Справа № 308/9540/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000981, відомості про яке 29.08.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

29 серпня 2020 року слідчим відділенням Ужгородського РВП поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000981 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Із внесеного клопотання слідує, що 28.08.2020 близько 20 годин 50 хвилин невстановлена особа умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нанесла останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому відростку правої променевої кістки, пілся чого нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді перелому середньої третини ліафізи п`ятої кістки, забій лівої кисті.
28.08.2020 під час огляду місця події, який проводився по автомобільній дорозі «М-08» (об`їзна Ужгорода), на першому кілометрі дороги неподалік АЗС «Shell», було виявлено та вилучено: транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «SENS ТІ3110», номер кузова « НОМЕР_1 », д.н.з. « НОМЕР_2 », сірого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_6 , який поміщено на спец, майданчик Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке упаковано до паперового конверту білого кольору та скріплено підписами понятих та слідчого; предмет, зовні схожий на пістолет, який упаковано до спец, пакету Нац. Поліції №ЕХРТ0210334; змив з курка пістолета, який поміщено до паперового конверту та скріплено підписами понятих та слідчого; предмет, зовні схожий на біту, який поміщено до поліетиленового пакету, скріплений біркою з підписами понятих та слідчого; один одорологічний слід з ручки біти, який поміщено до спец, пакету Нац. Поліції №ЕХРТ0210336; одорологічний слід з ручки пістлета, який упаковано до спец, пакету Нац. Поліції №ЕХРТ0210335.
Прокурор вказує, що 31 серпня 2020 слідчим СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області подано до Ужгородського міськрайонного суду клопотання про арешт майна, яке погоджене прокурором Ужгородської місцевої прокуратури.
17 вересня 2020 через канцелярію Ужгородської місцевої прокуратури надійшла вказана ухвала.
29 серпня 2020 слідчим СВ Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «SENS Т13110», номер кузова « НОМЕР_4 », д.н.з. « НОМЕР_2 », сірого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_6 , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке упаковано до паперового конверту білого кольору та скріплено підписами понятих та слідчого у порядку ст. 98 КПК України визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
Клопотання мотивоване тим, що з метою забезпечення збереження речового доказу та можливості проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій у кримінальному провадженні, даний автомобіль марки «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», номер кузова « НОМЕР_1 », д.н.з. « НОМЕР_2 », сірого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_6 , є засобом вчинення кримінального правопорушення, в якому знаходились знаряддя вчинення даного кримінального правопорушення, а саме предмет, зовні схожий на біту та предмет, зовні схожий на пістолет, якими були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також здійснені погрози з демонстрацією даних предметів, які зберегли на собі його сліди, що потребує доказування шляхом проведення досудового розслідування та судових експертиз із залученням спеціалістів які володіють відповідними навиками
На підставі наведеного прокурор просить накласти на транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», номер кузова « НОМЕР_1 », д.н.з. « НОМЕР_2 », сірого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_6 та залишити його на спец, майданчику Ужгородського РВП Ужгородського ВП ЕУНП в Закарпатській області до проведення за його участю всіх необхідних слідчих дій, а також на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , який упаковано в паперовий конверт та скріплено підписами учасників.
Прокурор в судове засідання не з`явився.
Власник майна в судове засідання не з`явився, однак від адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у задоволенні клопотання прокурора просив відмовити. Також від адвоката ОСОБА_7 надійшли до суду заперечення на клопотання про арешт майна, згідно яких просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт на транспортний засіб «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», д.н.з. « НОМЕР_2 », свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , з підстав необґрунтованості.
Дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Як вбачається з матеріалів клопотання, Ужгородським РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2020 року за №0000981.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Згідно протоколу огляду місця події від 28.08.2020, було виявлено та вилучено транспортний засіб «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», д.н.з. « НОМЕР_2 ».
Слідчим суддею встановлено, що вилучений транспортний засіб «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», д.н.з. « НОМЕР_2 », зареєстрований за ОСОБА_6 .
Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що вилучене майно, відповідає вимогам ст. 98 КПК України

Разом з тим, прокурором, в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вказаний в клопотанні транспортний засіб «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», д.н.з. « НОМЕР_2 », має значення речового доказу у кримінальному провадженні.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частина 6 статті 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.
Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту
З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000981 від 29.08.2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України,
Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Слідчий суддя зазначає, що арешт вилученого транспортного засобу може призвести до обмеження права власності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, та приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини та положення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, при цьому позбавлення цього права відбувається в суворому додержанні як національного, так і міжнародного законів, щоб не призводити до свавілля з боку правоохоронних органів на втручання в право власності, тому слідчий суддя вважає, що клопотання є необґрунтованим.
З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту, у рамках кримінального провадження № 0000981, відомості про яке 29.08.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, а саме на: транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «SENS ТІ 3110», номер кузова « НОМЕР_1 », д.н.з. « НОМЕР_2 », сірого кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_6 , а також на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , що упаковано в паперовий конверт та скріплено підписами учасників , відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1