Ухвала
Іменем України
11 серпня 2020 року

м. Київ
справа № 1309/5903/12
провадження № 51-1815к20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року,

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2012 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 358 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 358 КК України закрито.
На зазначену постанову ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу.
Постановою попереднього розгляду справи Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року відмовлено у прийнятті до розгляду апеляції ОСОБА_5 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2012 року у зв`язку з тим, що у останньої в силу вимог ст. 348 КПК України 1960 року відсутнє право на оскарження постанови районного суду так як ОСОБА_5 у справі має статус свідка.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що кримінальна справа порушувалася за її заявою, їй від злочину завдано шкоду, проте всупереч вимогам закону її безпідставно, а ні органом досудового слідства, а ні судом не визнано потерпілою. Окрім того, про закінчення слідства та про направлення справи до суду їй ніхто не повідомляв, до суду вона також викликана не була. Суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув та безпідставно відмовив їй у прийняті до розгляду її апеляційної скарги. Таким чином, вона була обмежена в праві на судовий захист та в праві доступу до правосуддя.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України 1960 року істотними порушеннями вимог кримінально- процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.
Мотивуючи своє рішення про відмову у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5 , апеляційний суд послався на те, що у останньої відсутнє право на апеляційне оскарження постанови Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2012 року щодо ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_5 як свідок по справі не відноситься згідно ст. 348 КПК України 1960 року до кола осіб, які мають право подавати апеляційну скаргу.
З вказаним рішенням суду погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.
Так, як слідує з матеріалів кримінальної справи та обвинувального висновку ОСОБА_5 є свідком.
Статтею 348 КПК України 1960 року чітко визначено коло осіб, які мають подавати апеляцію і свідок до такого кола осіб не відноситься.
Посилання ОСОБА_5 на те, що кримінальна справа була порушена за її заявою, а їй злочином завдано шкоду, а тому вона є потерпілою по справі та користується усіма правами даного учасника процесу не узгоджуються з вимогами КПК України 1960 року та спростовуються матеріалами кримінальної справи.
Відповідно до вимог ст. 49 КПК України 1960 року особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду, набуває передбачених законом прав учасника процесу лише після визнання її потерпілим. Визнання особи потерпілим у справі або відмова в цьому мають бути процесуально оформленні постановою органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або ухвалою суду.
Таким чином, обов`язковими передумовами для визнання особи потерпілою є: 1) звернення особи про визнання її потерпілою; 2) спричинення такій особі злочином шкоди.
Отже законодавець встановлює, що потерпілим може бути лише особа якій заподіяно злочином шкоду та яка відповідно до вимог КПК України визнана потерпілою.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_5 з відповідною заявою про визнання її потерпілою в якій би вказувалось про заподіяну їй злочином моральну, фізичну або майнову шкоду з наведенням відповідних розрахунків, як до органів досудового слідства так і до суду протягом 2009-2012 років не зверталася. Не вказано нею і в касаційній скарзі яку саме шкоду було заподіяно їй злочином. Тому органи досудового слідства та суд не мали підстав для визнання ОСОБА_5 потерпілою, а у справі вона мала статус свідка. У зв`язку з чим, про закінчення слідства та про направлення справи до суду її не повідомлялося.
Враховуючи наведене, ОСОБА_5 з урахуванням вимог ст. 348 КПК України 1960 року не є особою, яка може подавати апеляційну скаргу.
Крім того, при ухваленні судового рішення, колегія суддів враховує, що кримінально- процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У своїх численних рішеннях, зокрема у рішенні в справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99 від 24 червня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка… декларує верховенство права як спільну спадщину Договірних Держав. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, серед іншого, щоб коли суди остаточно вирішили справу, їхні рішення не могли бути поставлені під сумнів. Правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судового рішення. Цей принцип передбачає, що жоден учасник процесу не вправі вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного або нового розгляду справи. Повноваження вищих судів на перегляд справи мають використовуватися для виправлення судових помилок чи порушень у відправленні правосуддя, але не для нового розгляду справи. Перегляд не може використовуватися як повторна апеляція і сама по собі можливість існування двох різних поглядів на справу не може бути підставою для перегляду. Відступ від цього принципу є виправданим лише у випадку, якщо зумовлений обставинами суттєвого та вагомого характеру» (пункти 51-52 рішення). Таких обставин суттєвого та вагомого характеру в касаційній скарзі ОСОБА_5 не наводиться, а з матеріалів справи вбачається, що з моменту скоєння злочину пройшло понад 15 років, а з моменту ухвалення судового рішення про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України пройшло понад 7 років.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про незаконність та необґрунтованість судового рішення апеляційного суду не знайшли свого підтвердження, а томускарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

постановив:
Постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3