Ухвала
23 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 390/235/19
провадження № 51-2177 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 4 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баштино, Петрівського району Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу 17 січня 2019 Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
встановила:
За вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення двох епізодів крадіжки, зокрема за ч. 2 ст. 185 КК (за скоєння злочину 28 грудня 2018 року до постановлення вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а також за ч. 2 ст. 185 КК (за скоєння злочину 28 січня 2019 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції застосував положення ч. 4 ст. 70 КК, відповідно до якої шляхом поглинення покарання, призначеного за цим вироком (за скоєний злочин 28 грудня 2018 року), більш суворим покаранням, згідно вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року, остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Також суд першої інстанції застосував положення ч. 1 ст. 71 КК, на підставі якої до покарання, призначеного за цим вироком (за злочин скоєний 28 січня 2019 року), частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_7 був засуджений за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Вчинив крадіжку 28 грудня 2018 року.
Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст.185 КК до 4 років позбавлення волі. Згідно обставин, установлених у зазначеному вироку обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у приміщення. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2018 року більш суворим за вироком від 17 січня 2019 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, змінивши ухвалою від 4 лютого 2020 року вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 в частині обчислення строку відбуття покарання.
Згідно зазначеної ухвали апеляційного суду строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 4 лютого 2020 року, зарахувавши на підставі ст. 72 КК у строк відбуття призначеного судом покарання, строк попереднього ув`язнення з 25 листопада 2019 року по 23 січня 2020 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Визначено ОСОБА_7 взяти під варту в залі апеляційного суду, негайно.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_7 призначається покарання і за сукупністю злочинів, і за сукупністю вироків, оскільки районним судом правильно встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, один з яких вчинено до, а інший після ухвалення вироку від 17 січня 2019 року. При цьому за попереднім вироком його засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки зі звільненням, на підставі ст. 75 вказаного Кодексу, від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Засуджений вчинив новий злочин повторну крадіжку і його кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК, який він вчинив у період іспитового строку. Зазначене, на думку апеляційного суду, є фактичною підставою для визнання призначеного за попереднім вироком покарання, від відбування якого його звільнено, таким, що належить відбувати реально (ч. 3 ст. 78, ч. 6 ст. 79 КК). Тим самим, на думку апеляційного суду, обумовлюється і необхідність застосування ч. 4 ст. 70 КК при призначенні покарання і за сукупністю злочинів, і за сукупністю вироків. Застосування ст. 71 КК передбачає, що покарання, від відбування якого ОСОБА_7 був звільнений на підставі ст. 75 КК, має відбуватись ним реально як і всі інші покарання в межах алгоритму призначення покарання і за сукупністю злочинів, і за сукупністю вироків. Зазначене у свою чергу обумовлює застосування ч. 4 ст. 70 КК як одного з елементів цього алгоритму, і не допускає самостійного виконання покарань, про що йдеться мова в апеляційній скарзі прокурора.
У касаційній скарзі прокурор просить вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 4 лютого 2020 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, злочин засудженим вчинено до набрання законної сили вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року, тому правила складання покарань, передбачені ст. 71 КК, не підлягають застосуванню. На думку прокурора, судами неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки всупереч вимог ст. 33 КК двічі призначено засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК. Прокурор вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, суд не навів переконливих мотивів для визнання її необґрунтованою та залишив поза увагою посилання останнього на порушення судом першої інстанції вимог кримінального закону.
Прокурор у судовому засіданні частково підтримав касаційну скаргу прокурора в частині призначення покарання, вважав, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК. Прокурор вважав, що підлягає виключенню з судових рішень призначення покарання за ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення покарання, призначеного за крадіжки, вчинені до та після постановлення вироку від 17 січня 2019 року.
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з доводами прокурора, що злочин від 28 грудня 2018 року засудженим вчинено до набрання законної сили вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2019 року, тому правила складання покарань, передбачені ст. 71 КК, не підлягають застосуванню. На думку колегії суддів Верховного Суду, ця позиція не узгоджується з рішенням об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 1 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18).
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 4 лютого 2020 року необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 585/1603/17 (провадження № 51-3290 км 19), судами першої та апеляційної інстанцій встановлено обставини, за якими вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 квітня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частинами 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, призначено йому покарання: за ст. 185 КК України у виді арешту на строк 3 місяці; за ч. 3 ст. 185 КК України ( по епізодам крадіжок 7, 16 лютого та 2, 3, 4 травня 2017 року) - у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 1 ст. 263 КК України - у видіпозбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді арешту на строк 3 місяці. Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки6 місяців.
Вироком Сумського апеляційного суду від 28 березня 2019 року вказаний вирок стосовно ОСОБА_8 у частині призначення покарання скасовано у зв`язку із допущеним неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалено свій вирок, яким вирішено вважати ОСОБА_8 засудженим за частинами 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч . 1 ст. 309 КК України з призначенням покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України (за епізодом крадіжки 8 липня 2016 року) - у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, що визначене попереднім вироком від 14 вересня 2016 року, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді арешту на строк3 місяці; за ч. 3 ст. 185 КК України (по епізодам крадіжок 7, 16 лютого та 2, 3, 4 травня 2017 року) - у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 309 КК України у виді арешту на строк 3 місяці, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком від 14 вересня 2016 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Верховним Судом змінено вирок Сумського апеляційного суду від 28 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 , виключено з мотивувальної та резолютивної частин цього вироку рішення про призначення покарання за ч. 3 ст. 185 КК (за епізодом крадіжки від 8 липня 2016 року) та застосування ч. 4 ст. 70 КК.
Ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим до покарання: за ч. 2 ст. 185 КК - у виді арешту на строк 3 місяці; за ч. 3 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 1 ст. 263 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 309 КК - у виді арешту на строк 3 місяці.
Ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю вищевказаних злочинів до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 серпня 2017 року по 28 березня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому Верховний Суд вважав обґрунтованими доводи захисника і в частині порушення судами попередніх інстанцій положень ч. 5 ст. 72 КК при зарахуванні ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
Встановивши існування різних правових позицій щодо застосування колегіями суддів Касаційного кримінального суду ч. 4 ст. 70 КК під час розгляду касаційних скарг у цій частині, колегія суддів Верховного Суду дослідила також і постанови колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 липня 2020 року (справа № 541/715/17, провадження № 51-7898 км 18), Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 липня 2019 року (справа № 723/1538/16-к, провадження № 51-8625 км 18), де зроблено аналогічний висновок про необхідність зміни судових рішень у частині призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів.
У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 263/12658/16-к, провадження № 51-1551 км 18) зазначено, що суд апеляційної інстанції правильно призначив засудженому остаточне покарання та правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, проте при формулюванні висновку про призначення остаточного покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК допустив неточне вживання терміну, зазначивши про часткове приєднання невідбутої частини покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2016 року, що колегія суддів Верховного Суду не визнала істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення.
За змістом оскаржуваного у вищезазначеному провадженні судового рішення і встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин випливає, що за вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2017 року ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 2 ст. 186 КК України строком на 5 років; ч. 2 ст. 289 КК строком на 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2016 року та остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців.
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 6 липня 2017 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Постановлено вирок та призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі за: ч. 2 ст.186 КК строком на 5 років; ч. 2 ст.289 КК строком на 6 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 лютого 2016 року у виді 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 09 жовтня 2015 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Таким чином, фактично за тих самих обставин, в одному випадку, судом касаційної інстанції встановлено наявність порушення, яке є підставою для зміни судового рішення, в іншому випадку такого порушення не встановлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 КК сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини КК, за жоден з яких її не було засуджено.
Згідно ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше кримінальних правопорушень, суд призначає покарання за ці нові кримінальні правопорушення за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.
Згідно усталеної практики Верховного Суду передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.
Згідно висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеного в постанові від 25 червня 2018 року у справі № 511/37/16-к (провадження № 51-830 км 18) коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу.
Кримінальним законом не передбачено можливості призначення покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, відповідальність за які передбачена однією частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу, проте теорія призначення покарань може передбачати виключення з цього загального правила, зокрема у випадках необхідності кваліфікації злочинів, вчинених як до, так і після ухвалення вироку. Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, проте що, кваліфікуючи за ч. 2 ст. 185 КК дії ОСОБА_7 , який вчинив 2 крадіжки необхідно застосувати ч. 4 ст. 70 КК та ст. 71 КК при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 , на думку колегії суддів Верховного Суду, ґрунтується на вимогах закону. Злочини, а саме дві крадіжки, що ввійшли у сукупність, за вчинення яких засуджено ОСОБА_7 , були вчинені як до постановлення вироку, так і після постановлення вироку у даному кримінальному провадженні, зберігаючи свої правові якості і ознаки караності на момент розгляду справи.
За таких обставин застосування в даному кримінальному провадженні положень ч. 4 ст. 70 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, ґрунтується на вимогах закону.

Особливість призначення покарання за «розірваною» сукупністю злочинів відповідно до ч. 4 ст. 70 КК полягає в наявності такого етапу як зарахування покарання, відбутого (повністю або частково) за попереднім вироком, у строк покарання, остаточно призначеного за вказаною сукупністю. Це зарахування здійснюється з дотриманням закріплених у ст. 72 КК правил, присвячених переведенню менш суворих видів покарання у більш суворі: відбуте за попереднім вироком покарання має бути обчислене у показниках остаточного покарання, призначеного за «розірваною» сукупністю злочинів. Для того, щоб виконати законодавчу вимогу про зарахування вже відбутого покарання, суд при постановленні нового (наступного) вироку має встановити, яке покарання було призначене особі попереднім вироком і чи відбула вона його повністю або частково. Застосування ч. 4 ст. 70 КК не залежить від того, чи відбував винний покарання за попереднім вироком. Таким чином, одночасне виключення застосування ч. 4 ст. 70 КК при застосуванні ч. 5 ст. 72 КК відповідно до постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 585/1603/17 (провадження № 51-3290 км 19) має суперечливу правову природу.
З огляду на це, враховуючи, що колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Керуючись частиною 2 статті 376, статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, Суд
постановив:
Передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 4 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 4 лютого 2020 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3