Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

10 листопада 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000099 від 28 квітня 2015 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Щурин Рожищенського району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, гр. України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двоє малолітніх дітей, непрацюючого, не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст.371 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Березовичі Володимир-Волинського району Волинської області, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , українця, гр. України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двоє малолітніх дітей, учасника бойових дій, працюючого верстатником ТзОВ "Цунамі", не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст.371 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.2 ст.365, ч.1 ст.371 КК України та призначено покарання:
- за ч.2 ст.365 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 (три) роки;
- за ч.1 ст.371 КК України позбавлення права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного за ч.1 ст.371 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинувачені за ч.2 ст.365, ч.1 ст.371 КК України та призначено покарання:
- за ч.2 ст.365 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 (три) роки;
- за ч.1 ст.371 КК України позбавлення права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від покарання, призначеного за ч.1 ст.371 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 10 000 (десять тисяч) грн. спричиненої моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року постановлено доповнити резолютивну частину вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наступним абзацом: « На підставі ст. 54 КК України обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позбавити спеціального звання, відповідно, ОСОБА_6 «майор міліції», ОСОБА_7 «старшого лейтенанта міліції».
За вироком суду обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , будучи службовими особами правоохоронного органу, вчинили незаконні дії, які виразились у перевищенні влади та службових повноважень, що супроводжувались насильством та погрозою застосування насильства, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, також здійснили завідомо незаконний привід потерпілого, за наступних обставин.
Так, наказом начальника управління МВС України у Волинській області №170о/с від 14.06.2013 ОСОБА_6 призначено на посаду старшого слідчого СВ Рожищенського районного відділу Управління МВС України у Волинській області, наказом начальника управління МВС України у Волинській області №170о/с від 14.06.2013 ОСОБА_7 призначено на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Рожищенського районного відділу Управління МВС України у Волинській області.
Виходячи із вищевикладених завдань і повноважень, покладених на міліцію та на органи досудового розслідування в системі МВС України, обвинувачений ОСОБА_6 , обіймаючи посаду старшого слідчого, а ОСОБА_7 - оперуповноваженого сектору карного розшуку, будучи, відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", ч. 3 ст. 18 КК України та примітки 1 до ст. 364 КК України, службовими особами правоохоронного органу, у зв`язку з постійним виконанням функцій представників влади із правоохоронними і правозастосовними повноваженнями, грубо порушили свої службові обов`язки та обмеження, перевищивши надану їм владу та службові повноваження.
Так, ОСОБА_6 проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000267, відомості про яке внесені 18.07.2014, за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , учасником якого був ОСОБА_10 , в зв`язку з чим в органу досудового розслідування була необхідність провести його допит в якості свідка.
Обвинувачений старший слідчий ОСОБА_6 , знаходячись 26.04.2015 у період з 08:30 год. до 09:00 год. у м. Рожище на площі Б.Хмельницького, спільно із обвинуваченим оперуповноваженим сектору карного розшуку Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_7 , ігноруючи вимоги вказаних вище правових норм Конституції України, законів та підзаконних нормативних актів, пред`явив незаконну вимогу ОСОБА_10 безвідкладно прослідувати з ним у слідчий відділ Рожищенського райвідділу міліції для проведення слідчих дій, зазначивши, що останній начебто перебуває у розшуку, а судом надано дозвіл на застосування до нього приводу до органу досудового розслідування.
Отримавши відмову ОСОБА_10 , через невідповідність вищевказаної вимоги положенням чинного законодавства та порушення його прав як учасника кримінального провадження, та його вимогу про пред`явлення для ознайомлення процесуального рішення про його привід, старший слідчий ОСОБА_6 , явно виходячи за межі наданих йому, як працівнику міліції та слідчому органу досудового розслідування, зазначених вище прав та повноважень, висловив погрозу застосування фізичного насильства відносно нього.
Після цього ОСОБА_6 , діючи в групі із оперуповноваженим сектору карного розшуку ОСОБА_7 , який будучи обізнаним про відсутність законних приводів і підстав для застосування приводу ОСОБА_10 в орган досудового розслідування або його адміністративного затримання, несподівано для останнього, без попередження, шляхом застосування фізичного впливу, який виразився у нанесенні ударів ногою по ногах ОСОБА_10 , різкого загинання рук за спину та подальшого незаконного застосування спеціального засобу металевих кайданок, а також шляхом нанесення ОСОБА_6 кулаком удару в ділянку живота ОСОБА_10 , за допомогою дільничного інспектора міліції Рожищенського райвідділу міліції ОСОБА_13 та міліціонера водія міського відділу державної служби охорони м. Луцька при УМВС України у Волинській області ОСОБА_14 (не обізнаними із обставинами затримання), шляхом перевищення влади та службових повноважень, за відсутності відповідної ухвали слідчого судді, здійснили завідомо незаконний привід ОСОБА_10 у Рожищенський РВ УМВС України у Волинській області.
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, згідно висновку експерта №567 від 28.05.2015.
У подальшому для прикриття власних протиправних дій, які виразились у перевищені службових повноважень та завідомо незаконному приводі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи явну незаконність своїх дій, знаючи, що ОСОБА_10 будь-якого правопорушення не вчиняв, у тому числі передбаченого ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), шляхом складання ними рапортів про начебто вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення, ініціювали перед старшим дільничним інспектором Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_13 складання стосовно ОСОБА_10 протоколів про його адміністративне затримання та вчинення адміністративного правопорушення за ст.185 КУпАП.
Відповідно, ОСОБА_13 (не обізнаним зі злочинним умислом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ), було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВН №010084 від 26.04.2015 за ст.185 КУпАП та протокол про адміністративне затримання ОСОБА_10 серії ВН №00224 від 26.04.2015.
В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 покликається на м`якість призначеного покарання на безпідставне задоволення цивільного позову лише частково.
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити для ОСОБА_6 і ОСОБА_7 максимальне покарання, передбачене ч.2 ст.365 КК України, позов про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4180 грн. та моральної шкоди в сумі 300000 грн. задовольнити повністю.
Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинувачених, прокурор в апеляційній скарзі покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції, та вважає таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку прокурора, суд не навівши переконливих мотивів, за відсутності для цього необхідних підстав, безпідставно призначив обвинуваченим покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Вказує, що судом не враховано суспільну небезпечність вчинених обвинуваченими злочинів, зокрема, насильницький характер їх дій, що спричинили заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Перевищення влади та службових повноважень працівником правоохоронного органу є небезпечними службовими злочинами, що посягають на державні і громадські інтереси, охоронювані законом права й інтереси окремих громадян. Вчинення вказаних злочинів саме працівником правоохоронного органу підриває авторитет демократичних інститутів держави, дезорганізовує нормальну роботу органів влади і управління, дискредитує їх діяльність, негативно впливає на нормальний стан суспільства.
Зазначає, що обвинувачені в судовому засіданні свою вину в інкримінованому діянні не визнавали, чим, відповідно, не сприяли суду у встановленні істини по справі та, як наслідок, намагалися уникнути кримінальної відповідальності.
На думку прокурора, невідшкодування потерпілому заподіяної шкоди, навіть за проходження останнім лікування, вказує на небажання обвинувачених розкаятися у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Вважає, що виправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неможливе за допомогою інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 365 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки; за ч.1 ст. 371 КК України у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки. На підставі ч.5 ст. 74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити від покарання, призначеного за ч.1 ст.371 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_6 спеціального звання «майора міліції».
ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 365 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки; за ч.1 ст. 371 КК України у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки. На підставі ч.5 ст. 74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити від покарання, призначеного за ч.1 ст.371 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «старший лейтенант міліції».
В решті вирок суду залишити без змін.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку суду першої інстанції
Зазначає, що під час судового розгляду справи, надаючи пояснення з приводу висунутого обвинувачення в частині визнання вини, ОСОБА_7 поклався на розсуд суду щодо правової кваліфікації його дій, не спростовуючи обставин затримання ОСОБА_10 та застосування до нього заходів фізичного впливу та спецзасобів, оскільки вважав, що діяв в межах повноважень, наданих йому Законом України «Про міліцію» та КУпАП, за умов звільнення від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.365, ч.1 ст. 371 КК України інших учасників затримання ОСОБА_10 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, дільничного інспектора міліції ОСОБА_13 та міліціонера охорони ОСОБА_14 .
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого ОСОБА_10 , прокурора, які підтримали апеляційні скарги, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілого і прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого і прокурора не підлягають до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих для них злочинів за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації їх дій за ч.2 ст. 365 КК України, як перевищення влади та службових повноважень, яке супроводжувалось насильством та погрозою застосування насильства, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, а також за ч.1 ст. 371 КК України, як завідомо незаконний привід, як і призначення покарання за ч.1 ст. 371 КК України обвинуваченим та їх звільнення від покарання, призначеного за ч.1 ст. 371 КК України, на підставі ч.5 ст. 74, п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності в апеляційних скаргах не оскаржується, а лише в частині призначення покарання обвинуваченим за ч.2 ст. 365 КК України внаслідок м`якості та, відповідно, щодо часткового задоволення цивільного позову.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано, ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії невеликої тяжкості та тяжких злочинів, особу винних, які раніше не судимі, мають постійне місце проживання та реєстрації, одружені, мають на утриманні по двоє малолітніх дітей ( ОСОБА_6 : сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочку ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 : сина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та дочку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) те, що вину у вчиненому не визнали, не розкаялися, вибачення у потерпілого не попросили, позицію потерпілого, який наполягав на найсуворішому покаранні, обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинувачених судом не встановлено. Судом також враховано і те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звільнено з посади та з органів внутрішніх справ, останній ( ОСОБА_7 ) працевлаштований на ТзОВ «Цунамі», є учасником бойових дій, з моменту вчинення інкримінованих дій до дати ухвалення вироку ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувалися, що на думку суду, свідчить про те, що вони не є суспільно-небезпечними особами, зважаючи на фактичну відсутність негативних наслідків, які реально настали від вчинених ними дій, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення покарання в межах санкцій частин статей особливої частини КК України, які передбачають відповідну відповідальність за вчинене обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади та позбавлення права займати певні посади, зі звільненням останніх від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з встановленням відповідного іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку колегії суддів, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, даних про особу винних, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням положень ст. 50 КК України, призначив обвинуваченим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останніх та попередження вчинення ними в подальшому нових злочинів.

Колегія суддів, зважаючи на конкретні обставини по справі, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинувачених, погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання останніх без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням обвинувачених від відбування покарання з випробуванням з встановленням відповідного іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Доводи потерпілого та прокурора щодо явно несправедливого призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання внаслідок його м`якості та безпідставності застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до останніх є необгрунтованими, оскільки спростовуються врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв при призначенні покарання та не наведенням стороною обвинувачення переконливих доводів на підтвердження неправильності застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисники вказували що обвинувачені не заперечували при розгляді справи судом першої інстанції, що подія, при встановлених судом обставинах, мала місце, однак щодо кваліфікації їх дій покладалися на розсуд суду, оскільки вважали, що діяли в межах Закону відповідно до своїх повноважень.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції попросили вибачення у потерпілого ОСОБА_10 , висловили жаль з приводу встановлених судом подій, що мали місце за їх участі.

Зазначили, що намагалися примиритися з потерпілим ОСОБА_10 , однак останній категорично висловлював вимогу про відшкодування йому моральної шкоди в сумі 300000 грн.

Стороною захисту долучено характеристики на обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 Рожищенської міської ради від 09 листопада 2020 року, відповідно до яких обвинувачені за місцем проживання характеризуються позитивно, довідки про склад сім`ї Рожищенської міської ради від 09 листопада 2010року щодо ОСОБА_7 та Щуринської сільської ради від 06 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 , з яких вбачається наявність у обвинувачених по двоє малолітніх дітей, а також квитанції про перерахунок ОСОБА_10 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 5000 грн. кожен в рахунок відшкодування шкоди в розмірі, визначеному судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 відмовився від вимоги про стягнення матеріальної шкоди відповідно до поданого ним цивільного позову, наполягав на відшкодуванні обвинуваченими моральної шкоди в сумі 300000 грн., однак жодних доводів в обґрунтування саме такої суми ОСОБА_10 не навів. Наголосив на тому, що будь-яких пояснень з цього приводу надавати не бажає на підставі ст. 63 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 щодо незгоди з розміром стягнутої з обвинувачених за вироком суду на його користь моральної шкоди в сумі 10000 грн., апеляційний суд вважає необгрунтованими з огляду на те, що заявлений цивільний позов, вирішений відповідно до вимог діючого законодавства.
Частиною 5 ст.128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Сталою судовою практикою визначено, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з вироку суду, при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , суд врахував поведінку самого потерпілого, яка передувала вчиненню неправомірних дій щодо нього, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, глибину фізичних і душевних страждань, зміни в його повсякденному житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, інші обставини справи, а також вимоги розумності і справедливості, та прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення, з врахуванням положень ст. 1190 ЦК України, солідарно з обвинувачених на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 10000 грн.
Доказів на спростування висновків місцевого суду потерпілим і прокурором в апеляційних скаргах не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим і вмотивованим і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 365, ч.1 ст.371 КК України, ОСОБА_7 за ч.2 ст. 365, ч.1 ст.371 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3