Постанова
Іменем України
29 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 183/619/17
провадження № 51-6269 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 0004568 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2013 року за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільненого 15 травня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 7 місяців 24 дні,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 07 листопада 2016 року приблизно о 22:35 год. на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , де тимчасово проживав, умисно, повторно, з корисливих мотивів підійшов до автомобіля «Nissan Guest» та за допомогою ключів, які знаходились у будинку, відчинив дверцята, завів автомобіль та поїхав з місця вчинення злочину. Зазначеними діями ОСОБА_6 завдав власнику автомобіля ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 150 640 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд при призначенні покарання не мотивував належним чином свого рішення, не взяв до уваги усіх даних про його особу, невірно послався на те, що він раніше був засуджений та відбував покарання, не взяв до уваги спосіб і наслідки вчинення злочину, відсутність корисливих мотивів, те, що він не переховувався від слідства та суду, а також не взяв до уваги позицію потерпілого, й призначив занадто суворе покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений у суді касаційної інстанції підтримав скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судове рішення без зміни.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Твердження у касаційній скарзі про суворість призначеного засудженому покарання не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Так, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, дотримуючись вимог кримінального закону, вірно урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що відповідно до ст. 12 КК України вчинений злочин є тяжким, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі, конкретні обставини скоєного, а саме: викрадення автомобілю в особи, в квартирі якої він тимчасово проживав, наслідки злочину у виді пошкодженого автомобіля, стійкість умислу винного та його посткримінальну поведінку.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Обираючи покарання, апеляційний суд вірно послався на такі дані про особу винного, як те, що ОСОБА_6 раніше вчиняв умисні корисливі злочини, за які був засуджений до покарання у виді позбавлення волі реально, звільнившись із місць позбавлення волі на шлях виправлення не став і через не великий проміжок часу вчинив новий умисний злочин, на роботу влаштувався 09 вересня 2019 року, тобто вже після постановлення вироку по даній справі, за місцем роботи характеризується позитивно. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття ОСОБА_6 , визнання ним вини та часткове відшкодування завданої шкоди.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, та належним чином умотивував своє рішення.

При цьому судом вірно зазначено, що ступінь тяжкості вчиненого злочину, наведені дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, не дають підстав зробити висновок про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування ним покарання.

Посилання засудженого на те, що апеляційний суд при призначенні йому покарання невірно послався на те, що він раніше був засуджений та відбував покарання реально, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 88 КПК України докази, які стосуються судимостей обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження є недопустимими на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Такі докази можуть бути визнані допустимими, якщо, зокрема, вони подаються для доказування того, що підозрюваний, обвинувачений діяв з певним умислом та мотивом або мав можливість, підготовку, обізнаність, потрібні для вчинення ним відповідного кримінального правопорушення, або не міг помилитися щодо обставин, за яких він вчинив відповідне кримінальне правопорушення.

В свою чергу стаття 88 КК України визначає, що судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Як убачається з тексту вироку, у даному випадку суд не враховував попередні судимості на підтвердження винуватості підозрюваного, а врахував при кваліфікації дій (повторність), та зазначив це як факт на підтвердження того, що ОСОБА_6 схильний до вчинення умисних корисливих злочинів, усвідомлював протиправність своїх дій та врахував при призначенні покарання як характеризуючі дані про особу.

Таким чином, апеляційний суд, переглядаючисправу в межах поданої апеляційної скарги та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, особі засудженого, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги засудженого немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3