Дата документу 10.12.2020 Справа № 554/9904/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Полтава
Слідчий суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
розглянувши клопотання дізнавача - інспектора СД Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження №0000331 від 15.11.2018 року про арешт майна -

В С Т А Н О В И В:

01.12.2020 року дізнавач-інспектор звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з клопотанням про накладення арешту на майно третьої особи у кримінальному провадженні №0000331 від 15.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, в якому просив накласти арешт арешт на частину нерухомого майна, а саме: на 11/50 будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власно ОСОБА_5 із забороною проводити реконструкцію, перепланування у вказаному приміщенні.
Підставами для арешту майна слідчий вказує, що у провадженні Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження за №0000331 від 15.11.2018 року, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 356 КК України.

Установлено, що у спільній комунальній власності територіальної громади м. Полтави та власності Держави в особі Генеральної прокуратури України, в оперативному управлінні прокуратури Полтавської області, знаходиться нежитлова будівля за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 19а. Згідно договору оренди від 29.04.2016 року за №49/4, укладеним управлінням майном комунальної власності міста з ФОП ОСОБА_5 , останньому передано в оренду частку зазначеного приміщення площею 37,9 кв. м., яка перебуває в комунальній власності. Водночас, ОСОБА_5 без попереднього погодження, незаконно проведено перепланування в орендованій будівлі, що унеможливило доступ до приміщень, які перебувають в оперативному управлінні прокуратури області, а саме: коридору площею 9.3 кв.м та умивальнику площею 1.7 кв.м., чим заподіяно значної шкоди інтересам володільця майна та Держави.

Відповідно до висновку комплексної будівельно-технічної, оціночно- будівельної та економічної експертизи №520/704/1608 від 30.09.2019 року установлено, що в нежитловихприміщеннях громадської будівлі по АДРЕСА_1 , було проведено самочинне перепланування, яке виразилося в наступному: у приміщенні коридору влаштовано перегородку, яка закрила доступ з приміщення тамбуру до приміщення умивальника іншому співвласнику; у приміщенні проведено перепланування, внаслідок чого приміщення збільшилося в габаритах, за рахунок демонтування дверного блоку влаштованого раніше, а також з даного приміщення пробито дверний отвір в приміщення кабінету, яке переобладнано за рахунок місць загального користування; між приміщеннями замуровано дверний отвір, що унеможливлює вільний доступ до приміщенні, які перебувають у державній власності; з приміщення тамбуру пробито дверний отвір в капітальній стіні приміщення кабінету.

У подальшому на підставі договору купівлі - продажу комунального майна №1185 від 09.07.2020 року частину приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , передано у приватну власність ОСОБА_5 . Водночас, встановлені експертизою порушення ОСОБА_5 не усунуто, що свідчить про наявність триваючого кримінального правопорушення, та заподіяння шкоди інтересам держави.

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлові будівлі розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 в розмірі 11/50 та Держави України в особі Генеральної прокуратури України в розмірі 39/50.

У зв`язку з вищевикладеним є необхідність у накладенні арешту на вищевказане нерухоме майно із забороною розпоряджатись, користуватись ним, так як існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом правопорушення, оскільки є достатні підстави вважати, що не застосування такого заходу може призвести до можливої втрати майна та його відчужено третім особам, знищення доказів вчинення злочину. Таке обмеження права власності буде відповідати завданням кримінального провадження, співрозмірним з огляду на обставини кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Власник майна в судове засідання не зявився.

Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані до клопотання матеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Полтавським відділом поліції ГУ НП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000331 від 15.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Як вбачається з витягу з ЄРДР у спільній комунальній власності територіальної громади м. Полтави та власності Держави в особі Генеральної прокуратури України, в оперативному управлінні прокуратури Полтавської області, знаходиться нежитлова будівля за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 19а. Згідно договору оренди від 29.04.2016 за №49/4 укладеним управлінням майном комунальної власності міста з ФОП ОСОБА_5 , останньому передано в оренду частку зазначеного приміщення площею 37,9 кв. м., яка перебуває в комунальній власності. Водночас, ОСОБА_5 , без попереднього погодження, незаконно, проведено перепланування в орендованій будівлі, що унеможливило доступ до приміщень, які перебувають в оперативному управлінні прокуратури області, а саме: коридору площею 9.3 кв.м та умивальнику площею 1.7 кв.м., чим заподіяно значної шкоди інтересам володільця майна та Держави.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 173,6 кв.м., перебуває у спільній частковій власності. Територіальна громада м.Полтави в особі Полтавської міської ради володіє 11/50 частинами, а держава Україна в особі Генеральної прокуратури України володіє 39/50 (у власності 119,9 кв.м., в загальному користуванні 20,2 кв.м.).

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з частиною другої статті 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.
У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК).
За приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому згідно статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна ,застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження .
Відповідно до частини третьою статті 132 КПК України не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до частини 4 статті 170 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд зобов`язані застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Згідно з частиною 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
В своєму клопотанні дізнавач інспектор посилається на те, що накладення арешту на нерухоме майно, яке на праві спільної часткової власності належить територіальній громаді міста Полтави в особі Полтавської міської ради в розмірі 11/50 є необхідним, оскільки існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину та не застосування такого заходу може призвести до можливої втрати майна та його відчужено третім особам.
05.11.2020 року постановою дізнавача-інспектора СД Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області лейтената поліції ОСОБА_4 частина нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , в розмірі 11/50, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 визнано речовим доказом.
Крім того, у клопотанні дізнавача інспектора не зазначено, який саме спосіб арешту має бути застосований судом, з огляду на те, що відповідно до статті 170 КПК України арешт майна полягає у позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, не зазначено, щодо яких саме осіб судом мають бути встановлені такі обмеження у праві на відчуження, розпорядження та/або користування майном, оскільки забороною відчуження, розпорядження та/або користування майном може бути порушено право власності самої територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради.
Посилання на існування ризику відчуження нежитлової будівлі слідчий суддя вважає недоведеним, оскільки на сьогодні саме територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради є власником 11/50 частини, відповідно до інформаційної довідки, ФОП ОСОБА_5 не є власником вказаного майна, а лише орендує його, відповідно до договору оренди № 49/4.

Окрім того, відповідно до висновку експертів №520/704/1608 за результатами проведеної комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної та економічної експертизи по кримінальному провадженню № 0000331 від 15.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України вказано, що розмір завданих збитків державі Україна в особі Генеральної прокуратури Україна не встановлено.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: … 7) арешт майна (ст. 131 КПК України).

Частиною п`ятою статті 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З урахуванням того, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тобто, діюче кримінально процесуальне законодавство України передбачає, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються з числа визначених ст. 84 КПК України.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КПК України).

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена, у цьому випадку слідством, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що висунуте ним.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які обумовлюють доречність застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати доцільність арешту майна доведеною поза розумним сумнівом, версія заявника має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії заявника. Наявність таких обставин, яким версія заявника не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії є підставою для розумного сумніву в доведеності доцільності застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

У цьому випадку, слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків з урахуванням того, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та у такому відстоюванні прав останні є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, в ході судового розгляду, з огляду на те, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, установив, що у ракурсі наданих сторонами матеріалів, у тому числі судових рішень, у справі з дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом» не можливо говорити, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора та, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням, а саме передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

За таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали провадження ,у порядку ст. 94 КПК України, враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя,

-
У Х В А Л И В:
Клопотання дізнавача - інспектора СД Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження №0000331 від 15.11.2018 року про арешт майна залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду на протязі 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1