Провадження №1-кп/638/404/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

представника потерпілої ОСОБА_13 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду кримінальне провадження №0004323 від 08.11.2018 року стосовно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Харкова, громадянки України, з повною середньою освітою, не заміжня, має двох дітей, не працює, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

встановив:

07 листопада 2018 року приблизно о 09 год. 10 хв. ОСОБА_10 прийшла до приміщення ХЗОШ №146, яка розташована за адресою: м.Харків, пр.Л.Свободи, 37-Б, де навчається її донька ОСОБА_14 з метою бесіди із вчителем фізкультури вказаного закладу ОСОБА_12 . В ході бесіди між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин. Далі, в ході словесного конфлікту у ОСОБА_10 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 . Реалізуючи злочинний умисел, використовуючи надуманий привід у вигляді образи її доньки, ОСОБА_10 , знаходячись у положенні обличчям до обличчя до ОСОБА_12 , без пояснення будь-яких причин схопила потерпілу ОСОБА_12 за волосся та нанесла 2 удари в скроневу область голови з лівої та правої сторони, після чого, тримаючи ОСОБА_12 за волосся, нахилила її та нанесла 2 удари в потиличну область голови. Зазначені дії ОСОБА_10 призвели до наступних тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_12 , а саме, закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку з легкими клінічними проявами, яка відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/919-А/18 від 29.11.2018 року відноситься до легких тілесних ушкоджень за критерієм короткочасного розладу здоров`я (п.2.3.3 Правил «Судово-медичного визначення ступеня важкості тілесних ушкоджень»).
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_10 свою провину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала не повністю, повідомивши, що на протязі двох років її дитина ОСОБА_15 приходила зі школи додому та постійно скаржилась, що її ображають. Одного дня дитина прийшла додому, плакала скаржилась, що голова болить та розповіла, що її принижували, обзивали, здебільшого вчитель фізкультури. Наступного дня ОСОБА_10 прийшла до школи з метою спілкування з класним керівником ОСОБА_15 , однак зустріла вчителя фізкультури ОСОБА_12 та не змогла втриматись стоячи обличчям до вчителя, два-три рази схопила її за шиворот кофти однією рукою, іншою ймовірно тримала за руку, точно не пам`ятає, 2-3 рази вдарила правою ногою у стегно, однак зазначає, що у голову не била. Потерпіла намагалась втекти, а вона її наздоганяла, тримала та била ногою, кричала на неї. Зазначає, що її мати ОСОБА_16 при цьому була поруч. Після вказаних подій, пішла додому, викликала швидку допомогу дитині ОСОБА_15 . Вказані події пояснює хвилюванням за дитину, яка не бажає та не ходить до школи через поведінку вчителя фізкультури. Зверталась з цього приводу до відповідних органів, приходила до класного керівника, директора, до ОСОБА_12 , розмовляла з ними. Вказувала, що дитина не може займатись фізкультурою, не бігає, не стрибає, однак це не є підставою для образливого ставлення до неї. Цивільний позов визнала в частині заявлених вимог майнового характеру у розмірі 4000 грн., в частині заподіяння моральної шкоди на суму 16000 грн. не визнала, зазначила натомість, що свою дитину лікувала у лікаря невропатолога, психіатра.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 повідомила, що 07.11.2018 року вона прийшла до школи як звичайно на перший урок о 8.15 -8.20 годині. ОСОБА_17 поставила заміну у 9-Б класі та в неї не було уроків. Також прийшли троє учнів, які також не глянули на заміну. Також були практиканти. Вона дала дітям баскетбольного м`яча та діти з практикантами відпрацьовували штрафні броски, а вона вирішила поприбиратись. Пішла з ганчіркою до умивальника, та почула у вестибюлі як хтось кричить. Потім побачила ОСОБА_18 з двома жінками, які кричали. В розмові вона почула щось про вчителя фізкультури та зрозуміла, що мова йде про неї, оскільки у класі ОСОБА_19 саме вона веде урок фізкультури. Підійшла привіталась, сказала, що вона вчитель фізкультури та запитала, що трапилось. Після чого обвинувачена одразу схопила її за волосся та вдарила по голові, у лівий вісок. ОСОБА_10 була зі своєю мамою, яка її тримала, а обвинувачена била і тримала її. При цьому зазначила, що обвинувачена одразу нанесла їй удар на відсіч у голову, одразу було почервоніння, яке бачили учні. Вказує, що детально не пам`ятає, однак чітко вказує, що обвинувачена била її два чи три рази по голові. Зазначила, що при Лідії Іванівні ОСОБА_10 вдарила її два рази. Потерпіла відходила від обвинуваченої, ОСОБА_20 кричала «Наташа уйди». Вказує, що перебувала під час тих подій у шоці, ОСОБА_20 намагалась відтягнути обвинувачену, потерпіла закривала обличчя, щоб ОСОБА_10 не вдарила в обличчя, вказує, що була обмежена у русі, оскільки жінка хватала за руки, тримала. Потім прибігла завуч школи ОСОБА_17 , при ній обвинувачена притиснула її до дверей, всі розтягували їх. Потім вказує, що обвинувачена біла її ногою, душила, від чого утворились миттєво красні полоси. Обвинувачену відтягували, вона погрожувала потерпілій. Зазначає, що вказаними діями обвинувачена нанесла їй моральну шкоду. Щодо дівчинки ОСОБА_15 зазначила, що ніколи не ображала її, як і інших дітей також. Дівчинка дуже рідко ходить до школи. 06.11.2018 року на сьомому уроці був урок фізкультури. ОСОБА_14 та ще два хлопця, які також не ходять до школи, прийшли на урок без форми та сиділи, не займались. Інші діти стояли у строю, яких вона похвалила. Натомість 5-6 дітям, які не займались, у тому числі і ОСОБА_14 , сказала, що вони сидять як рослини на грядці і нічого не роблять. На уроці ОСОБА_15 сиділа спокійно та пішла на восьмий урок. Вказує, що дівчинка взагалі не ходить до школи на протязі багатьох років. Зазначає, що два чи три роки тому викликала ОСОБА_10 , поговорили за дитину, домовились, що дитина буде просто ходити на фізкультуру та робити розминку і все, за що вона буде отримувати сімку, дитина ходила, займалась, потім знову перестала приходити на уроки, оскільки взагалі не ходить до школи.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 надала покази, згідно яких зазначила, що є вчителем української мови та літератури ХЗОШ №146 у 9-Б класі, де навчається ОСОБА_14 . ОСОБА_10 мати дівчинки, є класним керівником у її дитини з 5 класу. ОСОБА_12 є її співробітником, учителем фізкультури у 9-Б класі. Зазначила, що була свідком нападу на вчителя фізкультури ОСОБА_12 , дату чітко не пам`ятає, але пам`ятає, що в неї не було першого уроку, а тому прийшла на другий урок. Зазначила, що ОСОБА_22 дуже рідко з`являється до школи і напередодні бійки її через силу запросили до школи. В цей день у школі працювали представники дитячої поліції. Оскільки ОСОБА_23 дуже рідко з`являється до школи, вони з нею поговорили в присутності заступника директора, також декілька годин була присутня і свідок. Працівники поліції дуже коректно говорили з ОСОБА_15 про відповідальність, після чого свідок не бачила у дівчинки якихось змін, щоб вона була засмучена, роздратована. Після уроку фізкультури того дня вона зустріла дітей, оскільки після нього був урок інформатики та потрібно було дітей познайомити з новим вчителем. Була присутня і ОСОБА_15 . Наступного дня у свідка не було першого уроку, тому прийшла на другий урок, у вікно побачила ОСОБА_10 з мамою. Свідок до них звернулась, на що останні накинулась на неї зі звинуваченнями у бік школи, класу, вчителів і окремо вчителя фізкультури, сказали, що ОСОБА_15 не хоче ходити до неї. Свідок почала розбиратись, що трапилось, але нічого не вийшло. В цей момент з залу вийшла ОСОБА_12 вчитель фізкультури, і обидві жінки накинулись на неї. Когось з них свідок намагалась за руку відтягнути, але обвинувачена ОСОБА_10 схопила за волосся ОСОБА_12 , мати тримала останню за руку. Потім мати вдарила потерпілу по голові, потім ОСОБА_10 вдарила потерпілу по голові і почалася бійка, свідок не могла їх розтягнути, удари були хаотичні, їх кількість не рахувала. Обвинувачена схопила ОСОБА_12 за волосся, потім била по голові, мати обвинуваченої весь час була поруч, спочатку тримала за руку. Хтось ще ногою ударив потерпілу. Потім мати сказала «Маргарита хватит». Потім прибігла на крик заступник директора, вона допомогла відтягнути. Після цього продзвенів дзвоник, діти почали з`являтись, бійки вже не було, але крики ще були, підійшла директор і вони всі разом пішли до неї у кабінет з криками. ОСОБА_24 втратила свідомість, їй викликали швидку допомогу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 надала покази, згідно яких зазначила, що вона є заступником директора ХЗОШ №146, ОСОБА_10 їй знайома за обставинами справи, а ОСОБА_12 працює вчителем фізкультури у школі. Повідомила, що була свідком подій, які відбувались біля головного входу у школу. Вказує, що того дня сиділа у себе в кабінеті, який знаходиться не близько до місця події, почула крики, вийшла подивитись, що трапилось. За нею також на ці крики йшла педагог-організатор, яка раніше працювала у школі. Побачила як учитель ОСОБА_12 стояла біля вхідних дверей центрального входу, її прижали дві жінки, які біля неї махали руками, били в обличчя, голову, потім побачила як потерпілу тримали біля шиї. Сам конфлікт бачила не спочатку, не могла зрозуміти що відбувається. Вказує, що крик був сильний, обвинувачена та її мати махали руками. Бабуся дівчинки висока, вище мати дівчинки. Свідок намагалась відштовхнути їх, однак вони притиснули потерпілу, розмахували руками, кричали, погрожували. Свідок почала запитувати у ОСОБА_19 , що відбувається, хто ці жінки, також намагалась заспокоїти жінок, припинити бійку. Зі слів ОСОБА_19 їй стало відомо, що це мати ОСОБА_14 и бабуся. Вона попросила педагога-організатора покликати директора, урок в цей час ще тривав, ці події відбували за 10 хвилин до його закінчення. Продзвенів дзвоник, охоронець викликав своїх колег, вони приїхали та потім всі пішли до кабінету директора й там почали вияснювати обставини бійки. Свідок зазначає, що жінки не перестаючи били потерпілу, то одна, то друга та весь час погрожували потерпілій. Причини бійки свідок зрозуміла лише згодом.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 надала покази, згідно яких зазначила, що є директором ХЗОШ №146, ОСОБА_10 їй знайома, оскільки була у неї вчителем російської мови та літератури, також знає її як мати ОСОБА_14 . ОСОБА_12 знає як вчителя фізкультури школи. 07.11.2018 року у неї був перший урок у 7-А класі, який закінчився о 09.15 годині. Після уроку заступник директора по виховній роботі ОСОБА_25 подзвонила їй та попросила спуститись на перший поверх старшої школи. Коли свідок прийшла, на першому поверсі було багато людей, серед них були ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 мати дівчинки та ОСОБА_16 бабуся дівчинки, також приїхала охоронна фірма, яку викликав охоронець. Дітей було багато, усі шуміли, кричали. Свідок запросила усіх до свого кабінету, записала дані охоронців та намагалась вияснити обставини події, однак конструктивної розмови не відбулось, ОСОБА_10 кричала, лаялась, намагалась дотягнутись до ОСОБА_27 та схопити її за будь що через стіл. Повідомила суду, що безпосередньо обставини події конфлікту їй відомі зі слів його очевидців. Коли приїхала патрульна поліція з райвідділу ОСОБА_10 та її мати пішли з кабінету, погрожуючи. Потім ОСОБА_27 стало зле та їй викликали швидку допомогу, свідок намагалась привести потерпілу до тями, викликали медичну сестру. Бачила у потерпілої червоні сліди на шиї, на вісочній зоні зліва ссадна. Потерпілу розмістили у групі подовженого дня та надавали там їй допомогу, в цей час у кабінеті директора свідки надавали свої покази. Потім знову прибігла бабуся ОСОБА_15 , кричала, погрожувала, до ОСОБА_27 її не пустили, оскільки вона погано себе почувала, їй кололи уколи, капали. Потім ОСОБА_28 забрали до 4-ї лікарні, де перебувала на лікарняному. За дівчинку зазначила, що вона не ходила до школи, на телефонні дзвінки мама та бабуся не відповідали. Потім бабуся вийшла на зв`язок та сказала, що боліють та нададуть довідку. Вдома двері ніхто не відчиняв, однак сусіди казали, що вони вдома. В подальшому дівчинка до школи не ходила, довідок не надала.
Допитавши обвинувачену, потерпілу, свідків, дослідивши докази, суд дійшов наступного висновку.
Не зважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, її винуватість у вчиненому повністю підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, як і спростовується цими ж доказами її захисна позиція.
Окрім показів потерпілої, свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , наданих в судовому засіданні, винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України також підтверджується:
- висновком експерта №12-14/919-А/18, згідно якого у зв`язку з подіями 07.11.2018 року у гр-ки ОСОБА_12 мали місце наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку з легкими клінічними проявами легке тілесне ушкодження за критерієм короткочасного розладу здоров`я (п.2.3.3. Правил «Судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень»). Наявні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо, за тих обставин, на які вказано в ухвалі слідчого судді, відомо з історії хвороби та з допиту потерпілої. Діагноз: забій м`яких тканин голови, який мається в історії хворобі, не враховується при оцінюванні ступеню важкості, тому що він встановлюється на основі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними даними (п.4.6 Правил «Судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень»). Враховуючи відсутність будь-яких зовнішніх тілесних ушкоджень у гр-ки ОСОБА_12 встановити кількість нанесених їй ударів неможливо. Утворення закритої черепно-мозкової травми, яка мала місце у гр-ки ОСОБА_12 , від дії власною рукою малоймовірно.

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 17.12.2018 року, згідно якого 17.12.2018 року в період часу з 17.00 год. до 17.30 год. старшим слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_29 за участю потерпілої ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , у присутності понятих ОСОБА_31 , ОСОБА_32 в приміщенні каб.318 СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області за адресою: м.Харків, вул.Толбухіна, 103, під час якого ОСОБА_12 добровільно погодилась показати обставини та механізм отримання завданих їй тілесних ушкоджень. Так, 07.11.2018 року приблизно о 09.00 годині вона знаходилась за місцем роботи у школі №146 по пр.Л.Свободи 37-Б м.Харкова, де почула крики та лайки, які йшли з холу вищевказаної школи. Підійшовши туди, ОСОБА_12 побачила раніше знайому їй матір однієї з учениць школи ОСОБА_10 , яка громко кричала, що нібито ОСОБА_12 образила її доньку. Підійшовши до ОСОБА_10 , між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 виник конфлікт, який переріс у бійку. ОСОБА_10 , знаходячись в положенні стоячи обличчям до потерпілої ОСОБА_12 , нанесла їй два удари кулаком правої руки в скроневу область з лівої сторони, після чого нанесла декілька ударів в область лівого уха. Далі ОСОБА_10 схопила ОСОБА_12 за волосся обома руками спереду, тим самим нахилила її та нанесла два удари в ліву скроневу область голови. Після чого, вчителі почали відтягувати ОСОБА_10 від ОСОБА_12 , проте ОСОБА_10 нанесла ще один удар ОСОБА_12 на отмаш в область лівого уха. Далі ОСОБА_10 , не реагуючи на зауваження оточуючих схопила знову ОСОБА_12 за волосся та почала крутити її головою в різні боки. Крім того, коли ОСОБА_10 відтягнули від ОСОБА_12 , ОСОБА_10 встигла нанести ще один удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя.

Також судом було досліджено: виписку з медичної карти стаціонарного хворого №28344, висновок МРТ від 07.11.2018 року, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.12.2018 року, постанови про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні від 14.08.2019 року, від 27.01.2020 року, від 08.09.2020 року.
Докази, передбачені ст.87 КПК України повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані. Такого роду порушень у рамках цього розгляду в суді установлено не було, відповідно відсутні і правові підстави для визнання їх недопустимими у ракурсі ст.87 КПК України.
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 року в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.
Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к). В даній справі порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотриманий.
Як наслідок, суд сприймає зазначені письмові докази (протоколи, постанови, висновки та інші), як належні та допустимі, які у своїй сукупності доводять обставини, визначені ст.91 КПК України та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні. Підстави недопустимості доказів, вказані в ст.87 КПК України, суду не надані і не доведені.
Згідно ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Таким чином, у судовому засіданні були досліджені всі зібрані під час досудового та судового слідства докази, які мали значення для правильного вирішення справи, всім їм надана оцінка, при цьому доводи обвинуваченої про її невинуватість свого підтвердження не знайшли.
При цьому суд зазначає, що потерпіла в судовому засіданні надала чіткі, логічні та послідовні показання, які узгоджуються з показами свідків, допитаних в судовому засіданні та іншими доказами по справі.
За таких обставин, суд вважає, що дані, які містять показання потерпілої, протокол слідчого експерименту, показання свідків, висновок експерта є належними, допустимими та достовірними доказами, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить спрямованість умислу ОСОБА_10 на заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілої ОСОБА_12 .
При цьому умисел ОСОБА_10 на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення доведений безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення кримінально-правових, юридично значущих ознак та визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п.65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Суд не бере до уваги доводи обвинуваченої ОСОБА_10 про те, що вона не скоювала інкримінованого правопорушення, оскільки вона не навела жодного переконливого і аргументованого доводу, що ставить під сумнів обґрунтованість пред`явленого обвинувачення.
Суд приходить висновку, що до показань обвинуваченої необхідно відноситися критично та розцінює їх винятково як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений проступок. Крім цього, вказані показання спростовуються комплексом зібраних у кримінальному провадженні чітких, логічних, послідовних, переконливих та узгоджених між собою доказів, які є належними і допустимими відповідно до ст.ст. 85,86 КПК України, так як підстави недопустимості доказів вказані в ст.87 КПК України суду не надані і не доведені.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є проступком, відомості про особу винної, відсутність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_10 , судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_10 , судом не встановлено.
При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_10 раніше не судима, не заміжня, має на утриманні двох дітей, 2004 р.н. та 2013 р.н., не працює, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення і отримує допомогу як одинока матір, перебуває на обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» з 02.2020 року з діагнозом «Синдром залежності від психостимуляторів»; до КЗОЗ «Обласний психоневрологічний диспансер» впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не зверталась; відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ступінь тяжкості вчиненого проступку, її поведінку під час та після вчинення правопорушення, згідно досудової доповіді Шевченківського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій, враховуючи зазначені вище обставини, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, суд приходить до висновку про призначення покарання у виді громадських робіт.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності правопорушення і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_10 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Потерпілою заявлено цивільний позов, про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 4000 гривень, а також 16 000 гривень моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість проводження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом враховано, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій було завдано фізичних та моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань, одночасно суд також враховує матеріальний стан обвинуваченої ОСОБА_10 . Тому, керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, беручи до уваги зазначені вище обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню та з обвинуваченої на користь потерпілої підлягає стягненню 5 000 грн. в рахунок погашення моральної шкоди. В частині стягнення з обвинуваченої майнової шкоди у розмірі 4000 грн. суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в цій частині, у зв`язку з його недоведеністю, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин цивільним позивачем ані до позову, ані в судовому засіданні не надано, що не позбавляє потерпілу в подальшому звернутись до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити їй покарання у вигляді 200 (двохсот) годин громадських робіт.
Цивільний позов ОСОБА_12 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 5000 (п`ять) тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1