Справа № 175/3922/19
Провадження № 1-кп/175/187/19
Вирок

Іменем України

28 вересня 2020 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
а також потерпілої ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000882 відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Степне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, учасника бойових дій, офіційно непрацюючого, проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

встановив:

Відповідно до свідоцтв про народження НОМЕР_2 від 25.11.2004 року та НОМЕР_3 від 25.11.2004 року ОСОБА_7 є батьком неповнолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2005 року у справі № 2-923/05 і виконавчого листа ОСОБА_7 зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у грошовій формі у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян для однієї дитини, починаючи з 10 травня 2005 року до досягнення ними повноліття.

Однак, обвинувачений ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на невиконання вказаного судового рішення, будучи обізнаним про аліментні зобов`язання та попередженим про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, ігноруючи вимоги державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби про необхідність виконання аліментних зобов`язань, у період часу з 02 березня 2009 року по 01 серпня 2019 року злісно ухилявся від сплати аліментів на утримання своїх неповнолітніх дітей, а саме: без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, протягом тривалого часу, працюючи у фізичних осіб-підприємців і приватних осіб і, маючи тимчасовий заробіток, з метою ухилення від сплати аліментів не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей. Крім того, перебуваючи на обліку у місцевому центрі зайнятості як безробітній у період часу з 02 червня 2015 року по 26 лютого 2016 року та проходячи військову службу за контрактом у період часу з 26 серпня 2017 року по 29 грудня 2017 року, він отримував допомогу по безробіттю та йому було нараховане грошове забезпечення відповідно, з яких також не здійснювалися відрахування на утримання дітей, у результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів за 127 місяців у твердій грошовій сумі 170403,80 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_7 свою провину визнав частково і пояснив, що перестав сплачувати аліменти тому, що йому не дозволяли спілкуватися та бачитися з дітьми. Востаннє спілкувався з синами у 2016 році, оскільки ОСОБА_12 перестала їх приводити після того як дізнавалася про іншу жінку. Перебуваючи на обліку у місцевому центрі зайнятості як безробітній та проходячи військову службу за контрактом, він не повідомляв, що зобов`язаний до сплати аліментів, оскільки його про це не запитували. Під час судового провадження надіслав 3300 грн. на ім`я ОСОБА_13 .

Провина обвинуваченого у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка у суді пояснила, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, обвинувачений через деякий час перестав сплачувати аліменти і не надає будь-якої допомоги на утримання синів, з яким не спілкується та не приймає участі у вихованні. Востаннє майже рік тому ОСОБА_14 надав синам по 200 грн.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , яка під час судового засідання повідомила, що з 2014 року у неї на виконанні перебуває виконавче провадження відносно ОСОБА_16 . Обвинувачений був попереджений про те, що він являється платником аліментів шляхом направлення постанови про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_7 неодноразово викликався до відділу для надання пояснень щодо несплати аліментів, але ігнорував виклики.

Аналогічними показаннями свідка ОСОБА_17 , яка в суді, крім того, пояснила, що 31.07.2019 року ОСОБА_7 під розпис попереджався про порядок сплати аліментів і про передбачену законом відповідальність за невиконання аліментних зобов`язань, але будь-яких платежів до цього часу не здійснив, у зв`язку з чим заборгованість зросла ще більше.

Матеріалами кримінального провадження № 0000882, а саме:

- рапортом слідчого Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_18 без дати, зареєстрованим 02 липня 2019 року у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 10475, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 11 червня 2019 року, зареєстрованим того ж дня у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 9043, із яких убачається, що ОСОБА_12 просить органи поліції притягнути до відповідальності ОСОБА_19 , який протягом 14 років ухиляється від сплати аліментів (а.к.п.6,8);

- копіями свідоцтв про народження НОМЕР_3 від 25.11.2004 року та НОМЕР_2 від 25.11.2004 року, відповідно до яких ОСОБА_7 є батьком неповнолітніх ОСОБА_20 , 2004 року народження, та ОСОБА_19 , 2004 року народження (а.к.п.14,17);

- копією виконавчого провадження № 831 від 02 березня 2009 року та довідкою державного виконавця щодо заборгованості ОСОБА_19 по сплаті аліментів, з яких убачається, що обвинувачений неодноразово викликався до державного виконавця, йому роз`яснювався обов`язок щомісяця сплачувати аліменти, про необхідність надавати квитанції державному виконавцю, а також був попереджений про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів (а.к.п.38-71,104-106).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини у п.65 рішення по справі «Коробов проти України» зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про повну доведеність вини ОСОБА_19 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених у обвинувальному акті 27 вересня 2019 року, та його умисні дії кваліфікує за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) за ознакою тривалості ухилення.

Об`єктом даного злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України ( ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції ООН, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст.180) та гарантується Державою. В свою чергу, статтею 15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Предметом кримінального правопорушення, яке аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст.164 КК України, може бути вчинене у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.

Обставини кримінального проступку свідчать про злісне ухилення ОСОБА_19 від сплати аліментів, а його доводи щодо частковості визнання обвинувачення через заборону бачитися з дітьми, відсутність постійної роботи та наявність нової сім`ї, суд вважає неспроможними у зв`язку з тим, що вказані ним обставини, хоча і мали місце, не перешкоджали йому виконувати свої обов`язки батька.

За змістом ст.27 Конвенції ООН та вимог ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» саме батьки несуть основну відповідальність за забезпечення фінансових можливостей та умов життя, необхідних для розвитку дитини, яка потребує піклування кожного дня, а тому, навіть у випадку тимчасової втрати доходу, батьки зобов`язані невідкладно вжити всіх необхідних заходів для її належного забезпечення, зокрема шляхом працевлаштування на іншу роботу чи звернення до центру зайнятості.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_7 не вчиняв будь-яких заходів для належного матеріального забезпечення своїх неповнолітніх дітей.

Під час судового провадження він надав квитанції про переказ грошових коштів, починаючи з квітня 2009 року по жовтень 2011 року, і пояснив, що переказував ці грошові кошти ОСОБА_21 на утримання дітей поштою.

Потерпіла категорично заперечувала зазначені обставини та пояснила, що зберігає усі квитанції про отримані від ОСОБА_19 гроші, й за вказаний ним період грошові кошти не отримувала.

Даючи оцінку зазначеним квитанціям, суд вважає, що стороною захисту беззаперечно не доведено об`єктивними доказами фактів вказаних грошових переказів, оскільки про такі перекази ОСОБА_7 не повідомляв як ОСОБА_22 , з якою проживає в одному населеному пункті, так і державного виконавця, який розрахував заборгованість по аліментам, у тому числі за період з квітня 2009 року по жовтень 2011 року, і не мав будь-яких даних про такі виплати.

Обставин, які б не дозволили обвинуваченому протягом тривалого часу виконувати належним чином покладені на нього законом обов`язки щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд не встановив.

Той факт, що він має іншу сім`ю та на утриманні малолітніх дітей, ніяким чином не звільняло його від утримання неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Доводи захисника про тривале неналежне виконання державними виконавцями обов`язків по контролю сплати аліментів, не свідчить на користь ОСОБА_19 , який був обізнаний про свої обов`язки сплачувати аліменти, але протягом тривалого часу не виконував їх, що свідчить про злісність ухилення від аліментних зобов`язань.

У зв`язку з викладеним, суд не вбачає підстав для виправдання ОСОБА_19 , на чому у судових дебатах наголошувала захисник ОСОБА_5 .

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, обставини справи та особу ОСОБА_19 , - тричі притягався до кримінальної відповідальності, але у відповідності до ст.ст.88, 89 КК України являється не судимим, задовільно характеризується за місцем проживання, з 02.06.2015 року по 26.02.2016 року перебував на обліку у центрі зайнятості як безробітній, зі слів фактично працює, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Приймав участь у проведенні АТО на сході країни та нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 227 від 19 вересня 2019 року на хронічне душевне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності або інший хворобливий стан психіки в період часу вчинення інкримінованого йому діяння не страждав і на теперішній час не страждає, усвідомлював тоді та усвідомлює на теперішній час свої дії (бездіяльність), керував і може керувати ними. Не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру (а.к.п.126-128).

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає наявність малолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Той факт, що під час судового провадження ОСОБА_7 сплатив на користь ОСОБА_6 3300 грн., не може бути визнаним судом як пом`якшуюча обставина виходячи з наступного. Так, ОСОБА_7 протягом 10 років, безумовно розуміючи, що має обов`язок забезпечувати повноцінне життя своїх синів та незважаючи на це, жодних дієвих кроків, направлених на їх належне забезпечення не вживав і лише після направлення обвинувального акта до суду, усвідомлюючи можливість призначення реального покарання, надіслав дітям грошові кошти.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, обставин справи і даних про особу ОСОБА_19 , який тривалий час не сплачував аліменти на утримання двох дітей, суд погоджується з позицію прокурора та потерпілої щодо виду й міри покарання, та вважає необхідним призначити запропоноване прокурором покарання, вважаючи, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Підстав для призначення покарання з випробуванням, суд не вбачає.
Цивільний позов потерпілою та витрати на залучення експерта стороною обвинувачення не заявлялися, запобіжний захід обвинуваченому не обирався, речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.164 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді обмеження волі строком 1 (один) рік.

Строк покарання обчислювати з дня прибуття засудженого ОСОБА_4 у виправний центр і постановки його на облік.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому, захиснику, потерпілій та прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1