Справа № 183/3996/18
№ 1-кп/183/288/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 11.06.2018 року за № 0000256, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Камянець-Подільський Хмельницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , начальника підривного містечка, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 89 (по стройовій частині) від 01.04.2016 року молодшого сержанта військової служби за мобілізацією ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та призначено на посаду номеру обслуги радіо телефоніст 3-ї реактивної артилерійської батареї реактивно артилерійської бригадно артилерійської групи, яка дислокується у АДРЕСА_3 .

Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 20 січня 2015 року в Україні діє особливий період.

Однак, 27.03.2016 року молодший сержант ОСОБА_5 , діючи всупереч наведених вище вимог Статуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину без поважних причин свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_2 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

11.08.2017 року молодший сержант ОСОБА_5 прибув до військової частини та повідомив про себе.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, у скоєному розкаявся. Доповнив, що має бажання продовжити військову службу.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 11.06.2018 року за № 0000256, згідно з яким 27.03.2016 року молодший сержант ОСОБА_5 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 без поважних причин та незаконно перебував за її межами до 11.08.2017 року в умовах особливого періоду

(а.п. 71);

- акт службового розслідування, згідно з яким встановлено факт самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_5 27.03.2016 року

(а.п. 77-78);

- довідка командира військової частини НОМЕР_3 про безпосередню участь ОСОБА_5 в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 14.09.2015 року до 26.03.2016 року

(а.п. 74);

- копії документів щодо проходження ОСОБА_5 військової служби, а також документи, що характеризують особу обвинуваченого

(а.п. 72-73, 75-76, 79-83).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони, кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_5 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставинами, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття, прийняття безпосередньої участі ОСОБА_5 в антитерористичній операції, а також активне сприяння розкриттю злочину.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 за місцем проходження служби характеризується позитивно, має нагороду у вигляді нагрудного знака командувача СВ ЗСУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », раніше не судимий, проходить військову службу та має бажання продовжити службу у Збройних Силах України, а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченим ОСОБА_5 , суд вважає, що призначення обвинуваченому покарання у виді максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією зазначеної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання достатньо сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин.

Враховуючи наявність зазначених вище обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а також особу останнього, який має позитивну характеристику з місця проходження служби; приймав участь в антитерористичній операції та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, суд вважає можливим перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в частині 4 санкції ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту з відбуванням покарання на гауптвахті.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, ст. 69 КК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту, строком на 6 місяців з відбуванням покарання на гауптвахті.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1