Справа № 188/863/20
Провадження № 1-кп/185/645/20
У Х В А Л А

20 листопада 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області колегіально у складі:

суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2
секретаря - ОСОБА_3 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 травня 2019 року за № 0000274, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю
прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , зазначивши, що останній обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів, за які передбачено найсуворіше покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Також у поданному клопотанні прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 намагався приховати сліди злочину, а саме перевіз знаряддя вчинення злочину пістолет моделі «Stalker 917-S» номер « НОМЕР_1 » калібру 9 мм до свого батька у Харківську область. Вказав, що наявні ризики того, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду, внаслідок наявності у нього можливості виїхати за межі області, де проживає його батько, знищити, сховати чи спотворити будь-яку з речей, що мають значення для досудового розслідування, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному проваджені та вчинити інше кримінальне правопорушення. На даний час вищезазначені ризики, на думку прокурора, продовжують існувати, тому з метою їх запобігання, досягнення дієвості даного кримінального провадження обвирнуваченому необхідно продовжити строк дії запобіжного заходу - тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що ризики, зазначені прокурором є не обґрунтованими та не доведеними.

Захисник ОСОБА_6 , в свою чергу, подав клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт, зазначивши, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження існування ризиків, вказаних у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_4 , в контексті вимог ст. 89 КК України, є не судимим, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей.

Захисник та обвинувачений, з огляду на вимоги Закону щодо необхідності під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу з`ясовувати, в тому числі, й питання про вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, вимагали від суду взяти до уваги показання, надані суду свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_9 , який в судовому засіданні, зокрема, зазначив, що не має до обвинуваченого жодних претензій у справі, добре його знає, тривалий час товаришує, спілкується з ним сім`ями, та не впізнає його, як особу, яку він бачив під час вчинення злочину, поданою заявою просить взагалі не призначати останньому будь-якого покарання.

Крім того, сторона захисту з цього приводу акцентує увагу суду й на тому факті, що під час проведення досудового розслідування та застосування службової собаки за для виявлення слідів та місця перебування особи причетної до вчинення злочину, службова собака вказала на житло зовсім іншої особи, яке не має жодного відношення до обвинуваченого ОСОБА_4 .

З`ясувавши думку сторін кримінального провадження із зазначених питань, дослідивши наявні матеріали провадження, беручи до уваги зміст та обсяг доказів, досліджених під час судового розгляду, розглядаючи питання, як доцільності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, так і щодо зміни вказаного запобіжного заходу на більш м`який, суд приходить до такого.

Дане кримінальне провадження розглядає колегія суддів Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_10 , суддів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ..

Пунктом 20-5 розділу XI Перехідних положень КПК України тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлено такі особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження, зокрема, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Наразі суддя ОСОБА_10 знаходиться на лікарняному, у зв`язку з чим питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , відповідно до вимог абз. 5 п. 20-5 розділу XI Перехідних положень КПК України, підлягає вирішенню іншими суддями зі складу колегії суддів, оскільки вказане кримінальне провадження розглядається колегіально.

Згідно з вимогами ст.331 КПК України до спливу продовженого строку запобіжного заходу суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У ст. 178 КПК України передбачений перелік обставин, що враховуються судом при вирішенні питання про запобіжний захід, серед яких вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Згідно частини 1 статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

В частині 2 статті 194 КПК України закріплено, що суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від поваги до особистої свободи, визначеної Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей.

В правових позиціях Європейського суду з прав людини, викладених за розглянутими справами: «Шалімов проти України», «Боротюк проти України», «Харченко проти України», визначено, що:

- відповідно до п. 3 ст. 5 Конвенції по закінченню деякого часу саме тільки наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для тримання під вартою, та судові органи повинні вказати інші підстави для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані судами;

- продовження утримання під вартою може бути виправданим по тій чи іншій справі лише при наявності специфічних ознак того, що цього вимагають справжні вимоги публічного інтересу, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, мають перевагу над правилом поваги до особистої свободи;

- особа, обвинувачувана у правопорушенні, повинна бути звільнена, якщо держава не доведе існування «відповідних і достатніх» підстав для подальшого утримання під вартою. Щоб дотримати ці вимоги, судові органи мають дослідити всі факти «за» і «проти» існування реального суспільного інтересу, який, при належному обліку принципу презумпції невинності, виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях, за якими вони відмовляють у задоволенні клопотання про звільнення;

- існування обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину спочатку може виправдовувати утримання під вартою, ... але ... тяжкість звинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів утримання під вартою»;

- при цьому існує презумпція на користь звільнення з - під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризикам ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою інших запобіжних заходів, обвинувачений повинен бути звільнений.

Тобто Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Враховуючи зміст клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою, та обсяг підтвердження доказами наведених у клопотанні ризиків суд враховує, що ОСОБА_4 дійсно обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів. За вчинення особливо тяжкого злочину передбачено найсуворіше покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Дана обставина, на переконання прокурора, свідчить про наявність ризику залишення обвинуваченим свого місця проживання (у випадку застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу), з метою переховування від суду.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доведеністю прокурором даного ризику, враховуючи, що обвинувачений тривалий час має одне й те ж постійне місце проживання, родину, стійкі соціальні зв`язки, батьків, цивільну дружину, трьох власних дітей на утриманні, а також неповнолітню дитину цивільної дружини, проживає в сільській місцевості, у власному будинку, тощо.

З цього ж приводу колегія суддів враховує й той факт, що з моменту вчинення інкримінованого злочину до часу затримання обвинуваченого, тобто за спливом фактично річного терміну, ОСОБА_4 , маючи у справі під час досудового розслідування такий запобіжний захід, як домашній арешт, не порушував його, а до часу обрання вказаного запобіжного заходу не покидав свого постійного місця проживання, працював водієм в «Швидкій допомозі», а також не офіційно, та не вчиняв жодних дій, направлених на переховування, перешкоджання, тощо, що дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності, що він і в разі пом`якшення запобіжного заходу, й надалі не буде переховуватися від суду.

Також, вирішуючи клопотання прокурора про запобіжний захід суд вважає, що зазначений стороною обвинувачення ризик про можливість знищення, схову чи спотворення будь-якої з речей, що мають значення для досудового розслідування, не знайшов свого підтвердження, бо досудове провадження у справі закінчено, всі докази перебувають у сторони обвинувачення, при цьому частина з них, а саме письмові докази вже надані суду.

Що ж стосується заявленого прокурором ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального злочину, то данний ризик, на переконання суду, також не знайшов свого підтвердження, а стороною обвинувачення не було наведено належних, достатніх і вагомих підстав та доказів вважати, що обвинувачений має на меті вчинити подібні дії. Останній, в контексті вимог ст.89 КК України, є раніше не судимою особою.

Натомість, суд вважає слушним твердження прокурора про наявність такого ризику, як можливість незаконно впливати на свідків кримінального правопорушення. І, хоча, жоден із свідків у справі з заявою до суду про тиск чи вплив на них з боку обвинуваченого, його родичів, чи інших осіб, пов`язаних з обвинуваченим не зверталися, разом з тим, не всі свідки у справі станом на 20.11.2020 року допитані судом, а тому така вірогідність існує.

Поруч із зазначеним, вирішуючи клопотання сторін кримінального провадження щодо запобіжного заходу суд бере до уваги встановлені досудовим розслідуванням наслідки застосування службової собаки, а також зміст та обсяг показань учасників судового розгляду, зокрема, потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні, зазначив, що не має до обвинуваченого жодних претензій у справі, добре його знає, тривалий час товаришує, спілкується з ним сім`ями, та не впізнає його, як особу, що здійснювала постріл, та яку він бачив під час вчинення злочину, поданою заявою просить взагалі не призначати останньому будь-якого покарання; свідка ОСОБА_7 , яка надала суду, фактично, аналогічні за змістом показання, стверджуючи про непричетність обвинуваченого до вчинення злочину відносно її чоловіка, а також показання свідка ОСОБА_8 , який підтвердив перебування під час його допиту слідчим у справі в умовах ув`язнення в СІЗО, надання таких показів під примусом, тиском, тощо.

Отже, всі обставини, досліджені в судовому засіданні на час вирішення вказаного питання, у своїй сукупності, дають достатні підстави для вирішення питання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, але, з урахуванням кількості утриманців у обвинуваченого, в тому числі й малолітніх, за винятком часу, пов`язаного з виходом на роботу, з використанням електронного засобу контролю.

Так, сам по собі факт вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та ймовірність призначення за це суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення обвинуваченого від суду, переховування, перешкоджання судовому розслідуванню у будь-який спосіб одночасно не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня ( справа Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бакчиєв проти Молдови).

Все це дає підстави вважати, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, за винятком часу, пов`язаного з виходом на роботу, з використанням електронного засобу контролю може в повній мірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти ризику незаконного впливу на свідків у справі, частини з яких станом на 20.11.2020 року не допитана, із покладенням обов`язків на обвинуваченого, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 331, 372 КПК України, абз.5 п.20-5 розділу XI Перехідних положень КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 - відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з використанням електронного засобу контролю, строком на два місяці, а саме - до 18 січня 2021 року, включно.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 залишати житло за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 цілодобово, за винятком часу пов`язаного з виходом на роботу, та зобов`язати останнього прибувати за кожною вимогою до суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- носити електронний засіб контролю;
- утриматись від спілкування зі свідками, зазначеними у Реєстрі матеріалів досудового розслідування, які, станом на 20 листопада 2020 року не допитані судом;

Негайно звільнити з-під варти обвинуваченого ОСОБА_4 та зобов`язати його прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити обвинуваченому, що працівники Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електроні засоби контролю.

Ухвалу в частині запобіжного заходу обвинуваченому передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_1