Справа № 127/382/21
Провадження №11-сс/801/53/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
підозрюваного ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2021 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.01.2021 за №0000034, якою відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Корнасівка Тульчинського району Вінницької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого водієм на ТОВ «Тульчікен» проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:
який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_9 , яке погоджене з прокурором, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 ..
Клопотання мотивовано тим, що слідчим провадиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000034 від 06.01.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, в ході розслідування якого виникла необхідність у застосуванні відносно підозрюваного ОСОБА_7 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В ході розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що о 01 годині 00 хвилин 06 січня 2021 року водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням «Кирнасівка-Тульчин», поблизу с. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, перед початком зміни напрямку руху ліворуч не переконався що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , що стояв на зустрічній смузі руху із ввімкненими ліхтарями, не вжив заходів щодо зменшення швидкості для безпечного об`їзду перешкоди, не дотримав безпечного бокового інтервалу, та як наслідок вище перелічених порушень здійснив наїзд на ліву бічну частину автомобіля «ВАЗ 2108» з одночасним наїздом на водія вказаного автомобіля ОСОБА_10 , який перебував біля лівого габариту автомобіля. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 керованим ним автомобілем з місця пригоди зник та в подальшому був затриманий працівниками поліції.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.
Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.10.1, 12.3, 13.3 Правил дорожнього руху України, де вказано:
п.10.1 Перед початком руху та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху;
п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
п.13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.
Порушення ОСОБА_7 вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті водія ОСОБА_10 .
Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
Крім того, о 01 години 00 хвилин 06 січня 2021 року водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням «Кирнасівка-Тульчин», поблизу с. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, перед початком зміни напрямку руху ліворуч не переконався що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , що стояв на зустрічній смузі руху із ввімкненими ліхтарями, не вжив заходів щодо зменшення швидкості для безпечного об`їзду перешкоди, не дотримав безпечного бокового інтервалу, та як наслідок вище перелічених порушень здійснив наїзд на ліву бічну частину автомобіля «ВАЗ 2108» з одночасним наїздом на водія вказаного автомобіля ОСОБА_10 , який перебував біля лівого габариту автомобіля.
Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 достовірно знаючи, що ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не переконався чи потребує потерпілий допомоги, не вжив заходів для надання йому першої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб та не відправив потерпілого до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, не виконавши свого громадянського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі, з метою уникнути відповідальності, автомобілем зник з місця пригоди.
Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
06.01.2021 о 08 годині 50 хвилин в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, працюючого водієм на ТОВ «Тульчікен», раніше не судимого.
06.01.2021 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.
Вина ОСОБА_7 підтверджується зібраними доказами, а саме:
протоколами огляду місця події від 06.01.2021;
протоколами допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років. Підозрюваний не одружений. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 достовірно знаючи та розуміючи, що ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження та перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений можливості вжити заходів до свого самозбереження, залишив місце пригоди, що відповідним чином вказує на поведінку підозрюваного, а також намагання ухилитись від відповідальності за вчинений злочин.
Наведені факти не лише відповідним чином характеризують особистість ОСОБА_7 , але й дають слідству достатньо підстав вважати, що підозрюваний зможе ухилятися від слідства та суду та залишити територію України.
Враховуючи сукупність характерезуючих даних, соціальних зв`язків та чинників, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вид передбаченого покарання, поведінку підозрюваного, орган досудового слідства вважає, що єдиним запобіжним заходом, який забезпечить належну поведінку підозрюваного та виконання ним процесуальних обов`язків, є запобіжний захід у вигляді взяття під варту.
А тому, слідчий беручи до уваги вагомість наявних доказів вчинення ОСОБА_7 злочину, тяжкість покарання (підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років), а також наявності вище перелічених ризиків передбачених ст.177 КПК України, а саме те, що останній продовжить ухилятися, переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, керуючись вимогами ст.40, 131, 132, 176-179, 183, 194 КПК України, просив клопотання задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2021 року клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_9 - задоволено.
Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Визначено, що строк тримання під вартою діє протягом 60 (шістдесяти) днів з моменту затримання ОСОБА_7 , тобто до 08 години 50 хвилин 06 березня 2021 року.
Строк дії ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено до 06 березня 2021 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2021 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистої поруки батькам ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , визначити розмір застави достатньої для забезпечення підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України або інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки твердження слідчого судді про тяжкість вчинення злочину не є достатнім для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Слідчим не надано жодного належного та допустимого доказу, а прокурором не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. В даному випадку відсутні як обґрунтована підозра, так і ризики визначені ч.1 ст.177 КПК України. За місцем роботи, проживання та як випускник Кирнасівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів ОСОБА_7 характеризується позитивно.
Також є заява про взяття підозрюваного на особисту поруку батьків та заява про взяття на поруку від директора ТОВ «Туль-Чікен», які висловили готовність забезпечити явку свого сина до органу досудового розслідування або суду. Разом з тим, згідно наявної медичної довідки матері підозрюваного визначено другу групу інвалідності, у листопаді 2020 року перенесла операцію, а тому перебування її близьких людей поряд з урахуванням вказаної ситуації, є важливим для неї.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Просив суд прийняти до уваги те, що ОСОБА_7 має постійне місце роботи, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з батьками, підозрюється у вчиненні ненавмисного злочину, а місце ДТП залишив тому що злякався.
Підозрюваний ОСОБА_7 апеляційну скаргу свого захисника підтримав в повному обсязі і також просив її задовольнити, посилаючись на викладенні в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою. Пояснив, що особу ОСОБА_7 виявили через п`ять годин після вчинення злочинів, підозрюється останній у вчиненні двох злочинів, а тому залишається можливість впливу на свідків, які перебували в авто, та які показів іще не надавали.
Мотиви суду

Заслухавши доповідача, прокурора, захисника, підозрюваного, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими підчас судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно вимог ч.1 ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність його соціальних зв`язків в місці постійного проживання, у тому числі наявність родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; його майновий стан; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа.

Задовольняючи клопотання слідчого про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя суду першої інстанції встановив та виходив з того, що під час досудового розслідування слідством встановлено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 покладається необхідність запобігання спробам вчиняти інші кримінальні правопорушення, переховуватись від органів досудового розслідування, а також іншим чином перешкоджати кримінальному провадженні.
Також слідчим суддею було враховано вік та стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання останнього та інші обставини, що мали значення для прийняття відповідного рішення. Зокрема слідчий суддя враховував те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий. Проте, органом досудового розслідування обґрунтовано наявність низки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Слідчий суддя встановивши, що на теперішній час органом досудового розслідування ОСОБА_7 вручено повідомлення про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, а тому враховуючи обставини кримінального правопорушення, його тяжкі, безповоротні наслідки, особу підозрюваного, відсутність у нього соціально стримуючих факторів, а також те, що підозрюваний самовільно залишив місце дорожньотранспортної пригоди, з метою уникнення відповідальності, вважав, що перебуваючи на волі підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
При цьому, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, слідчий суддя не вбачав, оскільки такі запобіжні заходи не виправдають потреби досудового розслідування.
Встановлено, що на час розгляду даного клопотання підозра щодо вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України обґрунтована.
Прокурором в ході розгляду даного клопотання доведено, що вказані в клопотанні ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному випадку є недоцільним та не можливим і саме тримання під вартою може запобігти зазначеним в клопотанні ризикам.
Також слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням обставин та наслідків кримінального правопорушення, вважав відсутність обґрунтованих підстав для визначення ОСОБА_7 розміру застави.
Так, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування до нього такого запобіжного заходу про який йдеться у клопотанні слідчого.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів зважає на те, що в контексті практики Європейського суду з прав людини наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин (рішення від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства»).
Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, які відповідно ст.12 КК України віднесено до не тяжкого та тяжкого злочинів.
Це узгоджується також із з нормою п.4 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
На даному етапі провадження суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу. А тому, з огляду на наведені у клопотанні слідчого дані, у слідчого судді суду першої інстанції були всі підстави для висновку, що представлені докази об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, на даному етапі хоча і не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Наряду з вказаним, у п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, дійсно тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Фактичні обставини інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу підозрюваного, який після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, достовірно знаючи та розуміючи, що потерпілий отримав тілесні ушкодження та перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений можливості вжити заходів до свого самозбереження, залишив місце пригоди, намагаючись ухилитись від відповідальності за вчинені злочини, вказують на обґрунтованість застосування до ОСОБА_7 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При цьому, наявність в останнього постійного місця проживання на території Вінницької області з батьками, постійного місця роботи, позитивних характеристик з місця роботи та проживання, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку підозрюваного, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.
Крім того, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики. Також згода сторони захисту на залишення обвинуваченому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Таким чином, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, всебічно з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу, вірно оцінив у сукупності наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватою, а також існування викладених вище ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням даних про особу підозрюваного встановив наявність підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, навівши в ухвалі мотиви необхідності задоволення клопотання слідчого, що на переконання колегії суддів апеляційного суду в повній мірі відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
У відповідності до положень ст.180 КПК України, особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу. Поручителю роз`яснюється у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки поручителя та наслідки їх невиконання, право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань та порядок реалізації такого права.
Встановлено, що в матеріалах апеляційної скарги наявні заяви батьків підозрюваного ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та директора ТОВ «Туль-Чікен» про бажання взяти підозрюваного на поруки, які в судовому засіданні підтвердили взяття на себе обов`язків та розуміння обсягу їх відповідальності та обов`язків як поручителів.
Проте, колегія суддів враховуючи вище викладені обставини вважає, що такий вид запобіжного заходу, як особиста порука, не в змозі запобігти існуючим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного. Такий запобіжний захід не відповідає особі підозрюваного, та не є співмірним з існуючими ризиками.
Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України, а також, що КПК України та практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).
При визначенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави, апеляційний суд наряду з положенням ст.182 КПК України враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з рішеннями ЄСПЛ у справі «В. проти Швейцарії» (W. V. Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року, у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain), 12050/04, 8 січня 2009 року.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, матеріальне становище підозрюваного, тяжкість правопорушень, у яких він підозрюється, апеляційний суд вважає, що визначення останньому застави в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що еквівалентно 148 860 гривень, здатна забезпечити виконання ОСОБА_7 обов`язків які будуть на нього покладені, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України та не буде порушувати його права, передбачені ст.43 Конституції України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1)залишити ухвалу без змін; 2)скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2021 року щодо застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову ухвалу.
Клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_9 , в рамках кримінального провадження №0000034 внесеного до ЄРДР 06.01.2020, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.
Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 днів з моменту затримання, тобто до 08 год. 50 хв. 06.03.2021 року.
Визначити ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в розмірі 60 (шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що еквівалентно 148 860 (сто сорок вісім тисяч вісімсот шістдесят) гривень.
У разі внесення застави покласти на ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:
-прибувати на виклики слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;
-не відлучатись з населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду, повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
-утриматись від спілкування із особами, які являються потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;
-не відлучатись із місця проживання;
-здати на зберігання до відповідних органів держаної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд і в`їзд в Україну.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4