Номер провадження: 11-кп/813/438/20
Номер справи місцевого суду: 523/2707/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2018 року в кримінальному провадженні №0000013 від 02.01.2018 року, -
встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дмитрівка Болградського району Одеської області, громадянин України, маючий неповну середню освіту, не офіційно працюючого різноробочим, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 22.02.2017 року Тарутинським районним судом Одеської області за ч.1 ст.152, ч.3 ст.15, ч.1 ст.162, ч.1 ст.70, ст.75 КК України до 3 років позбавлення волі з випробуванням, строком на 1 рік 6 місяців, -

визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років. Відповідно до ч.1 ст.71 КК України ОСОБА_11 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць. Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 у виді домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишений без змін. Вироком суду з обвинуваченого ОСОБА_11 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_7 матеріальну шкоду у сумі 117100 (сто сімнадцять тисяч сто) гривень та вирішено питання, щодо процесуальних витрат.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду обвинувачений ОСОБА_11 визнаний винним за те, що він, 01.01.2018 року, приблизно о 19:30 год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, на території домоволодіння будинку АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом марки «MITSUBISHI», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , діючи умисно з корисливих мотивів за допомогою наявних у нього ключів, проник до гаражу, де за допомогою ключів від автомобіля запустив двигун, тим самим встановивши контроль над зазначеним автомобілем, та після цього став переміщувати автомобіль в просторі керуючи ним, при цьому не маючи ні уявного, ні передбаченого законом права на це.
Далі, керуючи вищезазначеним автомобілем за адресою прос. Добровольського в м. Одесі, ОСОБА_11 скоїв зіткнення із автомобілем марки «Смарт», в результаті чого транспортні засобі зазнали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_12 завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку в сумі 125309,14 (сто двадцять п`ять тисяч триста дев`ять) гривень 14 (чотирнадцять) коп.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій посилається на незаконність та необґрунтованість вироку суду, посилаючись на його суворість просить вирок змінити в частині призначеного обвинуваченому покарання, призначивши покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі. Захисник вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано повне визнання обвинуваченим вини та думку потерпілої, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого.

До початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_7 подала до суду письмову заяву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_11 , оскільки у неї відсутні будь-які претензії до обвинуваченого (а.с. 246).

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_7 підтримала свою заяву, просила її задовольнити, а провадження по справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, підтвердивши факт примирення з обвинуваченим та відсутністю у неї будь-яких претензій до останнього.

Заслухавши потерпілу, яка підтримала подану заву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження; представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які підтримали заяву потерпілої та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення заяви потерпілої; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи заяви потерплої про відмову від обвинувачення; апеляційний суд приходить висновку про таке.
У відповідності до вимог ст.370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухвалене: компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні підстави для його ухвалення.

Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У відповідності до положень ч.1 ст.417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Абзацом другим ч. 7 ст. 284 КПК визначено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК (в редакції Закону №767-VII, чинній на момент вчинення злочину обвинуваченим), до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, , яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого,віднесено також провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою або другою статті 289 (незаконне заволодіння транспортним засобом без особливо обтяжуючих обставин), зокрема, якщо воно вчинено особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви потерпілої ОСОБА_7 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_11 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно з оскаржуваним вироком районного суду та журналом судового засідання, під час судового розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_11 , потерпіла ОСОБА_7 пояснила суду, що обвинувачений тривалий час працював у неї, мав вільний доступ до будинку та інших господарських будівель та ключів від автомобіля, який належав потерпілій (а.с. 80-81, 96).

Незважаючи на відсутність в мотивувальній частині вироку пояснень обвинуваченого ОСОБА_11 відносно того що він на час вчинення злочину був найманим працівником у потерпілої, проживав у будинку останньої, мав вільний доступ до всіх приміщень господарства потерпілої та автомобіля, вказані пояснення обвинуваченого зафіксовані в журналі судового засідання та на звукозапису фіксації судового процесу в районному суді (а.с. 50-51).

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_11 пояснили суду та наполягали на тому, що обвинувачений тривалий час, за усною домовленістю, працював у потерпілої найманим працівником, за що регулярно отримував заробітну платню. Зокрема обвинувачений займався господарською діяльністю по обслуговуванню будинку потерпілої та прилеглої території; здійснював перевезення потерпілої та членів її родини на автомобілі потерпілої; здійснював самостійні поїздки на автомобілі потерпілої за дорученням останньої та виконував інші її доручення. Потерпіла та обвинувачений пояснили суду, що працюючи у потерпілої, обвинувачений проживав у будинку потерпілої, а тому мав вільний доступ до всіх приміщень будинку та автомобілю. 01.01.2018 року, обвинувачений, маючи в розпорядженні ключи та технічний паспорт на автомобіль, взяв автомобіль та керуючи ним скоїв дорожньо-транспорту пригоду, що і слугувало підставою звернення потерпілої із заявою до правоохоронного органу.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду справи в районному та апеляційному судах, поза розумним сумнівом встановлений факт того, що на день скоєння злочину, між потерпілою та обвинуваченим існували цивільно-правові відносини, а саме обвинувачений ОСОБА_11 був найманим працівником у потерпілої ОСОБА_7 , що не спростовано стороною обвинувачення.

При цьому, вирішуючи питання відносно того, чи був ОСОБА_11 найманим працівником у потерпілої, апеляційний суд враховує правову позицію Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у постанові від 05.02.2020 року (справа №718/1139/18), в якій Верховний Суд зазначив, що поняття «найманий працівник» у нормі, передбаченій п. 3 ч.1 ст. 477 КПК, є значно ширшим, ніж у трудовому праві, та охоплює собою не лише ті випадки, коли винний на підставі укладеного трудового договору виконував певну роботу в інтересах потерпілого, а й усі інші випадки трудових правовідносин, коли особа на підставі будь-якого цивільно-правового договору виконувала роботу на користь потерпілого і на момент вчинення злочину фактично була найманим працівником.
Крім того, визначення терміну «найманий працівник» викладено у ст. 1 Закону України від 3 березня 1998 року №137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»: «фізична особа, яка працює за трудовим договором на підприємстві, в установі та організації, в їх об`єднаннях або у фізичних осіб, які використовують найману працю», а також у п. 11 ст. 1 Закону України від 2 березня 2000 року №1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»: «фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи».
Співставлення наведених юридичних дефініцій указує, що спільними для них є визначення терміну «найманий працівник» як фізичної особи, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.
Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що Цивільний Кодекс України та кримінальний процесуальний закон, для прийняття рішення в порядку п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК та п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, не вимагає наявності обов`язкового укладення договору між потерпілою та обвинуваченим у письмовій формі з його подальшою обов`язковою реєстрацією в органах державної влади, а також внесення відповідного запису в трудову книжку обвинуваченого.

Таким чином, встановлені апеляційним судом обставини дають підстави зробити висновок, що на день вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_11 був найманим працівником у потерпілої ОСОБА_7 , а у відповідності до обвинувального акта за обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, шкода вчиненим злочином, спричинена лише майну потерпілої ОСОБА_7 , яка є єдиною потерпілою в даному кримінальному провадженні.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що на день перегляду вироку районного суду потерпіла має право на звернення із заявою про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК.

Що стосується права потерпілої на відмову від обвинувачення та можливості закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, з огляду на діючу на день апеляційного розгляду редакцію ст.477 КПК, та права апеляційного суду на закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284, ст.417 КПК, апеляційний виходить з такого.
У відповідності до положень ч.1 ст.417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Абзацом другим ч. 7 ст. 284 КПК визначено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Потерпіла ОСОБА_7 на стадії апеляційного розгляду відмовилася від обвинувачення та просила закрити кримінальне провадження, а обвинувачений ОСОБА_11 погодився на закриття кримінального провадження.

Законом України від 06 грудня 2017 року №2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до КПК та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК.
Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Апеляційний суд, вирішуючи питання про можливість задоволення заяви потерпілої про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, приймає до уваги той факт, що дане кримінальне провадження було розпочато за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілої про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення вже виключене з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Разом з цим, апеляційний суд вважає, що в даному випадку слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.
Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

Таким чином, системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Апеляційний суд наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у ч. 4 ст. 26 КПК.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїх постановах у справах №149/3394/18 від 21 серпня 2019 року та №132/4685/18 від 20 листопада 2019 року.

Також слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд вказав, що із конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».

Отже, позбавлення потерпілої ОСОБА_7 під час судового провадження наявного в неї з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, зокрема виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК, не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права, оскільки законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілої на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості потерпілій передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпіла, яка ініціювала провадження у справі приватного обвинувачення та вже набула права на відмову від обвинувачення, повинна мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде вона відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо її найманого працівника, що має місце в даному кримінальному провадженні.

Крім того, апеляційний суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим ОСОБА_11 злочином завдано шкоди виключно потерпілій ОСОБА_7 , а протилежне стороною обвинувачення не доведено.

За таких обставин, в умовах аналізованих змін кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч.1 ст.8 КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд надає у цьому кримінальному провадженні пріоритет застосуванню положень ст.8, ч.4 ст.26 КПК перед приписами ч.1 п.5 КПК.

Таким чином, враховуючи, що потерпіла ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду відмовилась від обвинувачення у кримінальному провадженні, яке в силу п.3 ч.1 ст.477 КПК України (в редакції Закону №767-VII, чинній на момент вчинення злочину обвинуваченим) є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, а обвинувачений ОСОБА_11 не заперечував проти закриття кримінального провадження, то кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1, абз.2 ч.7 ст.284 КПК України.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Прийняти відмову потерпілої ОСОБА_7 від обвинувачення у кримінальному провадженні №0000013 від 02.01.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2018 року, яким ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч.2 ст.289 КК України скасувати, та закрити кримінальне провадження №0000013 від 02.01.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4