Провадження №: 1-кп/127/906/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2020 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001343 від 01.04.2018 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Клинці, Брянської області, Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого на СТО «Дінетрол», із неповною вищою освітою, одруженого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

потерпілого: ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілого: ОСОБА_6 ,

представника потерпілого: захисника ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та проходячи її на посаді водія автомобільного взводу (легкових автомобілів) автомобільної роти батальйону забезпечення зазначеної військової частини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 607 від 28.12.2017 автомобіль «УАЗ- 31514» номерний знак НОМЕР_2 закріплено за водієм автомобільного взводу (легкових автомобілів) автомобільної роти батальйону забезпечення старшим солдатом ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_3 01.04.2018 близько 11:35 год., керуючи технічно справним закріпленим за ним командиром військової частини НОМЕР_1 автомобілем «УАЗ-31514» номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись на підставі дорожнього листа від 31.03.2018 по вул. Хмельницьке шосе м. Вінниці, в порушення п. 18.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, положень Військової присяги, ст. ст. 11, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, рухаючись у лівій смузі руху вулицею Хмельницьке шосе в напрямку площі Гагаріна, в районі перехрестя із вулицею Писарєва, маючи посвідчення водія та обіймаючи посаду водія, достеменно знаючи вимоги зазначених правил дорожнього руху, із власної необережності допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину дороги по розмітці нерегульованого пішохідного переходу з права-наліво по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок даної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у вигляді: ран на обличчі, повного розриву верхньої губи зліва, переломів коронок чотирьох зубів на нижній щелепі (1, 2 справа, 1, 2 зліва), перелом краю альвеолярного відростка нижньої щелепи зліва, тіла нижньої щелепи на рівні 1, 2 зубів справа.

В діях водія автомобіля «УАЗ-31514» номерний знак НОМЕР_2 старшого солдата ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам п. 18.4 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_3 порушив вимоги п. 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 згідно з якими: п. 18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водій інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 , знаходиться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Допитаний у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю за викладених у обвинувальному акті обставинах, цивільний позов заявлений прокурором визнав у повному обсязі та суду надав наступні показання.

Так, ОСОБА_3 був військовим строкової служби військової частини НОМЕР_1 на посаді водія. 01.04.2018 керівник ОСОБА_3 дав доручення останньому на службовому автомобілі, забрати доньку керівника із дитячого садочка.

Обвинувачений ОСОБА_3 виконуючи вказівку керівника, рухався на транспортному засобі «УАЗ» у лівій смузі руху та скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_5 , який переходив дорогу на пішохідному переході, після настання транспортної пригоди ОСОБА_3 вийшов із автомобіля та надавав медичну допомогу потерпілому. Обвинувачений ОСОБА_3 розумів, що згідно Правил дорожнього руху, він мав зупинитись або зменшити швидкість автомобіля перед пішохідним переходом, однак цього не зробив.

Також обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що завдану шкоду не відшкодовував, оскільки цілий рік перебував на заробітках за кордоном, а після приїзду, у обвинуваченого захворіла тітка, та, він не в змозі був допомагати стороні потерпілих.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 просив суд його суворо не карати, оскільки у нього на утриманні перебуває малолітня дитина 2019 року народження.

Допитаний у ході судового провадження потерпілий ОСОБА_5 в присутності законного представника потерпілого ОСОБА_6 , суду надав наступні показання, що 01.04.2018 він разом зі своїм братом та другом почав переходити пішохідний перехід, одна машина зупинилась та вони почали рух, будучи на пішохідному переході ОСОБА_5 виглянув, що б подивитись вліво чи не їде наступна машина та в цей момент ОСОБА_5 збив автомобіль.

Після дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_5 забрала швидка медична допомога та він перебував у лікарні, у ОСОБА_5 боліло все обличчя, випали зуби. Після того, як ОСОБА_5 виписали із лікарні, він ще довго лікувався вдома, певний час не ходив до школи, йому було важко їсти та важко розмовляти.

У ході судового провадження представник потерпілого ОСОБА_6 , суду зазначила, що її малолітній син ОСОБА_5 , після дорожньо-транспортної пригоди певний час перебував у лікарні, однак обвинувачений ОСОБА_3 жодного разу не підходив до ОСОБА_6 та її сина та жодного разу не просив вибачення, будь яких грошових коштів ОСОБА_6 ніхто не пропонував та нічого не відшкодовував. Після лікування у лікарні, ОСОБА_5 необхідне і надалі лікування, після струсу головного мозку ОСОБА_5 став неспокійним та постійно комплексує щодо шраму.

Крім того, ОСОБА_6 зазначила, що має претензії матеріального характеру до обвинуваченого, шкода їй не відшкодована, обвинувачений жодного разу не цікавився здоров`ям потерпілого та взагалі не пропонував жодної допомоги.

Також, ОСОБА_6 повідомила, що її сину ОСОБА_5 і надалі потрібно продовжувати лікування, а також коли щелепа ОСОБА_5 виросте, йому необхідно буде неодноразово проводити операційне втручання для того щоб відносити його стан, що потягне за собою великі фінансові витрати.

Зазначила про те, що обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно позбавити права керування, однак не наполягала на суворій мірі покарання.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Також судом з`ясовано чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_3 та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції.

Одночасно, обвинуваченому ОСОБА_3 та іншим учасникам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи та оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 415 КК України, порушення правил водіння транспортної машини, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд враховує, що у постановах Верховного суду звернута увага на те, що відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 судом враховано те, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, відповідно до довідки від 09.09.2019 № 1097. Згідно довідки комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» від 04.09.2019 ОСОБА_3 на диспансерному обліку не значиться. Крім того, судом враховано, що у обвинуваченого ОСОБА_3 на утриманні перебуває малолітня дитина 2019 року народження.

Відповідно до обвинувального акту органами досудового розслідування, відповідно до ст. 66 КК України визнано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
У ході судового провадження встановлено те, що обвинувачений ОСОБА_3 визнає фактичні обставини справи, тобто визнає вину в інкримінованому йому злочині.
Разом із тим, суд не вбачає в діях обвинуваченого ОСОБА_3 такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення під час судового провадження так і у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у ході судового провадження так із матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_3 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілій стороні оговтатись від пережитого, компенсувати їм перенесені страждання, чи полегшити душевний біль, натомість у ході судового провадження встановлено, що ОСОБА_3 не вчинялось жодних дій, щодо відновлення порушених прав потерпілого.

Крім того, суд вважає, що ставлення ОСОБА_3 до вчиненого ним порушення та його поведінка після вчинення злочину не може свідчити як про щире каяття так і про активне сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд враховує визнання вини.
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме те, що останній раніше не судимий, ставлення його до вчиненого злочину, поведінку у ході судового провадження, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання, відсутності підстав для застосування при призначенні покарання ч. 1 ст. 69 КК України.

З урахуванням вказаного, суд переконаний, що саме покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначене ОСОБА_3 буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари ОСОБА_3 за вчинене, а й буде слугувати для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, у ході судового провадження прокурором в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених державним закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат.

Згідно довідки № 01/1393 від 17.09.2019 наданої бухгалтерією комунального некомерційного підприємства «Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні Вінницької обласної ради» вартість стаціонарного лікування потерпілого ОСОБА_5 з 01.04.2018 по 10.04.2018 складала 10 186, 81 грн.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених державним закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у кримінальному провадженні на суму 10 186,81 грн. є таким, що підлягає задоволенню та стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки доведений матеріалами кримінального провадження та визнається обвинуваченим.

У порядку ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання, щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2018 підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 370, 371, 374 КПК України, ст. 65 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов заявлений прокурором в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених державним закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у кримінальному провадженні - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької міської ради» 10 186,81 грн.

Речові докази, а саме: автомобіль «УАЗ 31514» державний знак НОМЕР_2 , який переданий на відповідальне зберігання до військової частини НОМЕР_1 залишити військовій частині НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 процесуальні витрати за проведені експертизи на користь держави у сумі 5 922,67 грн.

Арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2018 скасувати.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вручити копію вироку обвинуваченому та прокурору негайно.

Учаснику судового провадження, який не був присутній у судовому засіданні копію вироку суду надіслати поштою не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: