Постанова
Іменем України
19 березня 2020 року

м. Київ
справа № 566/1267/18
провадження № 51-6285км19

Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року і ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000365, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу 18 жовтня 2016 року вироком Млинівського районного суду Рівненської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 серпня 2018 року о 18:00, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на протиправне збагачення за рахунок чужого майна, користуючись відсутністю власника, прийшов на територію господарства ОСОБА_8 , що розташоване на

АДРЕСА_2 , без дозволу власника зайшов в приміщення літньої кухні даного господарства та з морозильної камери, яка там знаходилася, дістав шматок мороженого м`яса свинини вагою приблизно 2 кг, вартістю 280 грн, проте, його помітила

ОСОБА_8 , яка повернулася в своє господарство та зайшла в приміщення літньої кухні.

Усвідомлюючи, що його неправомірні дії помічені ОСОБА_8 , з метою досягнення свого злочинного наміру, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, завдав шматком мороженого м`яса один удар в голову

ОСОБА_8 від чого остання впала на землю. Після чого залишив приміщення літньої кухні та покинув територію господарства потерпілої, а відкрито викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 280 гривень.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як наслідок, безпідставну кваліфікацію дій засудженого за ч. 3 ст. 186 КК України, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині кваліфікації дій засудженого та призначеного останньому покарання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевим та апеляційним судом безпідставно не взято до уваги показання засудженого про те, що останній неодноразово допомагав потерпілій по господарству та зайшов на територію її господарства без наміру на викрадення чужого майна. Умисел на викрадення майна потерпілої у нього виник в момент його перебування в приміщенні літньої кухні потерпілої, а викраденим майном засуджений не розпорядився на власний розсуд, оскільки не виніс його з приміщення літньої кухні. У зв`язку з наведеним, на думку захисника, засуджений вчинив замах на грабіж не поєднаний з проникненням у приміщення, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3

ст. 186 ККУкраїни, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема, судами належним чином перевірялися доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій засудженого, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, а також поєднаний з проникненням в приміщення, тобто за ч. 3 ст. 186 КК України, що були спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення. Так, судами зроблені правильні висновки про те, що засуджений розпочав свої дії як таємне викрадення майна з морозильної камери, яка знаходилась в приміщенні літньої кухні господарства потерпілої, надалі він був викритий потерпілою ОСОБА_8 , яка зайшла в дане приміщення. Після чого, ОСОБА_7 завдав шматком мороженого м`яса один удар в голову ОСОБА_8 від чого остання впала на землю. В подальшому засуджений втік з викраденим майном з місця події, утримуючи його при собі. При цьому, ОСОБА_7 усвідомлював, що його злочинні дії вже були викриті.
Таким чином, дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. При відкритому викраденні чужого майна насильство може бути застосовано як з метою вилучення майна та і з метою його утримання. У даному кримінальному провадженні засуджений

ОСОБА_7 застосував насильство після вилучення майна з метою його утримання.
Крім цього, згідно з висновком, викладениму постанові від 18 квітня 2018 року Великої Палати Верховного Суду (справа № 569/1111/16-к), під проникненням у інше приміщення слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо) або за допомогою інших засобів, які дають змогу винній особі викрасти майно без входу до цього приміщення.
Для кваліфікації за ч. 3 ст. 186 КК України також важливим є факт усвідомлення особою незаконності входження (потрапляння) у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення грабежу. Вчиняючи грабіж, поєднаний з проникненням, особа повинна усвідомлювати протиправність входження (потрапляння) у приміщення або перебування в ньому під час вчинення грабежу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що засуджений ОСОБА_7 зайшов в приміщення літньої кухні потерпілої ОСОБА_8 без будь-якої потреби, дозволу та запрошення останньої. Такі висновки суду ґрунтуються на показаннях самого засудженого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , які суду дали показання на підтвердження зазначеного.

Крім цього, винуватість засудженого підтверджується дослідженими в судовому засіданні іншими письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.
Таким чином, зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, досліджених та оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що засуджений вчинив замах на грабіж, оскільки викрадене майно не виніс з приміщення літньої кухні, на думку колегії суддів є неспроможними з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 15 КК України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Відповідно до положень кримінального закону грабіж вважається закінченим злочином з моменту, коли винна особа повністю реалізувала умисел щодо заволодіння майном. Заволодіння передбачає такий перехід майна до винного, який надає йому навіть початкову реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. При цьому докладне визначення цього моменту в кожному конкретному випадку залежить від характеру майна, навколишньої обстановки щодо вчинення грабежу, наявності реальної можливості використати майно за особистим розсудом винного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, і це встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, показання ОСОБА_7 , в частині того, що він залишив м`ясо в літній кухні, спростовуються показаннями потерпілої

ОСОБА_8 , які були надані під час розгляду в суді першої інстанції, яка показала, що 12 серпня 2018 року виходячи з свого хліва, помітила як ОСОБА_7 побіг до її літньої кухні. Зайшовши за ним, вона побачила ОСОБА_7 , який стояв біля морозильної камери та тримав в руках заморожене м`ясо, яке він дістав з морозильної камери. Після чого ОСОБА_7 підбіг до неї та шматком мерзлого м`яса завдав їй один удар в область голови від чого вона впала, а ОСОБА_7 втік з викраденим м`ясом.

Разом з цим, показання потерпілої підтверджуються протоколом огляду місця події від 12 серпня 2018 року з фото таблицями до нього, який був проведений у відповідності до норм кримінального процесуального закону та заяв, зауважень, доповнень до якого не надійшло.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги захисника про те, що злочин не було доведено до кінця з підстав, що не залежали від волі засудженого, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються наведеним вище, оскільки ОСОБА_9 мав реальну можливість розпоряджатися чи користуватися викраденим майном.
Таким чином, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 186 КК України з таким висновком погоджується і колегія суддів. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, в тому числі і тим на які він послалася у своїй касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Інші доводи касаційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга захисника має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року і ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року щодо

ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3