ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/666/20 Справа № 710/457/20 Категорія: ч. 3 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000166 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та жителя АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, раніше судимий:

- 04.03.2019 Шполянським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України, до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, -

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, до 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання , призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 04.03.2019 у виді 1 року позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрано запобіжний захід тримання під вартою з триманням в ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» УДПтС України в Черкаській області.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з часу взяття під варту, тобто з 22.07.2020.

Зараховано у строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_7 попереднє ув`язнення за даним вироком на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, день за день.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертизи у розмірі 653,80 грн. на користь держави.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 21.03.2020, близько 06 години 30 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, повторно, таємно, шляхом проникнення через паркан до подвір`я домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_9 , викрав належне останній майно - металеву драбину, вартість якої відповідно до висновку експерта від 22.04.2020 №8/375 становить 516 грн.67 коп., після чого, розуміючи, що його протиправні дії були виявлені потерпілою, незважаючи на це, продовжив їх, перелізши разом з викраденим майном через паркан домоволодіння та з місця події зник.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи його незаконним , просив скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки був відсутній захисник, участь якого є обов`язковою, так як він перебуває на обліку у наркодиспансері.

Крім того між ним та прокурором була усна домовленість про те, що він погоджується на спрощений порядок розгляду кримінального провадження, та йому призначать покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції його права на захист, оскільки йому не було призначено захисника, враховуючи те, що він є наркозалежною особою, колегія суддів вважає безпідставними.

Так з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 було роз`яснено його права та вручено пам`ятку про його процесуальні права та обов`язки, про що мається відповідна розписка (а.м. 32). В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 жодних заяв чи клопотань про необхідність призначення йому захисника не заявляв. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, не заперечував обставин вчинення кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, що дало суду першої інстанції підстави провести судовий розгляд в спрощеному порядку, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б свідчили про обов`язковість участі захисника по даній справі та необхідність його самостійного залучення судом першої інстанції.

З врахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, оскільки в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 клопотання про необхідність забезпечення його захисником не заявляв, а судом першої інстанції не встановлено обставин, передбачених ст. 52 КПК України, для обов`язкової участі захисника.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50,65,66,67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його характеристику по місцю проживання, те, що він не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, раніше судимий, з врахуванням обставин, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та за відсутності обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч.3 ст.186 КК України, та остаточне покарання із застосуванням ст. 71 КК України, у виді п`яти років позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та призначення йому більш м`якого покарання, оскільки ОСОБА_7 раніше судимий, та вчинив новий злочин в період іспитового строку за попереднім вироком суду, що свідчить про його схильність до скоєння кримінальних правопорушень, та небажання стати на шлях виправлення.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані про неможливість обвинуваченого ОСОБА_7 відбувати покарання у виді позбавлення волі, а тому підстави вважати, що за станом здоров`я обвинувачений ОСОБА_7 не може відбувати призначене покарання, відсутні.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо існування усної домовленості з прокурором про призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає надуманими.

Крім того, оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин в період іспитового строку, визначеного за попереднім вироком суду, то остаточне покарання йому було призначено відповідно до вимог ст. 71 КК України, тому призначення покарання за ч. 3 ст. 186 КК України, з застосуванням положень ст. 69 КК України, не вплинуло б на призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.

Тому остаточне покарання, призначене обвинуваченому, у виді 5 років позбавлення волі, колегія суддів вважає співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено обставин, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, на які обвинувачений ОСОБА_7 посилається в своїй апеляційній скарзі, які б слугували підставою для скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 - відсутні.

Керуючись ст. 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий :

Судді :