Дата документу 11.08.2020 Справа № 320/5024/19
судді Запорізького апеляційного суду
по матеріалам оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області відносно ОСОБА_2
(єдиний унікальний №311/2394/19, провадження №11-кп/807/897/20)
на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 липня 2020 року, в частині, якою у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу відмовлено, термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 продовжений до 03 вересня 2020 року включно, скасовано. У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, відмовлено, застосовано до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на два місяці, тобто до 03 вересня 2020 року, який полягатиме в забороні обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, з покладенням певних обов`язків.
Керуючись положеннями ч.3 ст.375 КПК України, викладаю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
Вважаю, що оскаржувана ухала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_3 залишенню без задоволення.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
У клопотанні прокурора наведені підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_2 та ризики, які на думку прокурора, є доведеними.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, його захисника, доводи прокурора, потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
З наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296, ч.1 ст.28, ч.1 ст.345 КК України, які не є тяжкими, за одне з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі від двох до п`яти років (ч.3 ст.296 КК України).
Проте, згідно з наявними матеріалами контрольного провадження, ОСОБА_2 переховувався від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений його розшук, та судом надавався дозвіл на його затримання.
ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні в групі осіб кримінальних правопорушень відносно працівників правоохоронних органів, в т.ч. в погрозі вбивством та застосуванні насильства до працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. При цьому, згідно з обвинувальним актом, вказані правопорушення вчинені під час перебування іншого кримінального провадження про більш тяжке правопорушення відносно ОСОБА_2 (за ч.3 ст.186 КК України) в Чернігівському районному суді Запорізької області.
З врахуванням викладеного, вважаю, що перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, існують на даний час.
Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
З огляду на фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, та відомостей про особу обвинуваченого, в т.ч. переховування останнього від органу досудового розслідування та існування іншого кримінального провадження щодо нього, де він є також обвинуваченим, вважаю вищевказані висновки суду правильними.
Те, що обвинувачений має сім`ю та постійне місце проживання, на мій погляд, істотно не зменшують встановлених ризиків.
Висновки суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Таким чином, вважаю, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції, та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Отже, на мій погляд, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Суддя
Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1