Ухвала
іменем України
20 листопада2020 року

м. Київ
справа №335/12699/17
провадження №51-4968ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_7 ,
встановив:
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Запоріжжя, визнано винуватим та засуджено за ст. 124 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано строк попереднього ув`язнення з 7 вересня 2017 року по 13 серпня 2018 року включно в строк покарання ОСОБА_8 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що становить 11 місяців 6 днів, які переведено відповідно до ч. 1 ст. 72 КК в обмеження волі у співвідношенні 1 день позбавлення волі за 2 дні обмеження волі, що становить 22 місяці 12 днів та залишено до фактичного відбування покарання 1 місяць 18 днів.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_4 35 178, 56 грн матеріальної шкоди та 70 000 грн моральної шкоди; на користь потерпілого ОСОБА_5 - 30 290, 13 грн та 50 000 грн відповідно.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції, 24 липня 2016 року близько 07:00 год ОСОБА_8 прибув на територію бази відпочинку поблизу будівлі літнього кафе «Ранчо» по вул. Будинок відпочинку, 33 на о. Хортиця в м. Запоріжжі, зустрівши там свого знайомого ОСОБА_9 , де в ході раптово виниклого конфлікту не встановлені в ході досудового слідства особи, почали наносити їм численні удари, при цьому висловлюючи погрози життю та здоров`ю ОСОБА_8 та членів його родини. Зметою припинення протиправних дій цих осіб, а також дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які приєдналися до них у ході розвитку конфлікту, ОСОБА_7 , сприймаючи загрозу власному життю та здоров`ю, як реальну, схопив ніж, який лежав та столі, та, погрожуючи його застосуванням, вимагав від них припинити їхні протиправні дії. Не реагуючи на його слова, ОСОБА_4 продовжував висловлювати погрози на адресу засудженого щодо спричинення шкоди його життю та здоров`ю і здоров`ю членів його родини.
ОСОБА_8 , реально сприймаючи загрозу своєму життю та здоров`ю, перебуваючи у стані необхідної оборони, але діючи з перевищенням її меж, що виразилось у явній невідповідності заподіяної шкоди потерпілим небезпечності посягання, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілим, з метою припинення останніми протиправних дій, завдав ножових поранень потерпілому ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , заподіявши їм тяжких тілесних ушкоджень, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
При перегляді вироку Запорізький апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2020 року залишив це рішення без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати вирок та ухвалу й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує, що викладені в судових рішеннях події злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що ці рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину не ґрунтуються на досліджених доказах. На думку адвоката ОСОБА_6 , дії засудженого підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, що й підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження допустимими доказами, дослідженими судом, а саме висновками судово-медичних експертиз № 511 та № 2302. Вважає, що апеляційний суд не перевів належним чиномдоводів його апеляційної скарги щодо порушень, допущених судом першої інстанції, не дав їм належної оцінки і, не навівши жодного мотиву, залишив апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. Таким чином, на його думку, рішення апеляційного суду не є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Умотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_6 , поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій,тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Як убачається зі змісту вироку районного суду, у цій справі фактичні обставини були встановлені судом і зроблений у ньому висновок щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_7 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, при перевищенні меж необхідної оборони за викладених у вироку обставин підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ; протоколами: огляду місця події від 24 липня 2016 року, пред'явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 та 26 липня 2016 року; висновками: екперта № 511 від 27 березня, № 1229, 1230 від 22 та № 1228 від 23 червня, № 2302 від 21 вересня, № 360/к від 13 та № 364/к від 9 жовтня 2017 року, судово психіатричного експерта № 480 від 18 вересня 2017 року.
Незгода представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_12 з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно змісту вироку районного суду, на досудовому розслідуванні дії ОСОБА_8 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам.
Однак, оцінивши досліджені в ході судового розгляду докази, дії ОСОБА_8 суд першої інстанції перекваліфікував на ст. 124 КК, а саме умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.
Так, ст. 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу злочину, які відрізняють його від діяння, відповідальність за яке настає за ст. 115 КК.

На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачено ст. 115 КК, визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного, зокрема, у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мотив діяння -захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Наявність наведених обов`язкових ознак складу злочину, передбаченого ст. 124 КК, з огляду на вимоги ст. 23 КПК має бути встановлена під час судового розгляду справи шляхом безпосереднього дослідження відповідних доказів із наданням їм відповідної оцінки за правилами ст. 94 КПК.
Так, районний суд встановив, що дослідженими в судовому засіданні доказами не було підтверджено вчинення ОСОБА_8 замаху на вбивство, а саме умислу щодо його вчинення до моменту нападу на потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , одночасно зазначивши про наявність протиправних дій та погроз спричинення шкоди здоров`ю засудженому та його родині з боку потерпілих та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок про наявність стану необхідної оборони у діях ОСОБА_8 , районний суд указав на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , зі слів яких конфлікт розпочали невстановлені досудовим розслідуванням особи, серед яких також були і потерпілі, які ображали засудженого, наносили удари та переслідували його, а останній в свою чергу намагався покинути місце конфлікту. При цьому, суд врахував, що потерпілі мали фізичну перевагу над засудженим з огляду на кількість осіб, які брали участь у конфлікті, зазначивши, що стороною обвинувачення не надано доказів наявності у ОСОБА_8 можливостей фізично подолати ОСОБА_4 та ОСОБА_12 і інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, та зупинити їхні дії лише шляхом нанесення їм ударів.
Окрім цього, як на підставу реально сприймати засудженим загрозу своєму життю та здоров`ю з боку потерпілих та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб суд першої інстанції у своєму рішенні послався на той факт, що навіть після попередження ОСОБА_8 застосувати ніж для свого захисту останні продовжували висловлювати на його адресу погрози. При цьому також було враховано, що ніж, яким засуджений наніс тілесні ушкодження потерпілим, знаходився поруч з місцем події, не належав йому та був ним взятий безпосередньо під час виникнення реальної загрози його життю та здоров`ю, тобто в момент загрози вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_12 й інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб. Інших обставин стороною обвинувачення не доведено.

Також районним судом було взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_5 , які він надав під час слідчого експерименту, про те, що ОСОБА_8 неодноразово намагався покинути місце конфлікту, однак байкери переслідували його, намагалися з`ясувати стосунки, постійно наносили йому безліч ударів та не давали змогу піти, даючи таким чином зрозуміти, що наміру припинити конфлікт та залишити його у спокої вони не мають.
Таким чином, районний суд, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши показання засудженого та свідків, які були чіткими, логічними, послідовними та узгодженими між собою та іншими доказами у кримінальному провадженні, дійшов умотивованого висновку про перебування ОСОБА_8 у стані необхідної оборони, який заподіяв умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілим при перевищенні її меж та правильно кваліфікував його дії за ст. 124 КК, зазначивши про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів, які б свідчили про те, що засуджений мав умисел на умисне вбивство ОСОБА_4 та ОСОБА_12 .
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог КПК розглянув апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , дав в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на усі доводи, наведені в його апеляційній скарзі та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку без змін.
Окрім цього, як убачається з ухвали апеляційного суду, доводи представника потерпілих про неналежну оцінку судом першої інстанції висновків судово-медичних експертиз № 511 та № 2302, які, на його думку, підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив у своєму рішенні, що тяжкість нанесених тілесних ушкоджень не оспорювалася сторонами кримінального провадження, а засуджений в суді першої інстанції при розгляді справи пояснив, що наміру на вбивство потерпілих не мав і взяв ніж у руки лише з метою захистити себе від дій нападників.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Наведені в касаційній скарзі представника потерпілих доводи не спростовують правильність зроблених у них висновків і не ставлять під сумнів законність цих рішень.
З огляду на викладене касаційна скарга ОСОБА_6 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3