Дата документу 11.02.2020 Справа № 335/4398/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/664/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/4398/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченій у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.357 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 20 березня 2020 року включно.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 20 березня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001417 від 01.04.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.2 ст.185, ч.2,4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.357 КК України, ОСОБА_8 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України.

Ухвалою колегії суддів від 13.08.2018 року вказане кримінальне провадження прийнято до провадження, у зв`язку із заміною головуючого судді, та призначено судовий розгляд.

Ухвалою колегії судців від 28.11.2019 року запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 продовжено строком на 60 днів до 26.01.2020 включно, яку ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17.12.2019 року стосовно ОСОБА_8 - залишено без змін, в іншій частині стосовно ОСОБА_9 не оскаржувалася.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що строк тримання під вартою обвинувачених спливає 26.01.2020 року, а в найближчий час (до 26.01.2020 року) призначити до розгляду та завершити розгляд вказаного кримінального провадження неможливо з поважних причин, судом в порядку ст.331 КПК України поставлене на обговорення учасників процесу питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинувачених.

Продовжуючи обвинуваченим запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 вказує на незаконність ухвали суду, яка підлягає скасуванню. В обґрунтування доводів зазначає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу так і не було вручено ані стороні захисту, ані обвинуваченим, а тому суд не мав права продовжувати дію запобіжного заходу ОСОБА_8 , оскільки повинен був відмовити прокурору у розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу, поданого з грубими порушеннями вимог кримінально-процесуального законодавства.

Також зазначає, що колективний розгляд цього питання щодо обох обвинувачених одночасно є порушенням принципу диференціації, персоніфікації та індивідуалізації кримінальної відповідальності, відповідно оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням вимог діючого кримінально-процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Крім того, слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом. Жодний із ризиків не існує, оскільки у суду немає законних підстав вважати, що ОСОБА_8 буде знищувати або спотворювати будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки всі письмові та речові докази стороною обвинувачення вже долучені до матеріалів справи і ОСОБА_8 взагалі не доступні. Ризик незаконно впливати на потерпілих, свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні також не підтверджений належними доказами та ґрунтується лише на припущення, оскільки допитані в ході судового розгляду потерпілі та свідки спростовують факт будь-якого тиску на них з боку обвинувачених, а саме ОСОБА_8 . Вчиняти інше кримінальне правопорушення ОСОБА_8 не збирається, і протилежному немає жодних доказів.

Судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 до затримання постійно проживав в одному і тому ж населеному пункті, має постійне місце проживання, має на утриманні батьків похилого віку та неповнолітню дитину, що свідчить про відсутність потреби продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання особи під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг. Ухвала суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому підстави для перегляду апеляційним судом ухвали в цій частині відсутні.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи захисника є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що наявні в матеріалах кримінального провадження дані свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 , не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_8 на даний час обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та злочинів середньої тяжкості, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду, а обізнаність про адресу проживання потерпілих та свідків робить надто високим ризик незаконного впливу на нього збоку обвинуваченого, оскільки, відповідно до ст.23 КПК України, показання учасників кримінального провадження повинні бути надані безпосередньо в суді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення аналогічних злочинів проти власності, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинення яких стало для нього джерелом для існування, та свідчить про те, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення. Також судом враховано стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів вважає, що посилання захисника на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялося, у тому числі, і під час обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції захисника, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 . Вказані обставини можуть бути враховані при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу в порядку ст.201 КПК України.

Посилання захисника на те, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу так і не було вручено ані стороні захисту, ані обвинуваченим, а тому суд не мав права продовжувати дію запобіжного заходу ОСОБА_8 , є безпідставними, оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. В даному випадку, суд першої інстанції, в порядку ст.331 КПК України, поставив на обговорення учасників процесу питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому за власною ініціативою, а тому клопотання про продовження строку тримання під вартою не було вручено обвинуваченому через його відсутність.

Той факт, що суд першої інстанції ухвалою вирішив питання про продовження запобіжного заходу відносно обох обвинувачених, на що звернув увагу захисник в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, не свідчить про незаконність вказаної ухвали та не є підставою для її скасування.

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у злочині, вчиненому із застосуванням насильства.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2020 року, якою продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 20 березня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4