УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 578/789/19
провадження № 51-4176ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Славгород Краснопільського району Сумської області та жителя цього АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 та пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання за: п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років; пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі; ч. 2 ст. 15 та пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, вчинив умисне вбивство ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_8 за таких обставин.
Так, 11 січня 2019 року приблизно о 20:00, ОСОБА_4 , перебуваючи у будинку, що розташований на АДРЕСА_2 ), будучи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин, які виникли внаслідок словесного конфлікту, діючи з прямим умислом, обхопив обома руками за шию ОСОБА_6 та почав її здавлювати до того моменту, поки останній не втратив свідомість, після чого кинув потерпілого на ліжко, а сам пішов до іншої кімнати, де взяв металеву сокиру та, повернувшись до кімнати, умисно наніс ОСОБА_6 не менше трьох ударів сокирою у голову, заподіявши тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці вчинення злочину.

Далі, приблизно о 20:20, ОСОБА_4 після вчинення умисного вбивства ОСОБА_6 , накривши тіло останнього ковдрою, пішов до столу на кухні, де продовжив вживати спиртне. У цей час до будинку прийшов ОСОБА_7 , який, піднявши ковдру, запитав у ОСОБА_4 , що трапилося з ОСОБА_6 , на що засуджений, розуміючи, що його дії по вчиненню вбивства потерпілого можуть бути викриті, бажаючи уникнути відповідальності за вчинений злочин, взяв у руки сокиру та підбіг до ОСОБА_7 і, діючи з прямим умислом та з метою приховування раніше вчиненого ним злочину, двічі ударив сокирою у голову ОСОБА_7 , від чого останній впав на підлогу. Продовжуючи свої злочинні дії, направленні на позбавлення потерпілого життя, ОСОБА_4 наніс ще не менше трьох ударів сокирою у голову потерпілого та один удар в шию, завдавши тілесні ушкодження від яких ОСОБА_7 помер на місці, а ОСОБА_4 , накривши його тіло ковдрою, пішов на кухню, де знову продовжив вживати спиртне.
Також цього ж дня, приблизно о 20:50, під час того, як ОСОБА_4 сидів на кухні, до будинку прийшов ОСОБА_8 та помітив на підлозі тіло ОСОБА_7 , яке було накрите ковдрою. ОСОБА_4 , помітивши, що ОСОБА_8 почав підіймати ковдру та, зрозумівши, що його дії по вчиненню вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть бути викриті, бажаючи уникнути відповідальності за вчинені злочини, з метою їх приховування, взяв у руки сокиру і підбіг до ОСОБА_8 , де, діючи з прямим умислом наніс два удари сокирою у голову потерпілому, від яких останній впав на підлогу. Не зупинившись на скоєному та продовжуючи свої злочинні дії, направленні на позбавлення життя ОСОБА_8 , ОСОБА_4 наніс ще приблизно три удари сокирою у голову потерпілого. Будучи впевненим, що ОСОБА_8 також помер, ОСОБА_4 залишив сокиру біля крісла і знову продовжив вживати спиртні напої і через сильне алкогольне сп`яніння заснув на кріслі у будинку.
Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразилися у нанесенні ударів сокирою по голові ОСОБА_8 , виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але завдяки своєчасно наданій кваліфікованій медичній допомозі потерпілий залишився живий, тобто злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі засудженого.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і пом`якшити призначене її підзахисному покарання, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Суть доводів захисника зводиться до її вказівок на те, що судом першої інстанції при обранні ОСОБА_4 міри покарання не в повній мірі було враховано наявність пом`якшуючих його покарання обставин щирого каяття та активного сприяння засудженого у розкритті злочину. Так, ОСОБА_5 вказує, що поведінка засудженого після вчинення злочинів свідчить про щире каяття останнього, а те, що на досудовому слідстві він у повному обсязі визнав свою вину в пред`явленій йому підозрі, погодився брати участь в слідчому експерименті, під час якого підтвердив свої пояснення, що стало єдиним доказом у справі на підтвердження його винуватості, про активне сприяння ОСОБА_4 у розкритті злочину. Також захисник зазначає, що засуджений під час судових засідань неодноразово заявляв про повне визнання своєї вини, а також надавав пояснення щодо досліджуваних доказів і жодним чином не намагався спростувати доведеність обвинувачення. Стверджує, що ОСОБА_4 щиро вибачався за вчинені злочини та заявляв суду про бажання принести свої вибачення та співчуття особам, які визнані потерпілими у справі, однак вони в судові засідання не з`являлися. Неврахування судом першої інстанції вказаних обставин, на думку захисника, призвело до призначення ОСОБА_4 занадто суворого покарання. Також зазначає, що на наведені обставини було вказано і в апеляційній скарзі сторони захисту, однак апеляційний суд не встановив наявності в засудженого таких пом`якшуючих обставин.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за обставин, установлених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за п. 13 ч. 2 ст. 115, пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 та пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності і обґрунтованості судових рішень в цій частині захисник не оскаржує.
Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі є безпідставними.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправленнята попередження вчинення нових злочинів.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкцією ч. 2 ст. 115 КК встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Положеннями ст. 64 КК передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів (два особливо тяжких злочини та замах на особливо тяжкий злочин), особу засудженого, котрий є судимою особою, яка вчинила злочин маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на обліках в диспансерах не перебуває, розлучений, не працює, має негативну характеристику за місцем проживання. Крім того, суд врахував відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння відніс до обставини, що його обтяжує. Також при призначенні ОСОБА_4 покарання суд врахував конкретні обставини вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також замаху на вбивство ОСОБА_8 , спосіб їх вчинення, а також те, що ОСОБА_4 вже був засуджений за вбивство до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років та, звільнившись з місць позбавлення волі, на шлях виправлення не став, вів асоціальний спосіб життя та знову вчинив особливо тяжкі злочини, поставившись до життя трьох людей без будь-якої поваги, позбавивши двох з яких життя, а ОСОБА_8 в результаті його дій став особою з інвалідністю пожиттєво, що також свідчить про те, що для засудженого життя іншої людини не становить найвищої цінності.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про особливу небезпечність особи ОСОБА_4 для суспільства та неможливість застосування до нього остаточного покарання у виді позбавлення волі на певний строк. У зв`язку з цим місцевий суд обґрунтовано визначив ОСОБА_4 вид остаточного покарання за сукупністю злочинів довічне позбавлення волі.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_4 покарання через суворість, які аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив доводи, викладені стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для її задоволення, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Доводи захисника щодо неврахування судами наявності у ОСОБА_4 пом`якшуючих покарання обставин щирого каяття та активного сприяння засудженого у розкритті злочину, є неспроможними.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання.
Так, місцевий суд у рішенні вказав, що надані ОСОБА_4 , під час досудового розслідування та судового розгляду справи, зізнання та розкаяння мали формальний характер, бо з них фактично вбачалося, що він не мав умислу на вбивство осіб. Крім того, засуджений не висловлював жодної критичної оцінки щодо своєї протиправної поведінки, не висловлював простого співчуття та не просив пробачення у потерпілих брата ОСОБА_8 та сестри ОСОБА_6 під час їх перебування в залі суду, а зробив це тільки перед судовими дебатами у відсутність вказаних осіб.
Що стосується активного сприяння розкриттю злочинів, то, як зазначив місцевий суд, ОСОБА_4 під час вчинення злочинів знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, через що пам`ятав не усі обставини вчинених ним злочинів та надав як органам досудового розслідування, так і суду неповні відомості про вчинені злочини, а продемонстровані ним механізми нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_6 тільки частково відповідали механізму утворення таких ушкоджень.
Таким чином доводи захисника щодо наявності у ОСОБА_4 пом`якшуючих покарання обставин є безпідставними.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона захисту у касаційній скарзі не навела.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження покарання, призначене ОСОБА_4 , є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, оскільки призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк не буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3