Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002555 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року

за ч.1 ст.186 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі

ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням

з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2015 року

за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України на підставі

ч.4 ст.70 КК України на 3 роки позбавлення волі;

3) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2016 року

з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 28.03.2017 року, за ч.2 ст.185 КК України на підставі

ч.4 ст.70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі,

звільненого 27.03.2018 року у зв`язку з відбуттям покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13.08.2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що потягло за собою безпідставне звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

На переконання прокурора, суд об`єктивно не врахував особу винного, який неодноразово судимий за умисні злочини проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі та, усвідомлюючи наслідки, знову вчинив тяжкий злочин проти власності із застосуванням насильства до потерпілого, що свідчить про небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення. Також звертає увагу, що обвинувачений характеризується посередньо, перебуває на обліку у нарколога, на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а тому вважає, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є неможливим.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив грабіж щодо ОСОБА_9 за наступних обставин.

23 березня 2019 року близько 5 години 10 хвилин ОСОБА_7 після спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля будинку № 23 на просп. Академіка Палладіна в м. Києві, звернув увагу на мобільний телефон Xiaomi Redmi 5+, по якому потерпілий розмовляв та поклав у кишеню куртки. Реалізовуючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, близько 5 години 30 хвилин ОСОБА_10 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, кілька разів вдарив ОСОБА_9 рукою в обличчя, збивши його з ніг та спричинивши фізичний біль, після чого забрав з кишені куртки мобільний телефон вартістю 6 000 гривень і залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_9 майнової шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами і в апеляційній скарзі не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ставлення ОСОБА_7 до скоєного, дані про особу винного, який працює, не має власної сім`ї, перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним оглядом, неодноразово судимий за злочини проти власності, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і правильно призначив покарання у виді позбавленні волі на мінімальний строк, передбачений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.75 КК України, без достатніх підстав, звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 тричі судимий за вчинення крадіжок та грабежів, за що відбував покарання у виді позбавлення волі, і після звільнення з установи виконання покарань через рік знову вчинив злочин проти власності із застосуванням насильства, що свідчить про відсутність осуду своєї поведінки, небажання стати на шлях виправлення та вести законослухняний спосіб життя. З встановлених судом обставин випливає, що кримінальне правопорушення було вчинено в стані алкогольного сп`яніння. За місцем попереднього відбування покарання ОСОБА_7 характеризується посередньо. Також слід зауважити, що в матеріалах справи відсутні докази про працевлаштування обвинуваченого, його перебування під наркологічним диспансерно-динамічним оглядом та проходження лікування від наркотичної залежності, які були враховані судом виключно зі слів ОСОБА_7 .

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України і вважає, що покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально і яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування вироку при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до неправильного звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції і задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня його затримання в порядку виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3