ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/389/20 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/114/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: справи в порядку виконання судових рішень
у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
засудженого: ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 28 жовтня 2020 року, відносно:
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Абрикосівка Цюрупинського району Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого вироком Апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2002 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд виходив із того, що оскільки відсутні правові підстави, визначені законом, які регламентують вирішення питання про заміну засудженому, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вимоги апеляційної скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати повністю та направити його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке в суд першої інстанції для нового розгляду.

Зазначає, що у своєму рішенні ЄСПЛ від 12.03.2019 року у справі «Пєтухов проти України» (заява №41216/13) суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

На думку засудженого, покарання у виді довічного позбавлення волі порушує положення ст. 3 зазначеної конвенції.

Наголошує, що звертаючись до суду першої інстанції з клопотання, він посилався на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні», відповідно до яких рішення ЄСПЛ мають застосовуватися національними судами.

Зазначає, що відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж норми національного законодавства, а країни не можуть посилатися у не виконанні міжнародних договорів на норми національного права.

Не дивлячись на те, що КК України, визначає серед інших, як вид покарання довічне позбавлення волі, на думку засудженого його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили, а саме рішенню ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України №2».

Також зазначає, що на протязі усього часу відбування покарання, він характеризується позитивно, неодноразово приймав участь у конкурсах, в програмах департаменту по виконанню покарань диференційного духовного розвитку, таким чином, на думку засудженого своєю поведінкою, ставлення до скоєного злочину та суспільної праці він довів, що став на шлях виправлення.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.
Під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги засудженого.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви суду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання, призначене йому вироком Апеляційного суду Херсонського області від 05 грудня 2002 року за ст. 93 п.п. «а», «г», «и» КК України у виді довічного позбавлення волі с конфіскацією всього майна, яке належить засудженому, за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) за сукупністю злочинів, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи з конфіскацією майна, яке належить засудженому.
У січні 2020 року засуджений звернувся до суду із клопотанням про заміну призначеного йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, обгрунтовуючи його рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 року Петухов проти України 2 як джерелом права.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого.

Діючі норми Кримінального Кодексу України містять положення ст. 81, 82 КК України за якими не передбачено підстав для заміни покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення на певний строк.

Інші правові норми, якими регулюється питання перегляду довічного ув`язнення чи можливість його скорочення, чинне законодавство України не містить, як вірно зазначив суд першої інстанції.

Положення ст. 87 КК України регулюють питання помилування Президентом України осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 12.03.2019 року Петухов проти України 2, на яке посилається засуджений як на підставу свого клопотання, Суд зазначив, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам ст.3 Конвенції, воно має бути таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення так і можливість перегляду.

Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання.

Перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі не обов`язково має призвести до звільнення засудженого.

Необхідний перегляд повинен враховувати прогрес засудженого у реабілітації із урахуванням оцінки, чи був такий прогрес настільки значним, що триваюче тримання під вартою більше не може виправдовуватися законними понелогічними підставами.

Перегляд, що обмежується тільки підставами гуманності є неповним.

Перегляд має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховання засудженого, а би останній, за певних обставин, отримав право на звільнення. Суд звертає увагу на реабілітаційній меті позбавлення волі навіть у випадку засуджених до довічного позбавлення волі (п 181, 168, 187, 193, 194 ).

Суд дійшов висновку, що у цій справі було порушено ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі неможливо скоротити.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини, саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Однак, на даний час у Кримінальному кодексі України не передбачені підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Посилання засудженого в апеляційній скарзі на те, що зазначеним рішенням ЄСПЛ визнано порушенням Конвенції застосування покарання у виді позбавлення волі, є безпідставним, оскільки такого висновку рішення ЄСПЛ не містить.

Само по собі закріплення у практиці ЄСПЛ права засуджених до довічного позбавлення волі на реабілітацію, не зобов`язує суд застосовувати до кожного такого засудженого, який звернеться з відповідним клопотанням, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а лише надає можливість такого застосування у разі доведення перед судом процесу виправлення та реабілітації засудженої особи перед державою і суспільством.

З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_7 відбуває покарання за скоєння особливо тяжкого злочину, наслідком якого стала смерть двох людей, кримінальне правопорушення, скоєне за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, за допомогою використання зброї, що вказує на підвищену суспільну небезпечність особи засудженого.

Відомості про особу засудженого в цілому, наряду із характером та тяжкістю скоєних злочинів, за які ОСОБА_7 відбуває покарання, та його поведінка за весь час відбування ним покарання не доводять наявності прогресу у його реабілітації та перевиховання.

Прохання засудженого про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк на підставі ч. 3 ст. 74 КК України не ґрунтується на вимогах закону України про кримінальну відповідальність, оскільки рішення ЄСПЛ не є законом, що визначає санкції покарання та максимальні межі покарання.

Заявляючи вимогу про скасування ухвали та призначення нового розгляду клопотання в суді першої інстанції засуджений не навів жодної з визначених ст. 412, 415 КПК України підстав для призначення провадження до нового судового розгляду.

Посилання засудженого на допущену неповноту судового розгляду, яка полягала у незадоволенні клопотання засудженого про виклик в якості свідка працівника Замкової виправної колонії № 58 для з`ясування обставин відбування покарання в цій установі, не може бути визнано підставою для скасування ухвали суду. Матеріали провадження містять всю сукупність відомостей щодо поведінки засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі і у вказаній установі виконання покарання.

Під час апеляційного розгляду засуджений не подавав клопотань про дослідження нових доказів.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу засудженого належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 376 ч 2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 28 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ( три підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4