ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/1560/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 619/3444/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
7 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
власника майна - адвоката ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити та повернути вказаний автомобіль ОСОБА_7 .
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність в клопотанні слідчого належного обгрунтування та відсутності підтвердження наявності ризиків, передбачених абз.2 ч. 1 ст. 170 КПК України. Зазначив, що судом не було взято до уваги його пояснення щ приводу того, що ним було здійснено виклик поліції та швидкої допомоги після ДТП та те, що він сприяє розслідуванню та встановленню об`єктивної істини і самостійно зв`язується зі слідчим та прибуває до слідчого відділу за власною ініціативою і гарантує подачу автомобіля в будь-який час за викликом слідчого для проведення будь-яких слідчих дій. Він зацікавлений у об`єктивному, швидкому та повному з`ясуванні обставин, а тому не намагатиметься приховувати автомобіль. Також просив врахувати, що згідно схеми ДТП в місці зіткнення та поблизу відсутній пішохідний перехід, свідки ДТП, що сталося за участю його автомобіля, 19.07.2020, в своїх поясненнях зазначили, що саме малолітній потерпілий здійснив різкі рухи та кроки в сторону проїзної частини, де рухався автомобіль. Тобто, аварійна ситуація була викликана саме діями пішохода, крім того, як вказують свідки, ОСОБА_7 з метою уникнення зіткнення виконав маневр повороту вліво, в сторону, протилежну від пішохода, та загальмував. Тому вважає відсутнім ризики, заявлені в ст. 170 КПК України.
Також просив врахувати, що він має неповнолітнього сина та малолітню дитину і непрацюючу дружину, а тому, є єдиним годувальником та утримувачем в своїй родині. Автомобіль використовує у веденні особистого господарства, що є єдиним доходом для сім`ї. Позбавлення його можливості користуватися ним може негативно відобразиться на його сім`ї, зокрема розвитку дітей.
Враховуючи, що автомобіль не отримав в результаті ДТП жодних пошкоджень, ризик псування, ремонту чи перетворення автомобіля не може розглядатись. А тому, доречним було заборонити право його відчуження. Така форма була б необтяжливою та не позбавила власника можливості забезпечувати свою родину.
Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, надав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, думки апелянтів, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 6 березня 2020 року за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Постановлюючи рішення про накладення арешту на автомобіль "Ford Fokus", 2009 року випуску, чорного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 та номером шасі НОМЕР_2 , вилучений в ході огляду місця дорожньо-транспортної події, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що слідчим доведено, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, оскільки воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, яке інкримінується або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. При цьому, слідчий суддя зазначив, що подальше використання автомобілю в господарських цілях, як на цьому наполягає власник вилученого майна, зробить фактично неможливим проведення судових експертиз щодо технічного стану автомобілю на момент ДТП, а також зробить неможливим проведення слідчого експерименту щодо спірного автомобілю та проведення авто-технічної експертизи, трасологічні сліди від ДТП можуть зникнути з автомобілю.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком слідчого судді, оскільки він грунтується на нормах чинного та міжнародного законодавства.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого транспортного засобу ознакам речових доказів, оскільки він може містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для даного кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України. Враховуючи конкретні обставини зазначеного кримінального провадження, а саме того, що відомості до ЄРДР внесені за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а тому, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту вказаного майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії", при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" , рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не грунтуються на фактичних відомостях кримінального провадження. Вилучений транспортний засіб необхідний для призначення та проведення судових експертиз, з метою з`ясування технічного стану транспортного засобу, параметрів механізму дорожньо-транспортної події, дій учасників пригоди. При цьому, накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні обгрунтованої підозри чи цивільного позову. Арешт майна з вказаної підстави по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 24 липня 2020 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді