Справа № 214/3231/19
1-кп/214/154/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі кримінальне провадження №0002273 внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.03.2020 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження №000227, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.03.2020 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

16.03.2020 року обвинувачений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2018 року у вказаному кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання обвинувачений зазначив, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2018 року на належний йому автомобіль Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_1 та на свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля серії НОМЕР_2 був накладений арешт із забороною розпоряджатись та відчужувати вказаний автомобіль до закінчення досудового розслідування та судового провадження. При цьому, після проведення необхідних слідчих дій та експертиз, слідчого було зобов`язано повернути власнику автомобіль на зберігання. Обвинувачений наголошує, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, слідчим було проведено всі необхідні слідчі дії за участю його автомобіля, але слідчим не виконано ухвалу слідчого судді в частині повернення на зберігання автомобіля власнику. Обвинувачений вважає, що наразі, відсутні будь-які правові підстави надалі обмежувати його у праві користування та розпорядження належним йому майном , тому арешт на автомобіль має бути скасований. Окрім того, обвинувачений звертає увагу, що належний йому автомобіль на теперішній час знаходиться на території для зберігання транспортних засобів понад рік в неналежному стані, без гаражу, з пошкодженими вікнами, на що суттєво впливають погодні умови, опади та, як наслідок, втрачається товарна вартість належного йому майна.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 підтримав заявлене клопотання, просив його задовольнити та зняти арешт з транспортного засобу.

Прокурор під час вирішення клопотання, покладався не заперечував проти часткового задоволення клопотання.

Представник потерпілої просив відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого.

Суд, вислухавши обвинуваченого, прокурора та представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження та клопотання про зняття арешту, вважає, що воно не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
В силу ст.41 Конституції України та ст.1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Згідно з ст.131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
При цьому, ч.6 ст.170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Окрім цього, згідно з ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Так, ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2018 року накладено арешт на майно, а саме: автомобіль Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та на вказане свідоцтво, із забороною розпоряджатись та відчужувати вказаний автомобіль до закінчення досудового розслідування та судового провадження.

Метою його застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження зазначено забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні. Підставами накладення арешту є можлива необхідність проведення експертизи, об`єктом дослідження якої може бути даний автомобіль, виникнення потреби провести за допомогою цього автомобіля слідчого експерименту чи інших слідчих дій. При цьому, суд наголосив, що використання автомобіля, його ремонт, відчуження, можуть приховати сліди кримінального правопорушення, які маються на автомобілі.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування було проведено судову авто-технічну експертизу №32/10.1/89 та експертизу технічного стану вказаного автомобіля №32/10.2/86.

Частиною 1 статті 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормами ч.1 ст.100 КПК України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із ст.ст.171-174 цього Кодексу.

Суд не приймає до уваги посилання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що під час досудового розслідування проведені всі необхідні слідчі дії, зокрема, експертизи, а тому відпала потреба у арешті майна, оскільки суд не здійснив дослідження речових доказів, а арешт майна застосований саме з метою збереження речових доказів.

Також, вимоги клопотання в частині зобов`язання слідчого СВ КВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути ОСОБА_5 автомобіль марки Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу не підлягають задоволенню, оскільки ним не доведено обставин, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність на теперішній час підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна, що був накладений ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2018 року.

Окремо, суд наголошує, що за вказаних обставин певне тимчасове втручання в реалізацію права власності, яке прямо передбачено законом, не суперечить змісту статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, оскільки переслідує легітимну мету в суспільних інтересах розгляду кримінального провадження, з дотриманням справедливого балансу інтересів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.170, 174, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2018 року у кримінальному провадженні №0002273, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15.03.2020 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений і оголошений 02.10.2020 року.

Суддя ОСОБА_1