Справа № 345/1263/19
Провадження № 11-кп/4808/451/20
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

13 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Автоматизованою системою документообігу суду розподілена вказана апеляційна скарга для її розгляду в складі колегії суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заявив відвід судді ОСОБА_3 фактично з мотивів непогодження з судовими рішеннями, якими йому неодноразово відмовлено в задоволенні його апеляційних скарг на аналогічні ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою під головуванням судді ОСОБА_3 .

Суддя ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення відводу, одночасно вказавши, що не ставиться до обвинуваченого упереджено.

Захисник ОСОБА_8 підтримала заяву обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор заперечував проти задоволення заяви, вважав доводи безпідставними.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи відводу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заяву обвинуваченого ОСОБА_6 належить задовольнити, з таких підстав.

Згідно частин 1 та 2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід і за цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Статтею 75 КПК України чітко передбачені обставини, що виключають участь судді в кримінальному провадженні, зокрема суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення у ст.21 КПК, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

На питання неупередженості суду звернено увагу й Європейським судом з прав людини.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та серед інших аспектів його склад достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім.

Отже, вимога «безсторонності», згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Білуха проти України», «Салов проти України», «Мироненко проти України», «Фельдман проти України») характеризується двома критеріями: перший полягає у намаганні визначити особисте переконання судді у конкретній справі, а другий - у з`ясуванні того, чи забезпечив суддя достатні гарантії для виключення будь-якого розумного сумніву з цього приводу у сторін.

На думку колегії суддів, обставини, що викладені в заяві обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_3 можуть викликати сумнів у тому, що колегія суддів у складі з вказаним суддею зможе забезпечити неупереджений судовий розгляд апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді та підривають довіру до майбутнього судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо заявляються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. При цьому враховується думка сторін, однак вирішальними є результати об`єктивної перевірки.

У справі «Фей проти Австрії» Європейський суд з прав людини вказав, що неупередженість судді полягає у відсутності будь яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

Апеляційним судом встановлено, що суддя ОСОБА_3 дійсно неодноразово приймав участь у розгляді апеляційних скарг ОСОБА_6 у справах про продовження останньому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з винесенням рішень, якими залишав їх без задоволення.

Приймаючи рішення про задоволення заяви обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_3 , апеляційний суд виходив й з приписів викладених у п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Як установлено Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими резолюцією Економічної і Соціальної Ради ООН № 2006/23 від 27.07.2006 року «об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».

З системного аналізу вказаних вище як норм, так й практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що підстави для відводу судді можуть бути оціночною категорією у кожному конкретному випадку, що, в свою чергу, дає змогу реалізувати конституційну засаду незалежного розгляду справи суддею.

Дотримуючись наведеного вище, а також з урахуванням принципу верховенства права та з метою об`єктивного розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , та гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності судді, апеляційний суд доходить висновку, що заява обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_3 підлягає задоволенню, враховуючи наявність трьох аналогічних рішень судді ОСОБА_3 , якими в задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_6 на ухвалу суду першої інстанції про продовження строків тримання під вартою, в межах цього ж кримінального провадження, - відмовлено.

За вказаних вище обставин, колегія суддів доходиться висновку, що матеріали провадження щодо ОСОБА_6 належить передати для здійснення повторного автоматизованого розподілу - заміни судді у складі колегії, згідно із ч. 3 ст. 82 КПК України.

Керуючись ст. ст. 75, 81, 376 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід судді Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_3 задовольнити.

Справу передати для здійснення повторного автоматизованого розподілу у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 КПК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4