Справа № 481/1588/20
Провадж.№ 1-кп/481/18/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2021 року Новобузький районний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новий Буг, Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Березнегуватське Новобузького району, Миколаївської області, українцю, громадянину України, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , маючому повну загальну середню освіту, не працюючому, офіційно не одруженому, відносно якого ухвалено обвинувальний вирок 28.12.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.355 КК України та призначено покарання у виді 4 років 9 місяців позбавлення волі, однак даний вирок не набрав законної сили на даний час,
по даному кримінальному провадженню обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України,
Встановив:
В провадженні Новобузького районного суду Миколаївської області надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , який обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Ухвалою слідчого судді від 28.09.2020 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою
Ухвалою суду від 24.11.2020 року обраний запобіжний захід ОСОБА_5 було продовжено до 22.01.2021 року .
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання, в якому просив суд продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки вважає, що на даний час ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та не перестали існувати; ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, не працевлаштований, обвинувачений може ухилятися від слідства та суду, а також незаконно впливати на свідків шляхом умовлянь, залякування чи підкупу. Застосування до обвинуваченого інших менш впливових запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе забезпечити виконання останнім покладених на нього обов`язків та запобігти спробам переховуватись від суду.
Потерпіла ОСОБА_4 підтримала клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти підстав, викладених у клопотанні прокурора.
Його захисник - адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора заперечував з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Вважає, що прокурор в судовому засіданні не довів ризики, передбачені КПК України. Просив замінити ОСОБА_5 запобіжний захід на більш м`який - домашній арешт.
Суд, проаналізувавши клопотання прокурора, заслухавши його думку, та думку інших учасників судового провадження, вважає, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою підлягає задоволенню, а в клопотанні захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, тобто, питання щодо продовження строків тримання під вартою мають вирішуватися у порядку, передбаченому ст.199 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 199 КПК при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд зобов`язаний впевнитися в тому, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує вимоги ст. 177 КПК України, а саме те, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа.
Як вбачається з матеріалів клопотання, ухвалою слідчого судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2020 року відносно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Ухвалою суду від 24.11.2020 року обраний запобіжний захід ОСОБА_5 було продовжено до 22.01.2021 року .
Підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку дії такого стали достатні підстави вважати, що обвинувачений може ухилятися від органів досудового розслідування, та незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

Суд вважає, що на даний час такий ризик для продовження строку запобіжного заходу, як можливість незаконного впливу на свідків, вже не існує, оскільки усі свідки, в тому числі і свідок ОСОБА_7 , на якого посилався прокурор у своєму клопотанні.

Однак, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів і за скоєння якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Суд звертає увагу на дані про особу обвинуваченого, що він до затримання не був офіційно працевлаштований, у шлюбі не перебуває та не має утриманців. При цьому, судом враховано стан здоров`я обвинуваченого, а саме, що матеріали провадження не містять даних, які свідчать про неможливість забезпечення обвинуваченому належного лікування адміністрацією установи попереднього ув`язнення у разі захворювання, а тому, ОСОБА_5 може утримуватись в установі попереднього ув`язнення та отримувати за місцем попереднього ув`язнення необхідну медичну допомогу у разі необхідності такої. Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_5 , на думку суду, відповідає охороні прав та інтересів як суспільства, так і потерпілої, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, зважає суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
В той же час, суд не відхиляє доводів на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Дані про особу обвинуваченого, у тому числі й те, що останній має постійне місце проживання, де проживає разом із батьками, на думку суду, не може бути тим беззаперечними стримуючими факторами котрий переконливо забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, про що просив захисник ОСОБА_6 .

При цьому судом, враховано вимоги ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», фактичні обставини справи, особу обвинуваченого ОСОБА_5 та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, а тому суд не вбачає ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).
Оцінюючи тяжкість вчиненого злочину, який інкримінується обвинуваченому, суд враховує ступінь суспільної небезпечності злочину в конкретних умовах місця і часу та враховує, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину в наслідок якого загинула людина, взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано за мотивом однієї лише небезпечності злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком понад три роки, крім виняткових випадків.
Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід, у виді тримання під вартою, з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку, застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому та яке має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для усього суспільства в цілому, зокрема, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя шляхом ухилення обвинуваченого від суду, та незаконно впливати на свідків, наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який.
Враховуючи викладене суд вважає, за доцільне клопотання прокурора задовольнити та продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а у клопотанні захисника про зміну запобіжного заходу - домашнього арешту слід відмовити.
Враховуючи те, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 вчинений із застосуванням насильства, який спричинив загибель людини, суд вважає необхідним продовжити запобіжний захід, без визначення розміру застави на підставі ч.4 ст.183 КПК України.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, 314, 331 КПК України, суд
Постановив:
У клопотанні захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, а саме у виді домашнього арешту відмовити.
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_5 продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів з 11 січня 2021 року до 11 березня 2021 року, включно.
Копію ухвали вручити прокурору ОСОБА_3 , обвинуваченому ОСОБА_5 , захиснику ОСОБА_6 та скерувати начальнику Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» для відома та виконання.
Строк дії ухвали шістдесят днів.
Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.
Повний текст ухвали проголошений о 08:45 год. 12.01.2021 р..

Головуюча суддя ОСОБА_1