Дата документу 22.12.2020 Справа № 314/3086/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/3086/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/878/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вільнянськ Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, неодружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
10 травня 2005 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік 6 місяців;
06 жовтня 2006 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.187, ч.1 ст.70,71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць. Звільнений 17 квітня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
17 грудня 2014 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік. Знятий з обліку Вільнянського РВП КВІ 09 лютого 2016 року у зв`язку із закінченням періоду випробування;
12 квітня 2017 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 2 роки.
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України,
за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в режимі відео конференції з приміщенням Вільнянського районного суду Запорізької області,

захисника-адвоката ОСОБА_9 .

Прокурор Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у судовому засіданні не допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 свідчення яких мають суттєве значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Показання потерпілої ОСОБА_13 свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в оскаржуваному вироку відображені не у повній мірі.

Так, перед наданням показань потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово приходив до неї додому та прохав, щоб вона під час судового засідання надала свідчення про те, що події, зазначені у обвинувальному акті, відбулися у період 2016 року, а не 2017 року у зв`язку з тим, що у разі надання нею свідчень, фактично відображених у обвинувальному акті, йому загрожує реальний строк відбування покарання, а якщо у 2016 році, то він відбудеться умовним строком покарання. Більш того, під час судового засідання потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що у 2016 році на вказаній могилі були вкрадені металеві цепи, якими вона була огороджена, а у 2017 році вона від працівників поліції дізналася про факт викрадення металевих стовпів на загальному місці поховання ОСОБА_18 , 1912 року народження та ОСОБА_19 , 1933 року народження (які представляли собою 2 суміжні могили), які розшукували родичів померлих.

Також потерпіла повідомила, що ОСОБА_6 повною мірою відшкодував завдані збитки кримінальним правопорушенням, вона його вибачила і до нього ніяких претензій не має.

Свідок ОСОБА_14 під час судового засідання повідомив, що в липні 2017 року до нього прийшов громадянин ОСОБА_12 , який повідомив про те, що на загальному місці поховання ОСОБА_18 , 1912 року народження та ОСОБА_20 , 1933 року народження (які представляли собою 2 суміжні могили) викрадені металеві стовпчики і викрав їх саме ОСОБА_6 , який разом з ОСОБА_10 поруч із господарчими спорудами випалюють їх від краски сріблястого кольору, щоб здати їх на металолом. Також ОСОБА_12 розповів ОСОБА_14 що він погнався за ОСОБА_6 , але той втік, лишивши металеві стовпчики у вогнищі. Поряд з вогнищем лежав у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_10 , який повідомив, що це вогнище розвів саме ОСОБА_6 з метою випалити від фарби металеві стовпчики. Після того як погасили вогонь, ОСОБА_14 забрав три металевих стовпчики у своє господарче приміщення, яке знаходиться поруч із кладовищем.

Через деякий час ОСОБА_14 віддав зазначені металеві стовпчики ОСОБА_6 , щоб той відновив викрадену (зруйновану) ним огорожу на могилі померлих родичів ОСОБА_13 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що в липні 2017 року він прибув до місця пожежі, яка сталася біля кладовища. Коли він прийшов на місце пожежі, побачив розпалене багаття, у якому були металеві стовпчики, які слугували огорожею на загальному місці поховання ОСОБА_18 , 1912 року народження та ОСОБА_19 , 1933 року народження (які представляли собою 2 суміжні могили). Поруч спав п`яний ОСОБА_10 . Коли його розбудили, ОСОБА_10 повідомив, що багаття розвів ОСОБА_6 з метою випалити від краски металеві стовпчики, де ОСОБА_21 він не знає.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що влітку 2017 року він був присутній в якості понятого при проведенні слідчої дії за участі ОСОБА_6 , який показував та розповідав, як він викрав з загального місця поховання ОСОБА_18 , 1912 року народження та ОСОБА_19 , 1933 року народження (які представляли собою 2 суміжні могили), металеві стовпчики, а потім їх випалював біля господарчих споруд. Також свідок зауважив, що жодного фізичного або психологічного тиску на ОСОБА_6 з боку будь-яких осіб не було, усі свідчення ОСОБА_6 надавалися самостійно, при чому зауважив, що ОСОБА_6 неодноразово говорив: «... що я все відновив... потерпіла претензій до мене не має».

Також у судовому засіданні була допитана голова сільської ради ОСОБА_17 , яка повідомила, що в липні 2017 року їй від мешканців села (а не від працівників поліції, як зазначає суд) стало відомо, що ОСОБА_6 вчинив крадіжку з місця поховання близьких родичів потерпілої ОСОБА_13 трьох металевих стовпчиків, а потім їх випалював біля господарчих споруд.

Крім цього, ОСОБА_17 перед наданням показань зазначила, що ОСОБА_6 неодноразово просив її не свідчити проти нього у суді, оскільки йому загрожує реальний строк відбування покарання, казав, що з потерпілою ОСОБА_13 все вирішив, металеві стовпчики встановив на місце та навіть пофарбував.

Також стороною обвинувачення до матеріалів провадження долучено характеристику на ОСОБА_6 , видану сільським головою Михайлівської сільської ради ОСОБА_17 відповідно до якої, нею особисто був помічений ОСОБА_6 під час крадіжки огорожі на кладовищі, а також те, що ОСОБА_6 іноді зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок, від сусідів та жителів села до сільської ради надходили скарги щодо поведінки Семена, пияцтва, погроз, антисанітарії в квартирі. Проте судом вказані показання проігноровано.

Показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 суд також відобразив не у повній мірі. На початку перших судових засідань ОСОБА_6 визнавав всю вину в повній мірі, до тих пір, поки не дізнався, що йому загрожує реальний строк відбування покарання. Після цього ОСОБА_6 почав тиснути на свідків, вмовляти їх свідчити у судовому засіданні на його користь.

Також апелянт звертає увагу на факт винесення судом ухвал про привід обвинуваченого та перебування останнього у розшуку.

Під час судового розгляду на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, сторона обвинувачення посилалася також і на протокол огляду місця події від 01 серпня 2017 року та фототаблицю до нього, на яких зображені три металевих стовпчика, викрадених з місця поховання близьких родичів потерпілої ОСОБА_13 та випалених ОСОБА_6 у вогнищі, протокол огляду від 01 серпня 2017 року та фототаблицю до нього, яким зафіксовано місце розташування викрадених металевих стовпців, протокол проведення слідчого експерименту від 09 серпня 2017 року та фототаблицю до нього, якими за участю понятих зафіксовано факт того, як ОСОБА_6 самостійно, добровільно розповідає обставини вчиненого ним злочину. Проте судом вказані докази визнано недопустимими.

На думку апелянта, усі докази та відомості зібрані в ході досудового розслідування, мають бути визнані допустимими, оскільки вони зібрані шляхом добровільного надання учасниками кримінального провадження відповідно до вимог КПК України і жодних скарг стосовно їх отримання від учасників провадження не надходило.

Кожен доказ та відомості, зібрані в ході досудового розслідування, обґрунтовують та доказують, що обвинувачений ОСОБА_6 діяв з певним умислом та мотивом для вчинення ним відповідного кримінального правопорушення і за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Відповідно до вироку суду, згідно з пред`явленим органом досудового розслідування обвинуваченням, викладеним в обвинувальному акті, 09 серпня 2017 року в кінці липня 2017 року, в денний час доби, ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне заволодіння предметами, що знаходяться на місці поховання, діючи з корисливих мотивів, прийшов на територію сільського цвинтаря, розташованого поблизу вул.Горького, с.Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, підійшов до загального місця поховання ОСОБА_18 , 1912 року народження та ОСОБА_19 , 1933 року народження, яке представляло собою 2 суміжні могили з насипами та ритуальними спорудами над ними, огороджене по периметру символічним парканом, після чого, з метою отримання незаконної грошової винагороди у подальшому, за допомогою м`язової сили рук, почергово витягнув з західної частини вказаного паркану 3 металеві труби, довжиною 1,2м, товщиною металу 5мм, діаметром 100мм кожен, загальною вагою 51кг (5грн 1кг), вартістю 255 гривень, після чого покинув місце злочину з вказаним майном, маючи можливість розпоряджатись ним на власний розсуд.
Своїми діями ОСОБА_6 протиправно вилучив на свою користь вищевказані предмети, що слугували огорожею могил ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , тим самим вчинив наругу над вказаним місцем поховання, шляхом незаконного заволодіння предметами, що знаходяться на могилі, спричинивши родичці померлих потерпілій ОСОБА_13 , матеріальний збиток на вищевказану суму.
Дії ОСОБА_6 органами досудового слідства кваліфіковані за ч. 3 ст. 297 КК України, як наруга над могилою, скоєна з корисливих мотивів.

Із наданої відділом ДРАЦС у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на запит Запорізького апеляційного суду убачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №627 від 08 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_8 заявив клопотання, проти чого не заперечували прокурор ОСОБА_7 та захисник - адвокат ОСОБА_9 , про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 у зв`язку зі смертю останнього на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.
Колегія суддів приходить до висновку, що вказане клопотання прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Згідно з положеннями ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Разом з тим, враховуючи те, що в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що зазначене клопотання про закриття провадження без перевірки доводів апеляційної скарги є передчасним.

Заслухавши доповідь судді; прокурорів на підтримання апеляційної скарги, захисника - адвоката ОСОБА_9 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані в провадженні докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини провадження та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за ч.3 ст.297 КК України за недоведеністю вчинення останнім вказаного кримінального правопорушення.
При цьому, суд навів у вироку належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, відповідно до обвинувального акта, обвинуваченому ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, тобто у нарузі над могилою, скоєної з корисливих мотивів.
Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав, заперечував факт вчинення вказаного злочину, зазначив, що жодного майна, яке знаходилось на місці поховання і яке б належало потерпілій, він не викрадав. На досудовому слідстві він визнавав свою вину, так як боявся тиску з боку правоохоронних органів. Зі скаргою стосовно протиправних дій працівників поліції не звертався, оскільки не вірив в результативність такої скарги, а також боявся вчинення інших протиправних дій щодо себе з боку робітників поліції. Також доповнив, що з потерпілою в нього дуже хороші стосунки, вона йому всіляко допомагала, у зв`язку з чим він для того, щоб їй допомогти, самостійно все відновив на кладовищі, а саме вкопав стовбці, які йому видав охоронець кладовища ОСОБА_14 .
На підтвердження висунутого обвинувачення прокурор посилався на показання потерпілої, свідків та письмові докази.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 пояснила, що приблизно в кінці липня 2017 року до неї приїхали працівники поліції, і з їх слів їй стало відомо, що з місця, де поховані її родичі в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, були викрадені стовпчики, які слугували огорожею, та показали фото, на якому огорожа була відсутня. При цьому із заявами про злочин вона не зверталась, а тільки підписала те, що написали працівники поліції. На кладовище вона зразу не поїхала, а коли приїхала через деякий час (місяць, або більше не пам`ятає) стовпчики вже стояли на своїх місцях. Ніяких претензій до будь-кого, а також до ОСОБА_6 вона не має.
Отже, при розгляді провадження судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_13 не вказала на будь-яку особу, в тому числі і на обвинуваченого ОСОБА_6 , як на особу, що вчинила вищевказаний злочин. З її показань вбачається, що вона не була очевидцем події, та їй взагалі не відомо, у який день та час ця подія сталася, із заявами до правоохоронних органів вона не зверталась.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що він працює охоронцем кладовища, яке розташоване в с.Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. Приблизно в кінці липня 2017 року до нього прийшов ОСОБА_12 та повідомив, що біля кладовища пожежа, горить сарай, де живе ОСОБА_22 , а також повідомив, що на місці поховання ОСОБА_18 вирвані стовпчики, і в цьому його худоба не винна (від жителів села надходили скарги на худобу ОСОБА_12 , що його корови виривають хрести на кладовищі). Він одразу пішов до ОСОБА_10 , щоб дізнатись, що трапилось. Коли він прийшов, то побачив ОСОБА_23 , який спав п`яний. Коли він його розбудив, останній повідомив, що вогонь розвів ОСОБА_21 . А зі слів ОСОБА_12 йому стало відомо, що ОСОБА_22 разом з ОСОБА_24 випалювали стовпчики, де вони їх взяли, йому не було відомо. Після того, як погасили вогонь, він забрав стовпчики та переніс їх до свого сараю - металевої будки, яка знаходиться біля кладовища.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що він працює в комунхозі Михайлівської сільської ради. В кінці липня 2017 року йому, як представнику сільської ради, мешканці села повідомили про пожежу, яка сталася біля кладовища. Коли він прийшов на місце події, побачив розпалене багаття, поблизу були труби з набалдашниками, які слугували огорожею на кладовищі, а поряд біля цього всього в сараї п`яний спав ОСОБА_22 . Коли ОСОБА_23 розбудили, той повідомив, що вогонь розвів ОСОБА_25 , а де він зараз, йому не відомо, при цьому ОСОБА_21 поряд з пожежею він не бачив. Це стало йому відомо тільки зі слів ОСОБА_26 .
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що влітку 2017 року він був присутній в якості понятого при проведенні слідчої дії за участі ОСОБА_6 . При цьому останній показував, де він викопував стовпчики біля могил.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 голова сільської ради, пояснила, що зі слів мешканців села їй стало відомо, що сталась крадіжка з кладовища. Після цього через деякий проміжок часу, скільки минуло днів, або тижнів, вона не пам`ятає, до неї приїхали працівники поліції і питали, де живе ОСОБА_25 . Зі слів працівників поліції їй стало відомо, що до крадіжки з кладовища причетний ОСОБА_6 . Також свідок надала характеристику ОСОБА_6 , вказавши, що основною його рисою характеру є те, що він м`якотілий, у зв`язку з чим його постійно всі ображають. Крім того, свідок пояснила, що до неї як до голови сільради постійно надходять скарги від жителів села на жителя їх села ОСОБА_12 , так як його корови виривають хрести з могил, тим самим роблять шкоду.
Отже, вказані свідки також не були безпосередніми очевидцями вчинення правопорушення, та як і потерпіла не вказали на ОСОБА_6 , як на особу, що вчинила вищевказаний злочин. Доводи прокурора ОСОБА_8 про те, що показання вказаних осіб в оскаржуваному вироку відображені не у повній мірі, є безпідставними.
Твердження прокурора ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду про те, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово просив вибачення у потерпілої за вчинене правопорушення та визнав факт вчинення ним вищевказаного правопорушення, об`єктивно нічим не підтверджуються та суперечать матеріалам провадження.
Також судом досліджені надані прокурором письмові докази та у вироку надана ним належна оцінка.
Так, згідно з протоколом огляду місця події від 01 серпня 2017 року, 01 серпня 2017 року, оглянуто місце події на кладовищі, яке розташоване в селі Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, в присутності понятих, за відсутності потерпілої був зроблений огляд за місцем розташування могил, де поховані ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , де було зафіксовано частково відсутню огорожу, а саме: три металевих стовпця пофарбованих речовиною сіро сріблястого кольору, також до протоколу долучена фототаблиця (том № 2 а.с.90-93).
Згідно з протоколом огляду від 01 серпня 2017 року, в присутності понятих була оглянута металева будка, яка розташована поблизу Михайлівського «старого» кладовища Вільнянського району Запорізької області, якою користується охоронець даного кладовища ОСОБА_14 , який добровільно видав раніше викрадені три металеві стовбці, на момент огляду останні перебували в обгорілому стані, зі слів ОСОБА_14 він їх забрав у ОСОБА_6 , також до протоколу долучена фототаблиця (том № 2 а.с. 94-96).
Відповідно до протоколу огляду місця події від 09 серпня 2017 за участі потятих та ОСОБА_6 , останній показував на стовбці, які слугують огорожею 2-х суміжних могил (том № 2 а.с. 97-99).
Досліджені докази суд належним чином проаналізував та навів у вироку мотиви, з яких прийняв одні докази та відкинув інші.
Суд зробив правильний висновок про те, що показання з чужих слів свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 є недопустимими доказами.
Так, відповідно до ч.6 ст.97 КПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

Як убачається з оскаржуваного вироку про обставини на кладовищі вищевказаним свідкам стало відомо від інших осіб свідка ОСОБА_12 та мешканців села.

Щодо письмових доказів, які були надані стороною обвинувачення - протоколів огляду місця події та огляду від 01 серпня 2017 року, то суд першої інстанції суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх, оскільки огляд був проведений за участю понятих, але за відсутності потерпілої, у зв`язку з чим не зрозуміло, як стороннім особам - в даному випадку працівникам поліції та понятим, було відомо, яка сама повинна була бути огорожа на місці оглянутих могил.
Потерпілій вилучені стовбці для впізнання не пред`являлися.
Під час допиту свідка ОСОБА_14 , останній зазначав, що стовбці були з набалдашником. в той же час, згідно з фотознімками, які долучені до матеріалів провадження, в наявності були тільки труби та дерев`яні палиці. Крім того, в зазначеному протоколі вказано, що зазначені стовбці свідок забрав у ОСОБА_6 , що не відповідає дійсності, оскільки, згідно з матеріалами провадження, ці стовбці виявлені свідком на території, де мешкав ОСОБА_29 , після чого свідок переніс їх до своєї сторожки.
Доводи прокурора про те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено неповно, оскільки у судовому засіданні не було допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_30 та ОСОБА_12 , є необґрунтованими, з огляду на таке.
Зазначені свідки повідомлялися про день, місце та час розгляду провадження належним чином, проте поштова кореспонденція поверталася з поміткою «за закінченням терміну зберігання».
Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2018 року до свідків, в тому числі ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 26 листопада 2018 року (т.1 а.п.148-149).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року до свідків, в тому числі ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 10 грудня 2018 року (т.1 а.п.161-162).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2018 року до свідків, в тому числі ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 09 січня 2019 року (т.1 а.п.174-175).
Відповідно до рапортів від 09 січня 2019 року, зокрема свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_31 за місцем проживання були відсутні (т.1 а.п.186,187).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 січня 2019 року до свідків, в тому числі ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 31 січня 2019 року (т.1 а.п.191-192).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року до свідків, в тому числі ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 15 квітня 2019 року (т.2 а.п.9-10).
02 квітня 2019 року на адресу Вільнянського районного суду Запорізької області прокурор надав клопотання про виклик та допит у судовому засіданні, яке призначене на 15 квітня 2019 року свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_30 , ОСОБА_16 (т.2 а.п.12-14).
Відповідно до рапорту від 15 квітня 2019 року, свідок ОСОБА_31 на теперішній час знаходиться за кордоном (т.2 а.п.23).
Відповідно до рапорту від 15 квітня 2019 року, свідок ОСОБА_10 на теперішній час змінив місце проживання, його місце проживання не відоме (т.2 а.п.24).
Як убачається з журналу судового засідання від 15 квітня 2019 року, у вказаному судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (зазначені у відповідному клопотанні прокурора від 02 квітня 2019 року) (т.2 а.п.29).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 квітня 2019 року до свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 22 травня 2019 року (т.2 а.п.31-32).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року до свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 29 червня 2019 року (т.2 а.п.44-45).
Відповідно до рапорту від 29 липня 2019 року, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_31 за місцем їх проживання відсутні (т.2 а.п.55).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року до свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 06 серпня 2019 року (т.2 а.п.60-61).
Відповідно до рапорту від 06 серпня 2019 року, свідок ОСОБА_10 на теперішній час змінив місце проживання, його місце проживання не відоме (т.2 а.п.68).
Відповідно до рапорту від 06 серпня 2019 року, свідок ОСОБА_31 на теперішній час знаходиться за кордоном (т.2 а.п.69).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року до свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_30 застосований привід у судове засідання, призначене на 06 серпня 2019 року (т.2 а.п.60-61).
При відтворенні звукозапису судового засідання від 09 вересня 2019 року, колегією суддів встановлено, що прокурор ОСОБА_8 відмовився від допиту свідка ОСОБА_30 і ця відмова була прийнята судом першої інстанції, так як це є право сторони обвинувачення (т.2 а.п.110).
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 вересня 2019 року до свідка ОСОБА_10 застосований привід у судове засідання, призначене на 07 жовтня 2019 року (т.2 а.п.113-114).
При відтворенні звукозапису судового засідання від 07 жовтня 2019 року, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції явка свідка ОСОБА_10 у судове засідання визнана неможливою (т.2 а.п.116).
Таким чином, суд вжив всі необхідні заходи для забезпечення явки свідків у судове засідання, проте допитати їх не виявилось за можливе з об`єктивних причин.
В свою чергу, відповідно до вимог ч.3 ст.23 КПК України, сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
З матеріалів провадження не вбачається, що сторона обвинувачення вживала будь-які дійові заходи, передбачені законом, для виконання цього свого обов`язку.
В тому числі, згідно з матеріалами провадження та вироком суду, прокурор брав на себе зобов`язання забезпечити присутність у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , про допит якого заявляв клопотання, але присутність вказаного свідка у судовому засіданні прокурор так і не забезпечив.
З врахуванням викладеного, доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції допустив неповноту з`ясування обставин провадження, оскільки не дослідив показання вищевказаних свідків, є непереконливими.
В свою чергу, згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч.ч.1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.
У відповідності до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості тлумачаться на її користь.
Однією з основних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка декларує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, про що неодноразово наголошувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в т.ч. і у рішенні по справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року.
Колегія суддів вважає, що провівши судовий розгляд кримінального провадження у відповідності до положень ст.337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, діючи в межах своїх повноважень, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов до вірного висновку, що вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведено, тому останній підлягає виправданню, про що вірно зазначено як в мотивувальній, так і в резолютивній частині вироку.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що з наданих прокурором доказів, які дослідив суд першої інстанції та відобразив у вироку, неможливо зробити однозначний висновок про те, що подія правопорушення мала місце у період і час, зазначені в обвинувальному акті, та що вилучене під час огляду майно (металеві труби) дійсно має відношення до даного провадження.
Як вказано вище, потерпіла із заявами про вчинене кримінальне правопорушення до правоохоронних органів не зверталась, вилучене майно їй не пред`являлось. Що стало приводом для початку досудового розслідування невідомо. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань в наданих суду матеріалах провадження відсутній.
З огляду на викладене, показання ОСОБА_6 під час слідчого експерименту не можуть слугувати достатнім доказом його вини, оскільки об`єктивно нічим не підтверджуються, на що правильно вказав суд у вироку.
За наведених обставин суд обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за висунутим йому обвинуваченням.
В апеляційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду та не вказано передбачених законом підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
В свою чергу, колегія суддів таких підстав не вбачає і з урахуванням вищевикладеного вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Істотних порушень процесуального законодавства, які б були підставою для скасування оскаржуваного вироку, колегія суддів не вбачає.
Оскільки висновки суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_6 стороною обвинувачення не спростовані, клопотання прокурора про закриття даного провадження у зв`язку із смертю обвинуваченого (що не є реабілітуючою підставою для закриття провадження) задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину обвинуваченим, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4