Справа №463/6571/20
Провадження №1-кс/463/3759/20
УХВАЛА

19 жовтня 2020 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01.07.2020 про закриття кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017, -

встановив:

заявник звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01.07.2020 про закриття кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017 за ч. 1 ст. 375 КК України. Просив оскаржувану постанову скасувати. Скаргу мотивує тим, що 01.07.2020 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017 за ч. 1 ст. 375 КК України. Вважає таку постанову незаконною, оскільки на час винесення слідчим оскаржуваної постанови у цьому ж кримінальному провадженні були не розглянутими скарга ОСОБА_5 на постанову слідчого від 12.03.2020 про відмову у визнанні потерпілим та заявлений ОСОБА_3 відвід слідчому ОСОБА_4 .
В судовому засіданні заявник вимоги скарги підтримав із зазначених у ній підстав, додатково зазначив, що неявка ОСОБА_5 для допиту до слідчого ДБР пов`язана із запровадженим в Україні карантином та дотриманням ним обмежувальних заходів, рекомендованих для літніх людей.
В судове засідання слідчий не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду скарги, його неявка не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали скарги, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017 за ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 17.02.2017 року до ЄРДР за № 0000040 на підставі ухвали слідчого судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 10.02.2017 внесено відомості за заявою ОСОБА_3 від 07.12.2016 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, за фактом винесення суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 завідомо неправосудної ухвали від 03.11.2016 у справі № 607/10055/16-к про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову слідчого від 22.08.2016 про відмову в задоволенні клопотання про залучення його як потерпілого у кримінальному провадженні № 0001151 від 21.03.2013.
Попередні постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017 скасовувались ухвалами слідчих суддів з процесуальних підстав, оскільки слідчий під час досудового розслідування не допитав заявника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а в матеріалах справи відсутні докази належного вручення їм повісток про виклик до слідчого. Правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, а також повноти досудового розслідування з інших підстав в ухвалах слідчих суддів не надавалась.
Постановою від 01.07.2020 слідчий Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 закрив кримінальне провадження № 0000040 від 17.02.2017 за ч. 1 ст. 375 КК України у зв`язку з відсутністю у діянні судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 складу відповідного кримінального правопорушення.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 неодноразово 28.01.2020, 31.01.2020, 10.02.2020, 12.02.2020, 19.03.2020, 24.03.2020 викликались для допиту до слідчого, однак не з`явились із невідомих причин, лише один раз 11.02.2020 заявником ОСОБА_3 було подано клопотання про відкладення проведення слідчої дії. В інших випадках відповідних клопотань до слідчого не надходило, в тому числі з мотивів зазначених у судовому засіданні, пов`язаних із запровадженим в Україні карантином та дотриманням ним обмежувальних заходів, рекомендованих для літніх людей. За цих обставин, слідчий суддя вважає, що слідчим вжито достатніх заходів для виклику та допиту як свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в межах зазначеного кримінального провадження.
Оскільки обставина, яка служила підставою для скасування попередніх постанов слідчого відпала, слідчий суддя, розглядаючи цю скаргу, надає правова оцінку законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, а також повноти досудового розслідування з інших підстав, зазначених у скарзі.
Як вбачається із заяви про вчинення кримінального правопорушення від 07.12.2016, на думку заявника, суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК України, що виразилось у тому, що він 03.11.2016 постановив завідомо неправосудну ухвалу у справі № 607/10055/16-к про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову слідчого від 22.08.2016 про відмову в задоволенні клопотання про залучення його як потерпілого у кримінальному провадженні № 0001151 від 21.03.2013.
В оскаржуваній постанові слідчим вірно констатовано, що незгода зі судовим рішенням не може бути підставою для кримінального переслідування судді, який його ухвалив. В разі незгоди із судовим рішенням особа вправі оскаржити його в порядку та спосіб, передбачений законом, й звернення про вчинення кримінального правопорушення суддею у зв`язку з ухваленням ним судового рішення є втручанням у діяльність суду та способом впливу на суд, що порушує гарантований Конституцією України принцип незалежності суддів. До зазначеного висновку слідчий обґрунтовано прийшов, виходячи із наступних підстав.
Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх неодноразових рішеннях послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Разом з тим, відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України».
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3).
Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року. За позицією ВСУ як правило, заяви про вчинення суддями злочину у вигляді, на думку заявника, ухвалення суддями відповідного судового рішення, викликані просто незгодою заявника з прийнятим рішенням, або бажанням таким чином вплинути на результат розгляду справи поза межами встановленої судової процедури. Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.
Здійснення органами досудового розслідування слідчих дій в рамках розпочатого досудового розслідування щодо надання оцінки законності судового рішення та витребування пояснень у суддів з приводу ухваленого рішення тощо при явному зловживанні учасником процесу свого законодавчого права на оскарження такого рішення до вищої інстанції не узгоджується та прямо протирічить положенням статті 124 Конституції України, оскільки делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).
Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Враховуючи вищенаведене, слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 винесена постанова із дотриманням вимог КПК України. При цьому слідчим було враховано, що ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 у справі № 607/10055/16-к про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову слідчого від 22.08.2016 про відмову в задоволенні клопотання про залучення його як потерпілого набрала законної сили, не скасована в апеляційному порядку та винесена суддею в межах його повноважень у кримінальній справі, що перебувала у його провадженні, з дотримання вимог КПК України.
Інші доводи скарги не спростовують зазначених висновків слідчого судді щодо законності ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 та є лише припущеннями, які не ґрунтуються на законі та не підтверджуються жодними доказами, й не можуть бути спростовані в результаті вчинення будь-яких інших слідчих дій, про які зазначається у скарзі, в тому числі шляхом допиту як свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки презумпція законності судового рішення може бути спростована лише у спосіб його перегляду судом вищої інстанції.
Крім того, безпідставними є також доводи, що оскаржувана постанова не могла бути винесена слідчим до моменту розгляду слідчим суддею у цьому ж кримінальному провадженні скарги ОСОБА_5 на постанову слідчого від 12.03.2020 про відмову у визнанні потерпілим та заявленого ОСОБА_3 відводу слідчому ОСОБА_4 . Чинний КПК України не містить жодних обмежень щодо прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження до моменту розгляду слідчим суддею скарг на будь-які його рішення та дії, бездіяльність. При цьому слідчим суддею враховується, що ухвалами слідчих суддів Личаківського районного суду м. Львова від 03.09.2020 та від 27.07.2020 в задоволенні скарги ОСОБА_5 на постанову слідчого від 12.03.2020 про відмову у визнанні потерпілим та заявленого ОСОБА_3 відводу слідчому ОСОБА_4 було відмовлено.
З огляду на вищенаведене, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування оспорюваної постанови про закриття кримінального провадження, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303-309, 395 КПК України, -

постановив:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 01.07.2020 про закриття кримінального провадження № 0000040 від 17.02.2017 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1