижав ОСОБА_11 і ОСОБА_6 до стіни та тримав руками. У цей час вона помітила у руках ОСОБА_18 ніж, котрий остання дістала з лівого рукава, а тому одразу вибігла з будинку, щоб розбити вікно та покликати сина. Моменту удару ножем вона не бачила, а стала очевидцем наслідків поранення, коли у ОСОБА_23 на руці сильно кровоточила рана. Працівник швидкої, яка в одній із кімнат оглядала її матір, надала першу медичну допомогу чоловіку, якого доставили до лікарні.

Показаннями свідка ОСОБА_24 , який у суді пояснив, що 27.04.2020 року через погане самопочуття його матері ОСОБА_17 він викликав швидку допомогу за місцем проживання останньої, куди також вирушив разом із цивільною дружиною ОСОБА_25 . Спочатку його сестра ОСОБА_8 кричала, чому він із дружиною приїхав, а потім підбігла до ОСОБА_6 і ззаду схопила за волосся. Між ними розпочалася бійка, під час якої ОСОБА_13 палицею наносила удари ОСОБА_18 , а ОСОБА_22 повалив його на підлогу та почав душити. ОСОБА_6 намагалася припинити конфлікт і відтягнути потерпілого. Моменту нанесення удару ножем він не бачив, але пам`ятає, що ОСОБА_22 його та ОСОБА_18 притискав до стіни та тримав раками. Помітивши кров у ОСОБА_23 , він вибіг на вулицю та попросив водія швидкої принести ноші. Інших подробиць не пам`ятає, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. На його запитання ОСОБА_6 повідомила, що взяла ніж тому, що його душили.

Показаннями свідка ОСОБА_26 , який у судовому засіданні повідомив, що 27.04.2020 року він у навушниках сидів за комп`ютером у своїй кімнаті по АДРЕСА_2 . Увечері приїхали ОСОБА_6 і ОСОБА_14 , які з мамою ОСОБА_8 щось з`ясовували, але деталей конфлікту не чув. Через деякий час вікно його кімнати розбив камінь, який кинула його мати, на що він одразу пішов до коридору і побачив, що ОСОБА_22 притиснув до стіни ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , тримав їх обома руками та просив заспокоїтися. Побачене він почав знімати на камеру мобільного телефону і чув, як мама кричала, що у руках ОСОБА_6 ніж. У цей час обвинувачена, яка поводила себе агресивно, нанесла в область лівої руки ОСОБА_23 удар ножем, який потім викинула на підлогу. У результаті удару було пошкоджено артерію на руці, внаслідок чого рана сильно кровоточила. У подальшому той ніж він поклав до пакету та залишив зберігатися у тумбі до приїзду поліції.

Показаннями свідка ОСОБА_27 , яка під час судового засідання повідомила, що 27.04.2020 року вона як фельдшер швидкої допомоги прибула за викликом на АДРЕСА_2 , де у кімнаті проводила огляд жінки у віці близько 65 років. Приблизно через 10 хвилин із чоловіком ОСОБА_19 прибула ОСОБА_6 , яка запитала про самопочуття матері, після чого вийшла з кімнати. З коридору стала чутною сварка, але між ким відбувалася сварка їй не відомо. Після криків «зарізали» вона вискочила до коридору, де побачила ОСОБА_5 , який стояв на колінах і в нього з рукава куртки бігла кров. При огляді вона виявила у потерпілого різану рану верхньої третини плеча на лівій руці. ОСОБА_22 сказав, що тілесне ушкодження йому спричинила ОСОБА_18 , яка спокійно стояла позаду. По обстановці вона зрозуміла, що учасники конфлікту щось не поділили. Оскільки ОСОБА_22 мав артеріальну кровотечу, то його було терміново доставлено та госпіталізовано до лікарні.

Матеріалами кримінального провадження № 0000555, а саме:

- рапортами старшого інспектора-чергового Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_28 від 27.04.2020 року, зареєстрованими у той же день у ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» (ЖЄО) під № 6914 і № 6916, із яких убачається, що зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що 27.04.2020 року приблизно о 19.00 годині по вул. Західній, буд. № 14 у сел. Горького під час сварки старший сержант поліції ОСОБА_22 , перебуваючи поза службою, під час конфлікту отримав ножове поранення лівого передпліччя (а.с.п.72,73);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 27.04.2020 року, зареєстрованим у той же день у ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» (ЖЄО) під № 6914, в якому ОСОБА_22 просить вжити заходів до ОСОБА_6 , яка 27.04.2020 року по АДРЕСА_2 спричинила йому тілесні ушкодження (а.с.п.75);

- заявою ОСОБА_29 від 27.04.2020 року і протоколом огляду від 27.04.2020 року, з яких убачається, що з письмового дозволу ОСОБА_29 у період часу з 21.05 години до 21.30 години у присутності понятих ОСОБА_30 та ОСОБА_31 у кімнаті будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 добровільно видала носильні речі, а саме жіночі брюки чорного кольору, флісову кофту білого кольору та гумові капці синього кольору (а.с.п.76-78);

- протоколом огляду від 27.04.2020 року і фото-таблицями до нього, з яких убачається, що у період часу з 21.38 години до 22.32 години за участю ОСОБА_29 у присутності тих же понятих під час огляду місця події, яким є будинок АДРЕСА_2 , були виявлені та вилучені кухонний ніж із дерев`яним руків`ям зі слідами РБК, фрагмент килимової доріжки з коридору зі слідами РБК, приналежна ОСОБА_7 формена куртка темно-синього кольору з наскрізним пошкодженням і слідами РБК, а також відеозапис події на флеш-носієві (а.с.п.76,79-93);

- висновком службового розслідування за інформацією, викладеною в інформаційній довідці управління кадрового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області від 13.05.2020 року про обставини отримання тілесних ушкоджень поліцейським сектору патрульної поліції ВП у метрополітені Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_32 , з якого убачається, що тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_7 27.04.2020 року, необхідно вважати такими, що отримані в період проходження служби у Національній поліції України та не пов`язані з виконанням службових обов`язків (а.с.п.98-101);

- звукозаписами погроз ОСОБА_6 і відеозаписами, на яких зафіксовані обставини конфлікту, що відбувся 27.04.2020 року за участю обвинуваченої ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_5 , під час якого останньому спричинено тілесні ушкодження. У судовому засіданні вказані звукозаписи відтворені та відеозаписи переглянуті за участю учасників судового провадження (а.с.п.102);

- висновком експерта № 1920е від 30 червня 20 липня 2020 року, з

якого убачається, що у ОСОБА_5 виявлене тілесне ушкодження у вигляді рубця на внутрішньо-задній поверхні лівого плеча у верхній третині (розташований на відстані 112 см від підошовної поверхні стопи), що є наслідком загоєння сліпого непроникаючого колото-різаного поранення у відповідній рубцю області, раньовий канал довжиною 4 см прямує ззаду-наперед, ушкоджуючи по своєму ходу шкіру, підшкірно-жирову клітковину та сліпо закінчується у підлеглих м`язах, котре за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день). Це тілесне ушкодження спричинене від одноразової механічної дії гострим предметом, яким могло бути лезо ножа або інший предмет з аналогічними властивостями. Враховуючи характер і локалізацію виявленого пошкодження та ступень ознак загоєння можливо вказати, що воно отримане незадовго до надходження на стаціонарне лікування, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові, та не є характерним для утворення при падінні з висоти власного зросту (а.с.п.103-106);

- протоколами проведення слідчих експериментів від 20.07.2020 року та відеозаписами цих слідчих дій, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_22 , свідки ОСОБА_26 і ОСОБА_21 у присутності спеціаліста СМЕ детально розповіли та на статисті показали при яких обставинах, чим і куди 27.04.2020 року обвинувачена спричинила тілесне ушкодження (а.с.п.108-112,113-117,118-122);

- додатковим висновком експерта № 1948е від 20-21 липня 2020 року, відповідно до якого характер і локалізація виявленого у ОСОБА_5 тілесного ушкодження не суперечать механізму його утворення, на який вказують потерпілий і свідок ОСОБА_26 у ході проведення слідчих експериментів за їх участі (а.с.п.123-125);

- речовими доказами, вилученими при огляді місця події (а.с.п.93-96,102).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченої. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у п.65 рішенні по справі «Коробов проти України» зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Суд, дотримуючись принципів змагальності сторін і свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані сторонами докази, які є достовірними, допустимими й достатніми, дійшов висновку про повну доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні проступку за обставин, викладених у обвинувальному акті від 23 липня 2020 року, і її умисні дії кваліфікує за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Під час судового провадження потерпілий ОСОБА_22 вказував про те, що дії обвинуваченої необхідно кваліфікувати як посягання на життя працівника правоохоронного органу, тобто за вчинення злочину, передбаченого ст.348 КК України.

Суд не приймає до уваги ці доводи виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч.4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні (ст.ст.91, 92 КПК України).

У рішенні по справі «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року ЄСПЛ відзначив, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі пункту 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний зі злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

За приписом ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч.3 ст.337 КПК України).

Колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к зазначає, що суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст.348 КК України, характеризується умисною формою вини. Обвинувачений повинен усвідомлювати, що посягає на життя працівника правоохоронного органу саме у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків.

При кваліфікації за ст.348 КК України кримінальна відповідальність настає, якщо злочин вчинено з метою не допустити чи припинити правомірну діяльність потерпілого у зв`язку з виконанням ним зазначеного обов`язку, змінити характер останньої, а так само з мотивів помсти за неї незалежно від часу, що минув з моменту виконання потерпілим своїх обов`язків до моменту вбивства.

З огляду на викладене та з урахуванням обставин, які встановлені органом досудового розслідування, зокрема наявністю висновку службового розслідування, в якому прямо зазначено, що отримання тілесних ушкоджень не пов`язано з виконанням службових обов`язків, суд не вбачає підстав для висновку, що дії ОСОБА_6 слід було кваліфікувати за ст.348 КК України, на чому наголошував потерпілий ОСОБА_22 .

Доводи потерпілої про те, що завдавши удар ножем, вона захищалась від противоправного посягання ОСОБА_5 на неї та ОСОБА_11 , суд розцінює як спробу пом`якшити покарання, оскільки ці доводи спростовуються сукупністю покладених в основу вироку доказів, які дають підстави для висновку, що під час сімейного конфлікту ОСОБА_6 не знаходилася у стані необхідної оборони та у неї не було підстав застосовувати ніж, і вона повинна понести кримінальне покарання за умисне легке тілесне ушкодження.

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного проступку, обставини справи та особу ОСОБА_6 , - уперше притягається до кримінальної відповідальності, задовільно характеризується за місцем проживання, має сім`ю та на утриманні чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують її покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та наявність малолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Під час судового провадження обвинувачена заявляла, що проступок скоїла у нетверезому стані після вживання алкогольних напоїв. Разом з тим, фабула обвинувального акту не містить посилання на вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи обмеження, встановлені ч.3 ст.337 КПК України, суд не може самостійно встановити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст.91 КПК України), оскільки це виходить за межі висунутого обвинувачення та погіршує становище обвинуваченого, а тому не вправі визнати обставиною, що обтяжує покарання «вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння» у відповідності до п.13 ч.1 ст.67 КК України.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, обставин справи і даних про особу ОСОБА_6 , її ставлення до наслідків вчиненого проступку, суд вважає необхідним призначити покарання у виді громадських робіт на максимальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.125 КК України, вважаючи, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.

Менш суворий вид покарання, а саме штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, запропонований прокурором, на думку суду буде недостатній за вчинене кримінальне правопорушення, а також не буде сприяти укріпленню законності та довіри суспільства до судової влади.

Посилання прокурора у судових дебатах на недоцільність такого виду покарання як громадські роботи, оскільки обвинувачена має чотирьох дітей, які постійно перебувають з нею, суд вважає необґрунтованими, так як громадські роботи відбуваються за місцем проживання засудженої особи не більш як чотири години на день.

Підстав для призначення інших видів покарань, передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК України, суд не вбачає, оскільки ОСОБА_6 офіційно не працює, а отже їй не може бути призначено покарання у виді виправних робіт, а призначення покарання в виді арешту чи з випробуванням не буде відповідати загальним засадам призначення кримінального покарання.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 не обирався.

До початку судового розгляду потерпілий ОСОБА_22 заявив цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди у розмірах 3597,61 грн. і 30000 грн. відповідно (а.с.п.39-59).

Дослідивши надані потерпілим докази на обґрунтування позову у частині відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає його підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1177 ЦК України майнова шкода, завдана кримінальним правопорушенням, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Потерпілий у позові вказує, що йому завдано матеріальну шкоду, яка складається з витрат на лікування, придбання медикаментів, медпрепаратів, медичного інвентарю та медобстеження.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно копії довідки № 73 та іншої медичної документації, ОСОБА_22 унаслідок спричиненого тілесного ушкодження перебував на стаціонарному лікуванні з 27 по 30 квітня 2020 року, звільнений від службових обов`язків по 03 травня 2020 року. Відповідно до копії довідки № 020336, з 04 по 08 травня 2020 року звільнений від службових обов`язків. З копії виписки № 2446 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого убачається, що при надходженні ОСОБА_7 проведено ПХО ран, дренування рани та накладено асептичну пов`язку. Отримував «Метрогіл», «Цетріаксон» і перев`язки. Рекомендовано динамічне спостереження травматолога (хірурга) та продовжити перев`язки до повного загоєння рани, шви зняти на 13-14 день (а.с.п.145-156).

Разом із цим, ОСОБА_32 не надано суду належних та достатніх доказів причино-наслідкового зв`язку між подією, яка сталась 27 квітня 2020 року та ліками і медпрепаратами, які потерпілий купував 01 і 04 травня, 02, 06, 09, 17, 21 і 23 червня 2020 року, що ставить під обґрунтований сумнів лікування потерпілого саме від тілесного ушкодження, спричиненого обвинуваченою ОСОБА_6 , а не після будь-якої іншої події чи хвороби, яка могла статись з ОСОБА_32 вже після 27 квітня 2020 року.

Із роз`яснень, наданих у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) убачаться, що при вирішенні вимог про відшкодування витрат на лікування, посилене харчування та сторонній догляд судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Згідно Наказу «Про затвердження Правил виписування рецептів та вимог-замовлень на лікарські засоби і вироби медичного призначення, Порядку відпуску лікарських засобів і виробів медичного призначення з аптек та їх структурних підрозділів, Інструкції про порядок зберігання, обліку та знищення рецептурних бланків та вимог-замовлень» № 360 від 19 липня 2005 року, лікарі та уповноважені медичні працівники за наявності відповідних показань у хворого, у зв`язку і випадках, передбачених чинним законодавством, зобов`язані видавати хворим рецепти на придбання медикаментів та ліків, завірені своїм підписом і особистою печаткою.

ОСОБА_32 були надані оригінали квитанцій на придбання ліків, які лікарем не призначалися і потерпілим не було надано суду рецептів лікаря та доказів того, що саме ці ліки потрібні були для лікування тілесного ушкодження, яке йому було спричинене ОСОБА_6 саме 27 квітня 2020 року.

Крім того, надані ОСОБА_32 оригінали двох квитанцій за 01 і 04 травня 2020 року, дати яких співпадають з періодом звільнення від службових обов`язків, не доводять того, що лікарські засоби купувались саме ним або для лікування самого потерпілого.

Належних і допустимих доказів того, що діяння, вчинене ОСОБА_6 , потягло за собою необхідність проведення 02 червня 2020 року огляду лікарем-невропатологом вартістю 200 грн., суду не надано, а тому підстави для віднесення відповідних витрат до майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушення, відсутні.

Також потерпілим долучені чотири оригінали чеків на придбання газу на автозаправках 25 травня, 07, 14 і 17 червня 2020 року, однак суду не надано доказів про їх належність до витрат на проїзд потерпілого до медичних закладів у зв`язку з отриманими тілесними пошкодженнями 27 квітня 2020 року.

Враховуючи вищевикладене та інформацію, що міститься в оригіналах касових чеків і медичних документах, суд вважає, що цивільний позов ОСОБА_5 у частині матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню і з ОСОБА_6 на його користь слід стягнути 113,25 грн. (витрати по чеку за 29 квітня 2020 року, згідно з яким купувалися рекомендовані медичні препарати та засоби).

Його ж вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн., підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Як роз`яснив Верховний суд у своїй Постанові від 20 лютого 2018 року по справі № 303/4076/15-к, згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, Верховний суд у своїй Постанові від 25 серпня 2020 року по справі № 372/3192/18 підкреслив, що сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Виходячи із зазначених положень закону та обставин справи, характеру, глибини та тривалості душевних, емоційних, фізичних і моральних страждань, які переніс потерпілий зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями від незаконних умисних дій ОСОБА_6 , враховуючи принципи розумності та справедливості, а також майновий стан обвинуваченої, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 15000 грн., на думку суду, є співрозмірною та компенсує завдану моральну шкоду.

Витрати на залучення експерта стороною обвинувачення не заявлялися,

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності зі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь потерпілого ОСОБА_5 (ІПН невідомий) 113 (сто тринадцять) гривень 25 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих кримінальним правопорушенням.

У задоволенні позову ОСОБА_5 в іншій частині відмовити.

Приналежні обвинуваченій ОСОБА_4 брюки чорного кольору, флісову кофту білого кольору і гумові капці синього кольору, які знаходяться на зберіганні у камері схову речових доказів Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на підставі постанови слідчого Дніпровського РВП ОСОБА_37 від 28 квітня 2020 року по квитанції № 00000762, - після набрання вироком законної сили повернути обвинуваченій ОСОБА_4 , а у разі відмови їх отримати - знищити як такі, що не мають ніякої цінності.

Кухонний ніж, фрагмент килимової доріжки з РБК, приналежну потерпілому ОСОБА_5 формену куртку темно-синього кольору з наскрізним пошкодженням і слідами РБК, які знаходяться на зберіганні у камері схову речових доказів, Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на підставі постанови слідчого Дніпровського РВП ОСОБА_37 від 28 квітня 2020 року по квитанції № 00000762, - після набрання вироком законної сили знищити.

Флеш-носій та оптичний диск із відеозаписами та звукозаписами подій 27 квітня 2020 року - зберігати в опечатаних конвертах при матеріалах судової справи № 175/2707/20.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченій, потерпілому і прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1