Справа № 739/1091/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/535/20
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року Чернігівський апеляційний суд у складі:

Головуючого суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Джанкой АР Крим, відбуваючого покарання в Державній установі «Новгород-Сіверська УВП № 31», засудженого на підставі ст. 42 КК України (1960 р.) за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 17, пунктами «а», «з», «і» ст. 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ст. 190-1, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3, ч. 2 ст.17, ч. 3 ст. 215-3, ч. 3 ст. 215-3 КК України (1960 р.), ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України (2001 р.),

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання, з доповненнями до клопотання про звільнення від покарання у зв`язку з хворобою.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаного клопотання, суд виходив з положень ст.ст. 81, 82 КК України, якими передбачені можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, однак їх застосування до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачено. Заміна довічного позбавлення волі можлива лише на підставі ст. 87 КК України, здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, а це виходить за межі повноважень суду. Крім того, наявні у засудженого ОСОБА_6 на момент розгляду клопотання захворювання не підпадають під Перелік захворювань, які є підставою для його звільнення від подальшого відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу місцевого суду та ухвалити нову, якою звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Вважає, що рішення суду є незаконним, оскільки винесено з істотними порушеннями норм Кримінального процесуального кодексу України, неправильним застосуванням норм матеріального права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу місцевого суду в частині відмови в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за станом здоров`я, який є несумісним з подальшим відбуванням покарання, та ухвалити нову про звільнення від подальшого відбування покарання. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки ухвала суду (повний текст) виготовлена 29 травня 2020 року і отримав він копію безпосередньо в суді лише 29 травня, про що поставив свій підпис в матеріалах справи. Оскільки оскарження судового рішення полягає в спростуванні доводів суду, покладених в його основу, оскарження без наявності інформації про ці доводи (тобто без повного тексту рішення) є неможливим. Зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Петухов проти України № 2», від 12.03.2019 року встановлено, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі на Україні без можливості умовно-дострокового звільнення є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто є катуванням та нелюдським поводженням. Крім того, даним рішенням Європейського суду порушенням ст. 3 Конвенції відносно ОСОБА_6 визнане неотримання в умовах відбування покарання належної медичної допомоги. ОСОБА_6 зазначено, що хоча, згідно з медичними документами, у нього має місце ремісія наявних у нього туберкульозу легенів та сечостатевої системи, але він страждає від сильно виражених залишкових явищ захворювання на туберкульоз. В умовах відбування покарання у нього зберігається високий ризик до реактивації хвороби. Тому прямому застосуванню підлягає ст. 28 Конституції України, в якій зазначається, що ніхто не може бути підданий катуванню та нелюдському поводженню. Це зумовлює обов`язок суду, який розглядає питання щодо особи, яка зазнає катування та нелюдське поводження, звернутися до Верховного суду за ініціацією звернення до Конституційного суду щодо перевірки на відповідність Конституції, норм Кримінального кодексу України, які передбачають покарання у вигляді довічного позбавлення волі за відсутності можливості скорочення покарання (якщо суд вважає, що має місце невизначеність щодо зазначених питань), або безпосередньо застосувати ст. 28 Конституції України. Вважає, що в разі застосування ст. 28 Конституції України, безпосередньо до спірних правовідносин покарання у вигляді довічного позбавлення волі підлягає заміні строковим покаранням на максимальний строк, передбачений кримінальним законодавством.

Від захисника ОСОБА_9 надійшли доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_6 , в яких просить задовольнити апеляційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_7 , скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову, звільнивши ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Враховуючи, що повний текст ухвали захисник ОСОБА_7 отримав 29 травня 2020 року, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, строк на апеляційне оскарження йому слід поновити.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін захисту та обвинувачення, дослідивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема, статтями 81, 82, 85, 86, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від відбування покарання на підставі Закону про амністію та помилування, а кримінальним процесуальним законом, зокрема, статтями 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу подачі відповідного клопотання про вирішення такого питання.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність (пункти 1, 2, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 3-6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 пп. 5.4 п .5).

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так само, до компетенції судді місцевого суду не входить прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 , діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, оскільки у випадку розгляду клопотання по суті та його задоволення, суд першої інстанції вийшов би за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив би вимоги кримінального процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення, керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_6 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

У разі, якби суд першої інстанції здійснив заміну покарання ОСОБА_6 , як особі засудженій до довічного позбавлення волі, то він би використав процесуальну процедуру, що не передбачена ні Кримінальним кодексом України, ні Кримінально-процесуальним кодексом України, перебравши на себе таким чином повноваження, що йому не властиві.

Разом з тим, при розгляді клопотання засудженого, суд взяв до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішення «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Враховуючи вищевикладене, заміна довічного позбавлення волі можлива лише на підставі ст. 87 КК України, здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, а це виходить за межі повноважень суду. Крім того, наявні у засудженого ОСОБА_6 на момент розгляду клопотання захворювання не підпадають під Перелік захворювань, які є підставою для його звільнення від подальшого відбування покарання і відповідна експертиза не проводилася.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Поновити захиснику ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Касаційному оскарженню ухвала не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4