Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/6387/16-к
Провадження № 1-кп/490/420/2017
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

його захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпрі /на той час - Дніпропетровську/, є українцем, громадянином України, є одруженим, має сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здобув вищу освіту, раніше засуджувався:

-02 жовтня 2008 року - Амур-Ніжньодніпровським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ - за частиною 2 статті 15 - частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України - до 2 років позбавлення волі;

-19 червня 2009 року - Ленінським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ - за частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 190, частиною 2 статті 358, частиною 3 статті 15 - частиною 3 статті 358 Кримінального Кодексу України та за сукупністю цього та попереднього вироків - остаточно - до 4 років позбавлення волі; ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 14 лютого 2011 року не відбуту на той час частину покарання було замінено на більш м`яке - обмеження волі; був звільнений 06 жовтня 2011 року умовно-достроково, з невідбутою частиною покарання 1 рік 2 місяці 11 днів

а також:

-14 березня 2017 року - Ленінським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ - за частиною 2 статті 289 Кримінального Кодексу України - до 5 років позбавлення волі, а за сукупністю злочинів, за які він був засуджений цим вироком та вироком Жовтневого районного суду міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ від 03 жовтня 2016 року та вироком Індустріального районного суду міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ від 18 серпня 2016 року - остаточно - до 5 років 1 місяця позбавлення волі; був звільнений відповідно до ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2018 року умовно-достроково, з невідбутою частиною покарання в 1 рік 07 місяців 08 днів,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 185; частиною 2 статті 15 - частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

ОСОБА_4 , будучи засудженим за вчинення злочинів проти власності та маючи не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості за їх вчинення, знов вчинив нові злочини проти власності за таких обставин.

1. 26 березня 2015 року біля 6.00 години він погодився на пропозицію засудженого за вчинення цього злочину вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2016 року /в редакції ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року/ ОСОБА_10 на таємне викрадення чужого майна з приміщення сервісного центру "Техносервіс", розташованого у будинку 22 "А" по вулиці Шнеєрсона /на той час - Карла Лібкнехта/ у місті Миколаєві.

Реалізуючи умови досягнутої домовленості, ОСОБА_4 , знаходячись біля вікна вказаного приміщення, на якому ОСОБА_10 заздалегідь пошкодив решітки, прийняв від ОСОБА_11 сумки із складеним тим майном
Таким чином ОСОБА_4 разом з ОСОБА_10 вилучили з приміщення сервісного центру "Техносервіс" за адресою: місто Миколаїв, вулиця Шнеєрсона, 22 "А" належне ОСОБА_6 майно, а саме:

Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з місця вчинення злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду у загальному розмірі 101.511 грн. 24 коп..

2. Крім того, 27 березня 2015 року ОСОБА_4 дійшов змови із засудженим за вчинення цього злочину вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2016 року /в редакції ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року/ ОСОБА_10 на таємне викрадення чужого майна з приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Реалізуючи умови досягнутої домовленості, 27 березня 2015 року приблизно о 06:00 годині ОСОБА_4 , знаходячись біля вікна вказаного приміщення, прийняв від ОСОБА_11 належне ОСОБА_12 майно, а саме:

-3 радіатори 500х1000 тип 11 загальною вартістю 4.945, 92 грн.;

-2 радіатори 500х 800 тип 22 загальною вартістю 3.192, 00 грн.;

-бетонозмішувач 220 В об`ємом 250 літрів вартістю 2.415,82 грн.;

-2 продовжувача довжиною по 50 метрів загальною вартістю 463,34 грн.;

-рівень 2000 мм вартістю 225,52 грн.;

-міксер марки "Фіолент" вартістю 33,08 грн.

а всього майна на загальну вартість 11.275 грн. 68 коп.

Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_10 намагались зникнути з місця вчинення злочину, але були затриманими працівниками поліції.

Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

3. Дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати:

-по епізоду від 26 березня 2015 року - за частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням в інше приміщення;

-по епізоду від 27 березня 2015 року - за частиною 2 статті 15 - частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

4. Під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочинів за вказаних вище обставин визнав повністю, підтвердив усі встановлені судом обставини та зазначив, що у содіяному покаявся.

Потерпілий ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження вважав вину обвинуваченого у вчиненні злочину 26 березня 2015 року доведеною.

Потерпілий також підтвердив покази обвинуваченого із приводу способу проникнення до приміщень сервісного центру, а також те, що обвинуваченими було викрадене саме те майно, що перелічене в обвинувальному акті. Заперечень проти вартості цього майна, наведеної в обвинувальному акті, потерпілий також не висловив.

З огляду на таке суд з урахуванням думки учасників судового провадження про можливість такого, на підставі частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України визнав недоцільним подальше дослідження доказів щодо обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень 26 та 27 березня 2015 року, оскільки ці обставини ніким не оспорюються.

За такого факт вчинення обвинуваченим крадіжо 26 та 27 березня 2015 року за встановлених судом обставин суд вважає доведеним.

5. З залучених до матеріалів кримінального провадження довідки № 7-28032015/48001 та копії вироку Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 червня 2009 року вбачається, що ОСОБА_4 раніше засуджувався:

-02 жовтня 2008 року - Амур-Ніжньодніпровським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ - за частиною 2 статті 15 - частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України;

-19 червня 2009 року - Ленінським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ - за частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 190 Кримінального Кодексу України

на момент вчинення злочинів, за які він засуджується цим вироком, вказані судимості не були ані зняті, ані погашені.

За таких обставин суд вважає вину ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за вказаних вище обставин доведеною.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого

6. Як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд враховує визнання ним своєї винуватості, його щире каяття, а також - сприяння ним у судовому розгляді кримінального провадження.

7. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду встановлено не було, через що суд вважає, що такі обставини є відсутніми.

Мотиви призначення покарання

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд, керуючись статтею 65 Кримінального Кодексу України, виходе з санкції відповідної статті Кримінального Кодексу України, враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують його покарання.

В зв`язку із цим стосовно суд відзначає наступне.

8. Оцінюючи характер та ступінь тяжкості злочинів, вчинених ОСОБА_4 , суд враховує те, що усі вчинені ним злочини відповідно до статті 12 Кримінального Кодексу України відноситься до категорії тяжких.

Суд також враховує фактично другорядну та пасивну роль обвинуваченого у вчиненні кожного з вказаних злочинів, що певною мірою знижує суспільну небезпеку його особи.

9. Вивченням даних про особу винного встановлено, що він на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, наразі є одруженим, має двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно.

Суд враховує також, що з 27 березня 2014 року до березня 2015 року він брав безпосередню участь у захисті незалежності та територіальної цілісності України в зоні проведення Антитерористичної операції, зокрема - у Дебльцевському "котлі", нагороджений орденом "За мужність" ІІІ ступеня, під час участі у бойових діях отримав бойове поранення.

Суд враховує також, що після вчинення злочинів, за які обвинувачений засуджується цим вироком, він в зв`язку із вчиненням інших злочинів відбував покарання у місцях позбавлення волі, та, як встановлено ухвалою Менського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року, свою поведінку виправив.

З огляду на таке суд вважає, що вчинені ОСОБА_4 злочини не є наслідком способу його життя, але - наслідком поєднання у його особистості значних здібностей та нездатності оцінювати свої дії з точки зору їх суспільного значення та відрізняти суспільно корисливі вчинки від суспільно небезпечних.
Суд враховує також, що наразі вади оцінки дій, як встановлено ухвалою суду від 12 грудня 2018 року, обвинувачений виправив.

Призначення покарання

10. Цим вироком обвинувачений засуджується за вчинення двох злочинів.

Відповідно до частини 1 статті 70 Кримінального Кодексу України за таких обставин суд має призначити обвинуваченому покарання за кожен з злочинів окремо, після чого призначити покарання за сукупністю злочинів.

11. Призначаючи обвинуваченому покарання за кожен з вчинених ним злочинів, суд виходе з санкцій частини 3 статті 185 Кримінального Кодексу України, оскільки підстави для виходу за межі цих санкцій під час розгляду цього кримінального провадження не встановлено.

При цьому суд враховує наведені вище відомості щодо ролі обвинуваченого у вчиненні злочинів та відомості щодо його особи.

З огляду на ці обставини суд вважає, що за вчинення злочинів обвинуваченому слід призначити покарання у розмірі, що є максимально наближеним до найнижчої межі, встановленої у санкції цієї норми кримінального закону, враховуючи при цьому стадії вчинення злочинів.

За такого суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання:

-за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;
-за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 15 - частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.

12. Призначаючи покарання за сукупністю злочинів, суд виходе з приписів частини 1 статті 70 Кримінального Кодексу України.

Ця норма передбачає призначення покарання з застосуванням принципів поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини.

При вирішенні питання про те, який з цих принципів необхідно застосувати при призначення покарання ОСОБА_4 , суд відповідно до приписів пункту 21 Постанови № 7 Пленуму від 24 жовтня 2003 року Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" враховує данні про її особу, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

В зв`язку із цим суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив злочини протягом двох днів поспіль, у тотожній спосіб та у співучасті з однією особою.

За такого суд вважає, що злочини, за які ОСОБА_4 засуджується цим вироком, є проявом одного явища, через що вважає за необхідне застосувати в цьому випадку принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

За такого за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_4 засуджується цим вироком, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

13. Після вчинення злочинів, за які ОСОБА_4 засуджується цим вироком, він був засуджений вироком Ленінським районним судом міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ за вчинення інших злочинів.

Відповідно до частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України за такого цим вироком йому має бути призначене остаточне покарання з урахуванням покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду міста Дніпра.

14. Вироком Ленінського районного суду міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ ОСОБА_4 засуджений до 5 років 1 місяця позбавлення волі, проте - на підставі статті 81 Кримінального Кодексу України був звільнений від відбування цього покарання умовно-достроково.

Кримінальний Кодекс України не встановлює порядок призначення покарання за наявності поєднання ситуацій, передбачених частиною 4 статті 70 і статтею 81.

При цьому очевидним є те, що до покарання, від відбування частини з якого обвинувачений звільнений, внаслідок особливостей його виконання не можуть бути застосовані ані принципи складання (ані-часткового, ані - повного), ані - принципи поглинання, адже його міра наразі не є визначеною.

Отже, цей вирок та вирок Ленінського районного суду міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ слід виконувати самостійно.

15. Визначаючи порядок виконання цього вироку, суд враховує таке.

Як доведено вище, в цьому випадку вчинення злочинів не є наслідком способу життя ОСОБА_4 , але - наслідком поєднання у його особистості значних здібностей та нездатності оцінювати свої дії з точки зору їх суспільного значення та відрізняти суспільно корисливі вчинки від суспільно небезпечних; вади ж оцінки дій обвинувачений наразі виправив.

Наявність же в нього значних здібностей, що знаходять своє втілення, зокрема, у тому, що він віддано служив Батьківщині, захищаючи її незалежність та територіальну цілісність, сукупно з тією обставиною, що наразі він висловив бажання продовжити військову службу, має родину, двох малолітніх дітей, здобув вищу освіту та отримав достатнє покарання в зв`язку з діями, вчиненими хибно, а також - із тим, що у содіяному він щиро кається, вживає залежних від нього заходів щодо розгляду цієї справи та протягом значного часу з моменту вчинення злочинів, за які він засуджується цим вироком, протиправних дій не вчиняв - дає суду підстави для висновку про те, що наразі його виправлення та перевиховання є можливим без застосування до нього покарання за умови належного контролю за його поведінкою.

З огляду на таке суд вважає за можливе, керуючись ст. 75 Кримінального Кодексу України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку в два роки не вчинить нового злочину.

16. Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд враховує, що злочини був вчинений ним у березні 2015 року.

На момент його вчинення діяла норма статті 76 Кримінального Кодексу України в редакції Закону № 1254-VI від 14 квітня 2009 року, яка передбачала право, але не обов`язок суду у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням покласти на засудженого певні обов`язки; покладення таких обов`язків не визначалось за обов`язкове.

7 вересня 2016 року був прийнятий Закон № 1492-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених", який набув чинності 8 жовтня 2016 року. Цим законом норма статті 76 Кримінального Кодексу України була змінена та вже передбачала обов`язок суду у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням покласти на засудженого певні обов`язки. Тобто, нова редакція вказаної норми встановлювала обов`язкові додаткові обмеження щодо особи, яка звільняється від покарання з випробуванням, погіршуючи таким чином становище такої особи.

Відповідно до частини 2 статті 5 Кримінального Кодексу України за такого редакція частини 2 статті 389 Кримінального Кодексу України, введена в дію Законом № 1492-VIII від 7 вересня 2016 року не має зворотної дії у часі, отже - не може застосовуватись в межах цієї справи.

За такого питання про покладення на ОСОБА_4 обов`язків слід вирішувати відповідно до статті 76 Кримінального Кодексу України в редакції Закону № 1254-VI від 14 квітня 2009 року.

Вирішуючи питання про покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до вказаної норми, суд враховує род занять обвинуваченого, зокрема - те, що він раніше перебував та планує в подальшому перебувати на військовій службі, яку виконує належним чином.

За такого суд вважає за можливе, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не покладати на нього додаткові обов`язки, оскільки їх покладення не призведе до досягнення мети встановлення випробування, а лише потягне за собою додаткові та вкрай обтяжливі для обвинуваченого наслідки.

Вирішення цивільного позову.

17. В межах цього кримінального провадження потерпілим ОСОБА_6 заявлений цивільний позов про стягнення з обвинуваченого половини вартості викраденого та не повернутого йому під час досудового розслідування майна - 48.203 грн. 12 копійок.

Під час судового розгляду кримінального провадження цей позов обвинувачений визнав.

Та таке визнання позову в цьому випадку не суперечить закону та фактичним осбтавинам кримінального провадження.

Зокрема, факт заподіяння потерпілому шкоди внаслідок дій, зокрема - ОСОБА_4 , та її розмір, як зазначалось вище, є доведеними.

Відшкодування ж шкоди у визначеному потерпілим порядку, а саме - відшкодування ОСОБА_4 половини завданої злочином шкоди - відповідає вимогам статей 1177, 1190 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 206 статті Цивільного Процесуального Кодексу України за таких обставин суд ухвалює рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Отже, заявлений цивільний позов підлягає задоволенню.

Запобіжний захід в межах цього кримінального провадження не обирався.

Судові витрати в межах цього кримінального провадження відсутні.

Питання про речові докази у цьому кримінальному провадженні вирішене вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15 - частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України.
Призначити ОСОБА_4 покарання:

-за частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

-за частиною 2 статті 15 - частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального Кодексу України за сукупністю цих злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_13 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 /три/ роки 6 /шість/ місяців.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України вирок Ленінського районного суду міста Дніпра /на той час - Дніпропетровська/ від 14 березня 2017 року - виконувати самостійно.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання, якщо вона протягом іспитового строку в 2 (два) роки не вчинить нового злочину.

Цивільний позов ОСОБА_6 - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 48.203 (сорок вісім тисяч двісті три) грн. 12 (двонадцять) коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_15 =

16.09.2019