Ухвала
11 січня 2021 року
м. Київ

справа № 554/5822/19
провадження № 51-5142ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року щодо нього,

встановив:

За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць позбавлення волі. Остаточне покарання визначено на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 вересня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційні скаргиобвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора ОСОБА_5 без задоволення.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог пунктів 4, 5 ч. 2, ч. 5 цієї статті.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року та ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року щодо нього і вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, при цьому здійснює аналіз фактичних обставин справи та доказів в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК.

Відповідно до ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону з касаційної скарги засудженого неможливо зрозуміти, які порушення допустив суд першої або апеляційної інстанції, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412-414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення касаційним судом відповідно до ст. 438 КПК.

Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Водночас засуджений не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом при постановленні ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.

Таким чином, засудженому ОСОБА_4 необхідно вказати яку норму або норми закону України про кримінальну відповідальність судами неправильно застосовано, що є підставою для скасування судового рішення згідно з п. 1 ч. 1ст. 438 КПК, а також належно систематизувати викладені у касаційній скарзі доводи.

Крім цього, у касаційній скарзі не узгоджуються прохальна та описова частини. Так, у прохальній частині касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 ставить питання про зміну вироку місцевого суду щодо нього, тоді як в описовій частині стверджує також про незаконність ухвали Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року.

Підсумовуючи викладене, засудженому слід визначитись, яке саме з рішень ним оскаржується і, на його думку, є незаконним відповідно до норм КПК, азаявлені скаржником вимоги мають узгоджуватися з правилами ст. 436 цього Кодексу.

Також до касаційної скарги не додано належним чином завірених копій судових рішень, які оскаржуються, що є безумовною вимогою відповідно до ч. 5 ст. 427 КПК. Вказана обставина позбавляє суд можливості перевірити дотримання вимог статей 425, 427 КПК.

Оскільки касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити її без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків (засудженим має бути підтверджено, що ним не пропущено встановленого ухвалою суду строку при повторному зверненні до суду).

Керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року залишити без руху та надати скаржнику для усунення виявлених недоліків п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3