Номер провадження: 11-сс/813/1600/20
Номер справи місцевого суду: 522/1546/15 1-кс/522/9699/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

заявник ОСОБА_7 ,

представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

представника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року про відмову в задоволення клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про арешт майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 , в якій просив скасувати оскаржену ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_7 про арешт майна, у кримінальному провадженні №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки слідчого судді не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Разом з тим, слідчий суддя не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме існування правової підстави для арешту майна, яка полягає у наявності майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

За таких обставин представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що слідчий суддя безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про арешт майна, що належить цивільному відповідачеві ОСОБА_9 , яке було подано з метою забезпечення та реалізації цивільного позову потерпілої, у разі прийняття рішення у кримінальному провадженні.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 , підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_9 є законним набувачем нерухомого майна, оскільки набула право власності на це майно шляхом укладення нотаріально посвідченого правочину.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до клопотання цивільного позивача ОСОБА_7 на теперішній час СВ Приморського ВП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

23.06.2020 року адвокат ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , звернувся до Приморського районного суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . та зазначив, що у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов, тому необхідно накласти арешт на квартиру, з метою недопущення можливого відчуження квартири та забезпечення цивільного позову.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно через те, що арешт квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . призведе до порушення прав та законних інтересів власника майна.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком слідчого судді.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні...; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про те, що на теперішній час квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не визнана речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Між тим, апеляційний суд зазначає, що відповідно до вимог ч.6 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.4 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Проте, на теперішній час ОСОБА_9 , яка є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не є підозрюваною у кримінальному провадженні, не є особою, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану даним кримінальним правопорушенням, адже вона набула зазначене нерухоме майно шляхом укладення договору купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року, який зареєстрований в реєстрі за №1243 у передбаченому законом порядку.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Окрім того, положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність законних підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В свою чергу апеляційний суд зазначає що злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України, є злочином середньої тяжкості, події у кримінальному провадженні №0012783 відбулися у 2013 році, тобто, станом на теперішній час закінчилися встановлені п.3 ч.1 ст.49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 18 вересня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про арешт майна, у кримінальному провадженні №0012783 від 03.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4