Справа №463/9606/20
Провадження №1-кс/463/116/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі - ДБР), ОСОБА_4 від 01.10.2020 про закриття кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020.

Скаргу мотивує тим, що 04.06.2020 скерував на адресу ДБР заяву про кримінальне правопорушення, у якій просив, зокрема відкрити кримінальне провадження за ст.366, 375 КК України відносно судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 , який зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 , порушуючи вимоги щодо неупередженого розгляду позовів, шляхом внесення в офіційні документи завідомо неправдивої інформації, постанови завідомо неправосудну ухвалу від 21.02.2017 по справі №454/348/16, в результаті чого мав намір незаконно позбавити фермерське господарство доступу до правосуддя та нанести шкоду в сумі 1515 грн. 80 коп.

03.10.2020 ОСОБА_3 отримав постанову слідчого ДБР про закриття кримінального провадження, розпочатого на підставі вказаної заяви, яку вважає такою, що не відповідає вимогам ст.6, 19, 22, 40, 55, 60, 68, 92 Конституції України, ст.11, 24, 366, 375 КК України, слідчий ДБР вніс до постанови про закриття кримінального провадження завідомо неправдиву інформацію, не зазначив докази відсутності у діях судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, а також про те чи останнім були порушені права ОСОБА_3 .

Крім цього, слідчий ДБР зазначив про визнання неконституційною ст.375 КК України, хоча така втрачає чинність лише через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.06.2020, а також не вирішив питання про відкриття кримінального провадження за ст.366 КК України.

З урахуванням наведеного просить скаргу задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, разом з тим розгляд скарги просив проводити без його участі.

Слідчий ДБР на розгляд скарги не з`явився, заперечення проти скарги не скерував, разом з тим надав для огляду матеріали кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020, тому вважаю можливим проводити розгляд скарги у його відсутності, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно з ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, а також матеріали кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020, слідчий суддя встановив наступне.

Постановою слідчого ДБР від 01.10.2020 закрито кримінальне провадження №0000869 від 29.07.2020 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_3 посилається на те, що слідчий ДБР не дотримався вимогам ст.6, 19, 22, 40, 55, 60, 68, 92 Конституції України, ст.11, 24, 366, 375 КК України, не зазначив докази відсутності у діях судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, а також про те чи останнім були порушені права ОСОБА_3 .

Разом з тим, такі доводи не дають підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, тобто слідчий самостійно визначає, які слідчі дії необхідно та достатньо провести для встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження, зокрема і для вирішення питання про його закриття.

Крім цього, такі доводи ОСОБА_3 спростовуються дослідженими під час розгляду скарги матеріалами кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020.

Так, в ході досудового розслідування проведено допит в якості свідків ОСОБА_3 , судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 , отримано копії рішень у справі №454/348/16, зі змісту яких вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2017 касаційну скаргу фермерського господарства «Бурка В.В.» задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21.02.2017 скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Наведене стало підставною для звернення ОСОБА_3 із заявою про вчинення суддею Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ч.1 ст.375 КК України.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення є одним з основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).

Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Таким чином, як обґрунтовано встановлено слідчим під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_3 фактично не погоджується з процесуальним рішенням судді Апеляційного суду Львівської області, що жодним чином не підтверджує вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України та за своїм змістом є одним із протиправних намагань втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів.

Крім цього на даний час ст.375 КК України є неконституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.06.2020.

Не дають підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020 і посилання ОСОБА_3 на те, що слідчий ДБР не вирішив питання про відкриття кримінального провадження за ст.366 КК України, оскільки бездіяльність щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не входить до предмету розгляду слідчим суддею в межах скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що постанова слідчого від 01.10.2020 про закриття кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020 є обґрунтованою, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування та задоволення скарги ОСОБА_3 немає.

Керуючись вимогами статей 303, 306, 307, 372 КПК України, -

постановив:

в задоволені скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 01.10.2020 про закриття кримінального провадження №0000869 від 29.07.2020 відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1