Справа № 947/2062/21
Провадження № 1-кс/947/447/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.01.2021 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0002632 від 25.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

1.Фактичні обставини даного кримінального провадження та обґрунтування поданого клопотання.
25.07.2019 до чергової частини Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_5 про те, що невстановлена особа, здійснивши незаконний продаж належного ОСОБА_5 автомобілю марки «BMW 528I», шляхом обману, заволоділа грошовими коштами останньої, завдавши ОСОБА_5 майнової шкоди, сума якої встановлюється.
25.07.2019 було допитано в якості потерпілої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила що в лютому 2017 року вона придбала у власність автомобіль марки «BMW 528I», в кузові білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 . В подальшому, в квітні 2017 року у ОСОБА_5 виникла необхідність у продажу вказаного транспортного засобу, через що потерпіла звернулась до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ОСОБА_5 було відомо, що ОСОБА_6 займався реалізацією транспортних засобів та до цього вони вже були знайомі, і ОСОБА_6 справив позитивне враження на ОСОБА_5 . Враховуючи це, ОСОБА_5 в квітні 2017 року передала ОСОБА_6 транспортний засіб марки «BMW 528I», в кузові білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу № НОМЕР_2 . Через пів року, ОСОБА_6 припинив виходити на зв`язок, при цьому транспортний засіб не повернув та грошові кошти від можливої реалізації також не передав. В подальшому, ОСОБА_5 стало відомо, що 14.04.2017 ОСОБА_6 передав вищевказаний транспортний засіб на комісію в Одеську філію Приватне Підприємство «Виробничо Торгівельне Підприємство «Гермес», уклавши з ними договір від імені ОСОБА_5 , при цьому не маючи жодної довіреності на управління, користування або розпорядження вказаним транспортним засобом. Після чого ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого став власником транспортного засобу марки «BMW 528I», 2012 р.в., в кузові білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 . В подальшому вказаний транспортний засіб ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 , (після реєстрації д.н.з. НОМЕР_3 ).
Крім того, 12.06.2020 слідчим СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було призначено судову почеркознавчу експертизу за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів».
14.09.2020 до СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло клопотання судового експерта сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Одеського НДЕКЦ МВС про надання документів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи № 338-П від 24.08.2020, відповідно до якого експерт просить надати оригінали досліджуваних документів.
Згідно висновку експерта № 20-5253 судово-почеркознавчої експертизи від 23.11.2020, підписи від імені ОСОБА_5 в Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6718/17/000809 від 14.04.2017 та в Акті огляду реалізованого транспортного засобу № 6718/17/000809 від 14.04.2017, виконані не самою ОСОБА_5 , а іншою особою.
Місцезнаходження транспортного засобу марки «BMW 528I», 2012 р.в., в кузові білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 , не встановлено. Встановити його місцезнаходження на даний час не представляється можливим.
Сторона обвинувачення звертається з клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що зважаючи на те, що зазначене у клопотанні майно, в подальшому, може бути використано, як докази, вбачається необхідність накласти арешт на майно, а саме: автомобіль марки «BMW 528I», 2012 р.в., в кузові білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 , та ключі від вказаного транспортного засобу.
2. Позиції учасників процесу з приводу клопотання.
Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились. Від слідчого надійшла заява про розгляд клопотання без її участі.

3. Висновки слідчого судді за результатами .
Дослідивши подане клопотання та долучені в його обґрунтування матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
3.1. Норми законодавства, якими керується слідчий суддя при вирішенні клопотання про арешт майна.
Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
Згідно ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
3.2. Вирішення питання щодо відповідності клопотання про арешт майна вимогам законодавства.
Слідчим суддею встановлено, що подане стороною обвинувачення клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.ст. 132, 170, 171 КПК України.
Стороною обвинувачення, в порушення вимог ч. 3 ст. 171 КПК України, до клопотання, не були долучені матеріали, які б обґрунтовували всі доводи, викладені в клопотанні, зокрема, підтверджуючих обставини ймовірного вчинення кримінального правопорушення.
В клопотанні та долучених матеріалах необґрунтовані ризики, передбачені ст. 170 КПК України, необґрунтовано необхідність накладення арешту на майно, оскільки сторона обвинувачення лише формально посилається на норми законодавства, зазначаючи, що зазначене у клопотанні майно, в подальшому, може бути використано як докази. Разом з тим, стороною обвинувачення необґрунтовано яким чином майно може бути використано як докази та необґрунтовано, що вказане майно відповідає хоча б одному із критеріїв, передбачених ст. 98 КК України.
Також, перевіряючи наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування слідчий суддя зазначає, що на даний час обмеження права власності, шляхом накладення арешту на вказане у клопотанні стороною обвинувачення майно - є нерозумним, а стороною обвинувачення не доведено наявність в рамках кримінального провадження обґрунтованої підозри за фактом ймовірного вчинення кримінального правопорушення.

3.3. Висновки слідчого судді.
На підставі викладеного, враховуючи необґрунтованість та вищевказані недоліки клопотання, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0002632 від 25.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1