Категорія: ч.1 ст.182 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2019 року щодо ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України,уродженець та зареєстрований у АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , з вищою освітою, одружений, має на утриманні малолітню доньку, водій, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.182 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави 5056 (п`ять тисяч п`ятдесят шість) гривень 48 коп. витрат за проведення судової експертизи в цьому кримінальному провадженні.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що він, діючи умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, без згоди потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , порушуючи їх право на недоторканість приватного життя, особисту та сімейну таємницю, отримавши з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, таким чином незаконно зібрав конфіденційну інформацію про зазначених осіб та, продовжуючи свої злочинні дії, 26.03.2017 о 22 год 07 хв через свій обліковий запис «акаунт» в соціальній мережі «FACEBOOK», зареєстрований під іменем « ОСОБА_13 », за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 , розмістив та оприлюднив статтю під назвою «Нічого особистого, тільки факт! «ГЕРОЙ-ДЕПУТАТ», чи все ж таки САМОЗВАНЕЦЬ???!!!(продовження), в яку вніс інформацію про особисті немайнові відносини ОСОБА_11 з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , сімейний стан та адресу проживання потерпілих, чим здійснив незаконне поширення конфіденційної інформації про ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_16 та ОСОБА_12 спричинено моральні страждання, які виразились у порушенні їхньої честі та гідності, а також нормальної життєдіяльності.

У поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок щодо ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.182 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, в решті вирок суду залишити без змін. Посилається на те, що місцевий суд, обираючи вид та міру покарання, не в повному обсязі врахував обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного злочину. Так, не дивлячись на беззаперечні докази вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, він вину не визнав та просив його виправдати. Даний факт підтверджує, що будь-яких належних висновків ОСОБА_9 не зробив і у вчиненому не розкаявся. Крім того, внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_11 та малолітньому ОСОБА_12 спричинено моральні страждання, які виразилися у порушенні їхньої честі та гідності, а також нормальної життєдіяльності.

У змінах до апеляційної скарги прокурора заступник прокурора Волинської області ОСОБА_17 зазначає, що на теперішній час наявні підстави для звільнення ОСОБА_9 від покарання, призначеного йому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, оскільки з моменту вчинення цього кримінального правопорушення, яке відноситься до класифікації злочинів невеликої тяжкості, та за яке передбачене покарання у виді обмеження волі, минуло більше трьох років, а перебіг строку не зупинявся та не переривався. З урахуванням наведеного, просить вирок щодо ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.182 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, на підставі ст.49 КК України, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ч.1 ст.182 КК України, а в решті вирок залишити без змін.

У своїй апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_7 також просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді арешту терміном на 6 (шість) місяців. Вважає, що місцевий суд допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при обранні міри покарання. Звертає увагу, що суд поверхнево оцінив докази, які негативно характеризують обвинуваченого та безпідставно не прислухався до думки потерпілої та її представника, законного представника неповнолітнього потерпілого та прокурора, які наполягали на обранні суворого покарання обвинуваченому. Крім того, судом зазначено, однак не оцінено, що протиправні дії обвинуваченого призвели до моральних страждань, спричинених порушенням честі та гідності, нормальної життєдіяльності, а також, як наслідок, призвели до цькування малолітнього ОСОБА_12 у навчальному закладі, стресу та необхідності звернутись до дитячого психолога. З огляду на наведене, на думку представника потерпілої, об`єктивна сукупність наведених ним порушень законодавства призвела до того, що суд першої інстанції присудив за умисне діяння ОСОБА_18 за об`єктивними обставинами і доказами надто м`яке покарання.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок щодо ОСОБА_9 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. Вважає, що обвинувачення ОСОБА_9 ґрунтується на припущеннях, будь-які об`єктивні дані, які підтверджували б та поза усяким розумним сумнівом свідчили про вчинення ним інкримінованого злочину, в матеріалах кримінального провадження відсутні. Зокрема, не враховано, що публікації про події 2014 року, що стосувалися інформації щодо ОСОБА_14 , він писав та публікував на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», проте вони не містили жодних даних щодо ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Про те, що його сторінку зламали, дізнався під час перебування на лікуванні, тобто хтось на його сторінці, від його імені опублікував зазначену інформацію, яку він не надавав. Після цього ОСОБА_9 оновив пароль та видалив названих у ЗМІ «друзів» із соціальної мережі. Такі показання ОСОБА_9 не спростовані жодним із засобів доказування та повністю узгоджуються із матеріалами кримінального провадження. Вважає, що показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , законного представника ОСОБА_25 , які суд врахував при ухваленні вироку, ґрунтуються на припущеннях, а письмові докази лише перераховані у вироку, і їм не дана належна правова оцінка. При цьому, місцевим судом безпідставно не задоволено клопотання захисника про недопустимість доказу, на підставі ч.1 ст.87 КПК України, зокрема висновку експерта № 288 від 07.11.2017, який отриманий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. З урахуванням наведеного, захисник вважає, що у кримінальному провадженні немає жодного прямого доказу, який би доводив причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а дії обвинуваченого були оцінені судом з явно обвинувальним ухилом.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували апеляційну скаргу прокурора і представника потерпілої, міркування прокурора, яка підтримувала апеляцію заступника прокурора області зі змінами та представника потерпілої, просила ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання, звільнивши ОСОБА_9 від покарання на підставі ст.49 КК України, ч.5 ст.74 КК України, представника потерпілої, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив доводи апеляційної скарги захисника і просив обрати обвинуваченому більш суворе покарання, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора зі змінами підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказаних вимог закону дотримано.
Місцевим судом правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України.
У поданій апеляції сторона захисту вказує на недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим та вважає, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях, з чим не може погодитися суд апеляційної інстанції.
Об`єктом злочину, передбаченого ст.182 КК України, є право громадянина на недоторканність приватного життя, особисту та сімейну таємницю.

Предметом вказаного злочину є конфіденційна інформація про особу, а саме: відомості про приватне життя особи, що становлять її особисту чи сімейну таємницю (зокрема, інформація про освіту, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані про особу), які поширюються за бажанням такої особи відповідно до передбачених нею умов.

Під приватним життям особи розуміється сфера життєдіяльності окремої особи, яка включає в себе зв`язки особи з іншими людьми, її приватні справи, сімейні стосунки тощо, тобто все, що пов`язане з її способом життя і не має публічного характеру.

Особисту таємницю становлять відомості про приватне життя конкретної особи, які ця особа бажає зберегти в таємниці від інших осіб. Такими відомостями можуть бути відомості про її здоров`я, інтимне життя, хобі, особливість сімейних стосунків (народження поза шлюбом дитини тощо).
Сімейною таємницею є відомості про приватне життя члена (членів) окремої сім`ї чи декількох сімей, які він (вони) бажають зберегти у таємниці від сторонніх осіб.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 , умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, без згоди потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , порушуючи їх право на недоторканість приватного життя, особисту та сімейну таємницю, отримавши з невстановлених досудовим розслідуванням джерел, таким чином незаконно зібрав конфіденційну інформацію про зазначених осіб та, продовжуючи свої злочинні дії, 26.03.2017 о 22 год. 07 хв. через свій обліковий запис «акаунт» в соціальній мережі «FACEBOOK», зареєстрований під іменем « ОСОБА_13 », за адресою: https://www.facebook.com/profile.php?id= 66626, розмістив та оприлюднив статтю під назвою «Нічого особистого, тільки факт! «ГЕРОЙ-ДЕПУТАТ», чи все ж таки САМОЗВАНЕЦЬ???!!!(продовження), в яку вніс інформацію про особисті немайнові відносини ОСОБА_11 з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , сімейний стан та адресу проживання потерпілих, чим здійснив незаконне поширення конфіденційної інформації про ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .
На думку апеляційного суду, доводи захисника про недоведеність винуватості обвинуваченого повністю спростовуються протоколами огляду облікового запису в соціальній мережі «Facebook» зареєстрованого під іменем « ОСОБА_26 » від 25.05.2017, статей «Луцьк засинає, прокидається мафія», «НАРДЕП ЧИ САМОЗВАНЕЦЬ» - ВЕТЕРАН «АЙДАРУ» ПРО ЛАПІНА. ЧАСТИНА ІІ», «Герой депутат чи самозванець: хто ж насправді ОСОБА_27 ?» від 28.05.2017; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 23.08.2017; протоколами обшуку від 23.08.2017; висновком експерта №288 від 07.11.2017; протоколом огляду документів від 11.12.2017; протоколом огляду документів від 09.01.2018; протоколом огляду документів від 10.01.2018; протоколом огляду документів від 24.05.2018.
Незважаючи на заперечення ОСОБА_9 своєї вини, потерпіла ОСОБА_11 у суді першої інстанції показала, що у березні 2017 року, коли її син ходив у перший клас, про неї та сина поширилася конфіденційна інформація через публікацію обвинуваченого на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», де було вказано їх адресу проживання, дату народження, вік, навчальний заклад, у якому навчається син, внаслідок чого останнього цькували у школі, через що він страждав, запитував хто такий «байстрюк», позашлюбна дитина, чому на нього так кажуть. Її та сина це турбувало, син неспокійно спав, періодично плакав, що зумовило періодичне відвідування психолога. Згоди на поширення конфіденційної інформації щодо неї та її сина вона ніколи нікому не надавала.
Законний представник ОСОБА_14 у місцевому суді ствердив, що ОСОБА_28 поширив інформацію про його сина, розголосивши його конфіденційні дані: адресу проживання, вік, навчальний заклад, у якому син навчається, вказавши, що він є позашлюбною дитиною. У відкритих джерелах дана інформація не висвітлювалася. Згоди на її оприлюднення він не надавав. Після публікації, син запитував у нього чи він його рідний тато, та хто такий «байстрюк». Через що вони звернулися за допомогою до психолога, щоб зняти стрес через поширену інформацію. Також зауважив, що подавав до суду позов про спростування неправдивої інформації, поширеної ОСОБА_29 , та судом було встановлено, що саме ОСОБА_28 є автором дописів. Також була поширена інформація щодо ОСОБА_11 , адреси її проживання, зокрема, поверху, на якому вона проживає, площі квартири, дані про її особисте життя. Ніколи не повідомляв ОСОБА_30 дані про його сина, адресу проживання, дату народження.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_21 показала, що у жовтні 2018 року ОСОБА_12 дивно себе поводив та став замкнутим. Одного разу запитав у неї, хто такий «байстрюк», та розповів, що на нього так говорять діти, пояснив, що його це засмучує та ображає.
Свідок ОСОБА_22 зазначив, що у вересні-жовтні 2018 року до нього приїхав внук, і під час спілкування запитав, чи він йому рідний, і хто його батько. Також внук запитав, хто такий «байстрюк». В подальшому він періодично запитував, чи він його любить, і чи його батько йому рідний. Пізніше зрозумів, що дані питання онука виникли через публікацію у мережі Інтернет. В школі з нього сміялися, прозивали «байстрюком».

Крім того, у місцевому суді допитувалися свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

Свідок ОСОБА_23 показав, що ОСОБА_9 близько 2 років тому неодноразово публікував ганебні статті у соціальній мережі «Фейсбук» про батальйон « ОСОБА_31 » та про ОСОБА_14 , які містили інформацію про особисте життя та дітей останнього. Від сім`ї ОСОБА_14 та від членів батальйону «Айдар» йому стало відомо про ці публікації.
Це підтвердив у своїх показаннях і свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні місцевого суду.

З огляду на наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, про недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, апеляційний суд вважає голослівними та такими, що спростовують вищенаведеними доказами, які були досліджені місцевим судом.
Щодо посилань захисника на те, що висновок експерта №288 від 07.11.2017 отриманий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, апеляційним судом встановлено таке.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.08.2017 відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого в СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_32 про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку від 23 серпня 2017 року у ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: системний блок "LG"; планшет марки "Lenovo IDEA TAB S6000-H" s|n: HA01P0WP, імей: НОМЕР_1 ; сім картку № НОМЕР_2 , картку пам`яті №31541-001 A00LF, об`ємом 16 Гб; ноутбук марки "ASUS" MBVERX75VDCCN0CX 34668952B, акумулятор живлення K55L69H 0B110-00050400M-A1A1A-247-AHQD; зарядний пристрій до ноутбука ACADAPTERMODEL:EXA 1202YHASUS, картку пам`яті ADATA 4GBmicrosd із перемикачем; системний блок "DELUX", мобільний телефон марки "Fly" IMEI: НОМЕР_3 , імей№2: НОМЕР_4 ; імей№3: НОМЕР_5 , сім-картку ПрАТ "Київстар" НОМЕР_6 , сім-картку ПрАТ "МТС Україна" НОМЕР_7 , картку пам`яті Apacer 4094DGJV60QX.

Однак в подальшому ухвалами слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня та 23 серпня 2017 року було проведено обшуки у ОСОБА_9 та вилучено майно, зокрема і системні блоки «DELUX» та «LG», які постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 23.08.2017 були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
Апеляційним судом встановлено, що постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 29.08.2017 призначено комп`ютерно-технічну експертизу та в якості об`єктів дослідження експерту надіслано вилучене під час обшуку майно.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2017 задоволено скаргу ОСОБА_9 від 26.09.2017 та зобов`язано слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_32 повернути ОСОБА_9 майно, вилучене під час проведення обшуку 23.08.2017, проте на момент задоволення скарги вилучене майно перебувало у розпорядженні експерта,а після проведення експертизи було повернуте ОСОБА_9 .
Тому піддавати сумніву висновок експерта №288 від 07.11.2017 у апеляційного суду немає підстав.
Отже, доводи захисника про те, що надані докази здобуті з істотним порушенням вимог КПК України, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі, а стратегія захисту, висунена ним та обвинуваченим, спростована судом першої інстанції, та, на думку суду апеляційної інстанції, є нічим іншим, як способом уникнення ОСОБА_9 кримінальної відповідальності.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку, що у діях ОСОБА_9 наявний склад злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, а саме незаконне збирання, поширення конфіденційної інформації про особу.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У роз`ясненнях п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
При призначенні судом першої інстанції покарання обвинуваченому у повній мірі дотримано вказаних норм закону.
Посилання в апеляційній скарзі прокурора та представника потерпілої на те, що місцевий суд призначив ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є голослівними.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_9 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії невеликої тяжкості відповідно до ст.12 КК України (в редакції на час вчинення злочину).
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_9 , місцевим судом не встановлено.
Судом взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває малолітня дочка, працевлаштований, однак вини у вчиненому не визнав та не розкаявся.
Крім того, потерпіла сторона просила сувору міру покарання.
Апеляційний суд враховує, що позиція потерпілих у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, особу винного, місцевим судом обґрунтовано застосовано до обвинуваченого покарання у виді мінімального розміру штрафу, визначеного санкцією ч.1 ст.182 К України.
Місцевий суд належним чином обґрунтував своє рішення, тому суд апеляційної інстанції також погоджується з такими вмотивованими висновками і не вбачає достатніх підстав для застосування до ОСОБА_9 більш суворої міри покарання.
Призначене обвинуваченому покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення першого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілої.
Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від покарання, то вони є слушними і заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Злочин, передбачений ч.1 ст.182 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , скоєний останнім 26.03.2017, є злочином невеликої тяжкості і не таким, що перериває строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, тому обвинувачений підлягає звільненню від покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.
У зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.409 КПК України судове рішення підлягає зміні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора із змінами задовольнити частково, апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2019 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Залишити ОСОБА_9 призначене судом першої інстанції покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

На підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч.1 ст.182 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді