Ухвала
Іменем України
24 червня 2020 року

м. Київ
справа № 571/1060/18

провадження № 51- 2913 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та призначено покарання у виді арешту на строк 1 місяць.
На підставі статей 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано покарання, призначене за вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року, і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді арешту на строк 1 місяць 18 днів.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 , будучи засудженим 15 лютого 2018 року Рокитнівським районним судом Рівненської області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин, та перебуваючи з 30 березня 2018 року на обліку в Рокитнівському районному секторі з питань пробації філії ДУ «Центр пробації» в Рівненській області, де останньому роз`яснено обов`язки та умови відбування покарання, а також попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, про що 13 квітня 2018 року відібрано розписку, порушив правила та умови відбування покарання, а саме у період з 16 квітня 2018 року не прибув до КП «Рокитне» для виконання покарання, тобто умисно, без поважних причин не відбув жодної години громадських робіт, чим ухилився від відбування покарання, призначеного за вироком суду.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання шляхом визначення йому покарання у виді обмеження волі та відповідно до положень ст. 75 КК звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. На обґрунтування своїх доводів засуджений зазначив у скарзі про те, що:
судом першої інстанції в повній мірі не були враховані пом`якшуючі покарання обставини відповідно до ст.66 КК України, які були встановлені в судовому засіданні;
має на утриманні двох малолітніх дітей;
визнаний непридатним для проходження служби в Збройних Силах України;
за місцем проживання негативно не характеризується;
на диспансерних обліках у медичних закладах не перебуває;
для утримання сім`ї має заробляти кошти, у зв`язку з цим просить пом`якшити йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, при вирішенні питання про наявність яких суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про суворість призначеного йому покарання.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі про невідповідность призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання у виді арешту на строк 1 місяць врахував усю сукупність встановлених обставин кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, повне визнання вини та розкаяння у вчиненому, та прийшов до висновку призначити покарання у виді арешту на мінімальний строк. Крім того, суд першої інстанції належним чином оцінив та врахував при призначенні покарання дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 раніше судимий, має постійне місце проживання, де характеризується добре. Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України суд першої інстанції визнав перебування на утриманні ОСОБА_4 двох малолітніх дітей обставиною, що пом`якшує покарання. Судом першої інстанції обтяжуючих покарання обставин відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.
Поряд з цим судом враховано, що:
відповідно до досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ОСОБА_4 повторного правопорушення не визначався у зв`язку з неявкою особи до органів пробації;
застосування примусового лікування ОСОБА_4 не потребує, що підтверджується довідками Рокитнівської поліклініки.
Врахувавши зазначені обставини, місцевий суд, керуючись вимогами статей 50, 65 КК України, дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_4 покарання у виді арешту на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, яке буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів. У відповідності до положень статей 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано покарання, призначене за вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року, і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді арешту на строк 1 місяць 18 днів.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , у якій ним ставилось питання про зміну вироку в частині призначеного покарання та призначення покарання у виді обмеження волі і звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
При цьому, апеляційний суд, визнавши необґрунтованими наведені доводи апеляційної скарги, також зазначив про те, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом першої інстанції призначене у відповідності з вимогами ст. 65 КК України.

Окрім іншого, суд апеляційної інстанції зазначив про врахування судом першої інстанції, що вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року ОСОБА_4 слід відбувати реально, а тому при призначенні покарання за сукупністю вироків за таких обставин застосування положень ст. 75 КК України є неприпустимим. Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції, що перевиховання ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скарги, в тому числі й ті, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей (7 та 8 років), визнаний непридатним для проходження служби в Збройних Силах України, за місцем проживання негативно не характеризується, на диспансерних обліках у медичних закладах не перебуває, йому потрібно заробляти кошти для утримання сім`ї, тому призначення покарання з іспитовим строком було б для нього більш прийнятним, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді арешту.
А тому, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання з врахуванням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Крім того, ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі ставить питання про визначення йому покарання у виді обмеження волі замість арешту, тобто більш тяжкого покарання, чим буде фактично погіршене його становище, що виходить за межі компетенції Верховного Суду.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3