Постанова Іменем України
19 січня 2021 року

м. Київ
справа №295/3784/17

провадження № 51-1912км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 (в режимі відео конференції),
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000682, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки та жительки

АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2019 рокуОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ст. 71 КК до цього покарання частково приєднано невідбуте ОСОБА_6 покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 14 червня 2013 року та призначено остаточне покарання у виді арешту на строк 3 місяці 15 днів.
Житомирськийапеляційний суд 05 лютого 2020 року скасував вирок місцевого суду у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 14 червня 2013 року й остаточно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.

За вироком ОСОБА_6 засуджена за те, що вона 07 січня 2017 року близько 16:00, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу повторно викрала мобільний телефон марки «Nokia 1280», завдавши потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 300 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування вироку апеляційного суду щодо неї на підставі невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість. Вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував обставин, які пом`якшують її покарання і, на її переконання, можуть бути підставою для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, а також не взяв до уваги думки потерпілого, який просив суворо не карати засуджену, та висновку органу пробації, згідно з яким виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. Вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена підтримала касаційну скаргу. Прокурор вважав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, не оспорюються в касаційній скарзі засудженої.
Що стосується доводів засудженої про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного їй покарання, то колегія суддів дійшла такого.
З матеріалів кримінального провадження видно, що попереднім вироком Богунського районного суду м. Житомира від 14 червня 2013 року ОСОБА_6 була засуджена до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Ухвалою цього ж суду від 25 червня 2014 року її направлено для відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі, а згідно з ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області 17 листопада 2016 року ОСОБА_6 звільнена умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий строк 11 місяців 13 днів.
Новий злочин ОСОБА_6 вчинила 07 січня 2017 року, тобто протягом невідбутої частини покарання, від відбування якого вона була звільнена умовно-достроково.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 КК у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК. У цих статтях визначено порядок призначення покарання за сукупністю вироків і правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення.
Зокрема, частиною 1 ст. 71 КК передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Частиною 4 цієї статті передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про судову практику призначення судами кримінального покарання», при застосуванні правил ст. 71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Відповідно до змісту п. 26 цієї ж постанови у разі, коли особа була звільнена від відбування покарання умовно-достроково і в період строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.
Перевіряючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, у якій останній вказував на неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, що у свою чергу потягло невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості злочину та особі винної через м`якість, апеляційний суд встановив, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не дотримався вимог закону. Тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалення в цій частині свого вироку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що внаслідок призначення ОСОБА_6 покарання без урахування вимог ч. 4 ст. 81 КК було неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, що потягло м`якість призначеного покарання, є правильним, а тому цей суд обґрунтовано скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив свій вирок, яким призначив засудженій покарання відповідно до вимог закону.
Покарання, призначене ОСОБА_6 за оскарженим вироком, відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Воно обране з урахуванням тяжкості вчиненого засудженою кримінального правопорушення, особи винної та обставин, які впливають на покарання. На переконання касаційного суду, обране засудженій покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Вважати покарання несправедливим через суворість підстав немає.
Скасовуючи вирок місцевого суду та ухвалюючи свій вирок щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд навів переконливі мотиви для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Підстави для скасування вироку апеляційного суду за доводами касаційної скарги засудженої відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3