Справа № 296/4488/20
УХВАЛА

Іменем України

30 травня 2020 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду м.Житомира ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Володарськ-Волинськ, Житомирської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням та просив застосувати стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий вказав, що СУ ГУНП в Житомирській області розслідується кримінальне провадження №0000254 від 29.05.2020 року за підозрою громадянина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правлпорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 29 травня 2020 року близько 00 год. 20 хв. водій ОСОБА_6 , в порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_8 та рухався ним по вул. Ватутіна в напрямку вул. Матросова смт. Хорошів Житомирської області.

Поблизу електроопори № 2/19 указаної вулиці водій ОСОБА_6 в силу свого алкогольного сп`яніння, проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку і в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху, маючи технічну можливість запобігти наїзду з моменту виявлення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити з місця водія, в момент виникнення небезпеки для руху своєчасно не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу та рухаючись в своїй смузі руху передньою частиною керованого ним транспортного засобу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перебував на проїзній частині.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від яких загинув.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 1.5, 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_9 , ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, одразу після наїзду на пішохода ОСОБА_9 , водій ОСОБА_6 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_9 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_9 , який перебував у небезпечному для життя стані, та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_6 сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Своїми умисними діями, які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для житті стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.

29 травня 2020 року по даному факту слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000254, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

29 травня 2020 року по даному факту слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000254, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та цього ж дня внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

29.05.2020 прокуратурою Житомирської області винесено постанову про об`єднання кримінальних проваджень №0000256 від 29.05.2020 з № 0000254 від 15.08.2018 в одне провадження під єдиним номером № 0000254.

29 травня 2020 року ОСОБА_6 затримано в порядку в порядкуст. 208 КПК України та 29 травня 2020 року останньому повідомлено про підозру у скоєнні ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджуються доказами, зібраними в матеріалах справи.

Слідчий вказує, що на даний час ризики передбачені п.п.1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які враховувались при застосуванні підозрюваному запобіжного заходу та його продовженні не зменшились та продовжують існувати.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали з викладених у ньому підстав.

Захисник заперечив щодо обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказавши, що підозрюваний має стійкі соціальні зв`язки, має постійне місце проживання, одружений, на утриманні має малолітню дитину.

Підозрюваний підтримав думку свого захисниика.

Заслухавши прокурора, захисника та підозрюваного, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбчених цим Кодексом (ч.2 ст.177 КПК України).

Приписами ч.1 ст.194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

За ч. 2 ст. 194 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто ймовірна причетність останнього до злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження за №0000254, тобто наявними у даному кримінальному провадженні фактичними даними, зокрема дослідженими в ході розгляду даного клопотання, доказами, підстав для визнання яких недопустимими на даний час немає.

Вирішуючи питання про обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує позитивну характеристику підозрюваного з місяця проживання, відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання та стійкі соціальні зв`язки.

Суд приймає до уваги положення п.1 ст.5 Європейської конвенції з прав людини, яка визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. При цьому, у п.52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» від 26 червня 2014 року за заявою № 21262/06 суд вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений (підозрюваний) може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Зазначена небезпека не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування вказаної небезпеки, або зробити її на стільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. також рішення у справі «Доронін проти України» (Doronin v. Ukraine), пп. 63-64, рішення у справах «Осипенко проти України» (Osypenko v. Ukraine), заява № 4634/04, пп. 76-80, від 9 листопада 2010 року, та «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02, пп. 79-81, 99 та 101, від 10 лютого 2011 року).

У відповідності до п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4 від 4 квітня 2013 року "Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених Кримінально процесуальним кодексом, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування тримання під вартою.

Ризикии, на які вказано в клопотанні та визначені п.п. 1, 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не доведені матеріалами клопотання.

Окрім того, в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено недостатність застосування більш м"якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, які зазначено в клопотанні.

Також суд зазначає, що аргументи за чи проти обмеження свободи як обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, а повинні бути підкріплені фактичними доказами.

Приписами ч.1 ст.178 КПК України визначено, зокрема, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Оцінюючи в сукупності тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивну характеристику за місцем проживання, одружений, на утриманні має малолітню дитину, слідчий суддя вважає, що застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

На думку слідчого судді, зазначені вище обставини, дають підстави вважати, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту буде співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі підозрюваного і зможе забезпечити належне виконання останнім процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 181, 183, 184, 193, 194, 196, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого відмовити.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі процесуальні обов`язки:

1) заборонити цілодобово залишати житло, за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) прибувати по першому виклику до слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні №0000254 від 29 травня 2020 року;

5) здати на зберігання до органу досудового розслідування свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон;

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Виконання ухвали доручити органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчих у провадженні яких перебуває дане кримінальне провадження.

Визначити строк дії обов`язків впродовж двох місяців з моменту оголошення ухвали до 30.07.2020р.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1