Дата документу 29.07.2020 Справа № 333/1851/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1851/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1212/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Скелька Василівського району Запорізької області, громадянин України, українець, маючий середню спеціальну освіту, працюючий електрогазозварником в АТ «Запорізький завод феросплавів», пенсіонер, одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за наступних обставин.

9 червня 2018 року, у період часу з 21 год. 00 хв. до 21 год. 30 хв., ОСОБА_7 , знаходячись біля домоволодіння № 103-а по вул. Миколи Ласточкіна в м. Запоріжжі, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, висловлюючись грубою нецензурною лайкою в бік потерпілого ОСОБА_9 , тримаючи у правій руці металевий предмет, а саме: лом, наніс ним потерпілому ОСОБА_9 не менше одного удару в область тім`яної ділянки голови, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 струс головного мозку, рану в тім`яній ділянці зліва, наслідком загоєння якої є рубець, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд обґрунтував свої висновки: показаннями потерпілого ОСОБА_9 ; свідка ОСОБА_11 , який є другом потерпілого; свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з якими у обвинуваченого тривалий час існують неприязні відносини; протоколами проведення слідчих експериментів, які були проведені лише за участі потерпілого та свідків; висновками експертиз, які були проведені формально що в сукупності свідчить про односторонність, упередженість та обвинувальний ухил досудового розслідування та судового розгляду.

Разом з тим, суд критично поставився до показань обвинуваченого та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , пославшись лише на їх невідповідність показанням потерпілого та свідків сторони обвинувачення.

Звертає увагу, що показання потерпілого, встановлені судом фактичні обставини та протокол огляду від 9 липня 2018 року викликають обґрунтовані сумніви щодо їх достовірності з огляду на наступне.

Так, заява ОСОБА_9 про добровільну видачу металевого лому співробітникам поліції датована 9 липня 2018 року, протокол огляду предмету складений також 9 липня 2018 року, проте відомості до ЄРДР по даному кримінальному провадженню були внесені лише 16 липня 2018 року, тобто набагато пізніше добровільної видачі дому та здійснення його огляду.

До того ж, вказані заява та протокол огляду містять ознаки виправлень в даті цих документів.

В той же час, квитанція про отримання на зберігання металевого лому взагалі датована 9 червня 2018 року, а постанова про приєднання до матеріалів кримінального провадження 19 грудня 2018 року.

Під час огляду в судовому засіданні зазначеного речового доказу було встановлено, що на бірці містилась дата вилучення 9 червня 2018 року, під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_9 надав показання, що металевий лом було вилучено вже після того, як його виписали з лікарні, тобто після 2 липня 2018 року, а в показаннях, які містяться в протоколі його допиту від 16 липня 2018 року взагалі вказано, що він в майбутньому бажає видати металевий лом співробітникам поліції, і таким чином, станом на 16 липня 2018 року лом все ще знаходився у нього.

Також суд першої інстанції належним чином не оцінив відеозапис з камери відеоспостереження з домоволодіння ОСОБА_7 , не зазначив у вироку показання ОСОБА_9 , які підтверджують, що визначальним у поведінці обвинуваченого було не бажання спричинити шкоду потерпілому, а відвернення нападу та захист від протиправного посягання на його родину.

За таких обставин вважає, що в його діях наявна необхідна оборона, перевищення меж якої у випадку заподіяння легкого тілесного ушкодження взагалі не тягне за собою кримінальної відповідальності.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а цивільний позов залишити без розгляду.

Від представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини справи, прийшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого в повному обсязі без доповнень.

Представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що він не визнав факт спричинення тілесних ушкоджень, тому необхідної оборони бути не може, а суд першої інстанції оцінив усі докази. Крім того, є розходження в датах документів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що є підставою для визнання частини документів недопустимими доказами.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала вирок суду обґрунтованим, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України правильною, просила вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції лише зазначив у вироку показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також перелічив надані стороною обвинувачення докази, без надання їм належної правової оцінки та аналізу.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції фактично врахував лише показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , але не прийняв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому взяв до уваги лише докази сторони обвинувачення, а докази сторони захисту відкинув.

У вироку формально зазначено, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони, а його показання є суперечливими та такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, і вони повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні показаннями потерпілого, свідків та письмовими матеріалами кримінального провадження.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, суд не зробив, не усунув суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у вироку вибірково врахував показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші.

Так, обвинувачений та свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 категорично повідомляли, що саме потерпілий ОСОБА_9 був ініціатором конфлікту, і разом з ОСОБА_11 та невідомою особою наносив їм тілесні ушкодження. У свою чергу, обвинувачений потерпілому ОСОБА_9 ударів не завдавав, жодних тілесних ушкоджень останньому не наносив.

Вказані показання обвинуваченого та свідків були кардинально протилежними та повністю не узгоджувались з показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є знайомими потерпілого, а свідок ОСОБА_11 за версією обвинуваченого взагалі був однією з осіб, яка також наносила йому удари.

За таких обставин суд першої інстанції повинен був належним чином мотивувати, чому він приймає до уваги саме показання потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а не показання обвинуваченого та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , чого судом зроблено не було.

Разом з тим, показання потерпілого, який зазначав про те, що конфлікт відбувався лише між ним, обвинуваченим та свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , фактично не узгоджуються з відеозаписом з камери спостереження, наданим стороною захисту, з якого вбачається, що у конфлікті брали участь шість осіб.

Крім того, суд першої інстанції не спростував показання обвинуваченого з приводу того, що вилучений у ОСОБА_9 лом йому не належить, а він під час конфлікту лише махав палицею з акації, яка була 30 міліметрів товщиною.

Проаналізувавши досліджені судом першої інстанції документи, що були надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у заподіянні легких тілесних ушкоджень, колегія суддів приходить до висновку про їх суперечливість та неузгодженість, з огляду на наступне.

З обвинувального акту та оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 інкриміновано нанесення потерпілому ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень 9 червня 2018 року.

Разом з тим, з огляду на протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, потерпілий ОСОБА_9 звернувся до відділення поліції із відповідною заявою лише 16 липня 2018 року, тобто більше ніж через місяць після вчинення щодо нього злочину (т. 1, а.с. 144).
Відповідно до заяви потерпілого ОСОБА_9 , останній добровільно видав співробітникам поліції металевий лом довжиною приблизно 55 сантиметрів, яким йому було заподіяно тілесні ушкодження 9 липня 2018 року (т. 1, а.с. 145).
Вказана дата містить рукописні виправлення та не узгоджується з датою вчинення злочину, встановленою органом досудового розслідування та визнаною судом доведеною.
З протоколу огляду від 9 липня 2018 року вбачається, що по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0002309 від 16 липня 2018 року, було проведено огляд металевого лому довжиною приблизно 1 метр, який добровільно видав потерпілий ОСОБА_9 для огляду та вилучення. Після огляду вказаний лом був поміщений до поліетилену та опечатаний пояснювальною биркою (т. 1, а.с. 146-148).
Зі змісту вказаного протоколу огляду вбачаються певні суперечності. По-перше, дата складення протоколу огляду містить рукописні виправлення. По-друге, фактично огляд лому було проведено 9 липня 2018 року, тобто до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР 16 липня 2018 року. По-третє, номер кримінального провадження, який автоматично визначається під час внесення відомостей до ЄРДР, був відомий слідчому за 7 днів до фактичного внесення таких відомостей. По-четверте, слідчим було оглянуто металевий лом довжиною 1 метр, хоча потерпілий ОСОБА_9 видав співробітникам поліції металевий лом довжиною 55 сантиметрів.
З постанови про приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів вбачається, що металевий лом, який упаковано в поліетилен та опечатано пояснювальною биркою, було приєднано в якості речового доказу та передано на відповідальне зберігання до камери схову речових доказів Комунарського ВП 19 грудня 2018 року, тобто більш ніж через 5 місяців після його вилучення та огляду слідчим (т. 1, а.с. 149).
З квитанції про отримання на зберігання речових доказів № 6671 вбачається, що металевий лом, який упаковано в поліетилен та опечатано пояснювальною биркою, було вилучено 9 червня 2018 року (т. 1, а.с. 150).
За таких обставин, надані стороною обвинувачення документи на підтвердження винуватості ОСОБА_7 містять численні істотні суперечності в частині дати внесення відомостей до ЄРДР та дати вилучення і проведення огляду металевого лому, а всі документи в сукупності свідчать лише про той факт, що слідчі дії проводились до внесення відомостей до ЄРДР.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_12 повідомляли, що обвинувачений наносив удари металевим ломом приблизно 50-60 сантиметрів, що не узгоджується з протоколом огляду від 9 липня 2018 року, відповідно до якого слідчим було оглянуто лом довжиною приблизно 1 метр (т. 1, а.с. 146-148).

Відсутня у матеріалах кримінального провадження і довідка з лікарні, яка б підтверджувала факт обслуговування потерпілого ОСОБА_9 бригадою швидкої медичної допомоги в день події кримінального правопорушення.

Крім того, не була належним чином перевірена версія сторони захисту про перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони, особливо враховуючи факт виявлення у обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновками експертиз №№ 797-798 від 18 червня 2018 року (т. 1, а.с. 248-250; т. 2, а.с. 7-9, 11-13).

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної уваги не приділив, версію сторони захисту належним чином не оцінив та переконливо не спростував її, що ставить під сумнів правильність висновків суду щодо фактичних обставин справи, викладених в оскаржуваному вироку.

Враховуючи відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, а в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також про наявність чи відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не просив повторно дослідити докази сторони обвинувачення та захисту, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі обвинуваченим, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки у кримінальному провадженні обвинуваченому запобіжний захід не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання, колегія суддів вважає за потрібне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирати.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4