ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/164/19Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Справа №696/645/18 Категорія: ст. 366-1 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого- суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисникаОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000072 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, непрацюючий, раніше не судимий,
засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, до штрафу розміром 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42500 грн. з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на 3 роки.

в с т а н о в и л а :

Вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 06.02.2019 ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, відповідно до розпорядження міського голови виконавчого комітету Кам`янської міської ради ОСОБА_9 № 1-к від 02.01.2018 року з 3 січня 2018 року призначений на посаду начальника відділу земельних відносин та екології виконавчого комітету Кам`янської міської ради з оплатою праці, згідно до штатного розпису, а розпорядженням міського голови виконавчого комітету Кам`янської міської ради ОСОБА_9 № 39-к від 19.04.2018 року йому присвоєно 11 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування.

02.12.2013 року до відома ОСОБА_7 під підпис доведено попередження про встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 року обмеження, зокрема, положення ст. 12 вказаного Закону щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру.

Також до відома ОСОБА_7 під підпис доведено, що з 1 січня 2018 року розпочався етап подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» державні службовці, інші суб`єкти декларування зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік за формою, яку визначає Національне агентство.

Однак ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді начальника відділу земельних відносин та екології виконавчого комітету Кам`янської міської ради, та будучи посадовою особою місцевого самоврядування 11 рангу, тобто суб`єктом декларування, визначеного підпунктом «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року, діючи умисно, незаконно, достовірно знаючи про обов`язок відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року подати до 1 квітня 2018 року декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, будучи попередженим та з інформацією щодо необхідності декларування ознайомлений під підпис, маючи реальну можливість та всі необхідні технічні умови заповнити таку декларацію, не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік шляхом заповнення її на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи його незаконним, необгрунтованим, просив скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні , фактичним обставинам кримінального провадження та закрити кримінальне провадження з підстав відсутності в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги: показання ОСОБА_7 щодо відсутності у нього реальної можливості та всіх необхідних технічних умов, щоб заповнити та подати декларацію, так як у нього не було і на даний час немає електронного ключа, який він не зміг отримати в Приватбанку з надуманих банком причин, а також показання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо відсутності в ОСОБА_7 електронного ключа, необхідного для подачі декларації.
Вважає, що судом першої інстанції було достеменно встановлено факт того, що у обвинуваченого на той час не було та на даний час немає електронного цифрового підпису, а отже твердження сторони обвинувачення про наявність у ОСОБА_7 реальної можливості для заповнення електронної декларації є безпідставними, надуманими та такими, які не відповідають дійсності.
Зазначає, що під час судового розгляду не встановлено наявність ознаки суб`єктивної сторони злочину, а саме - прямого умислу в діянні ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, просив його скасувати через невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні , фактичним обставинам кримінального провадження та закрити кримінальне провадження з підстав відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що при ухвалені вироку судом не було взято до уваги його показання щодо того, що у нього не було реальної можливості та всіх необхідних технічних умов щоб заповнити та подати декларацію в електронному вигляді.
Також, судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 щодо відсутності можливості у нього вчасно подати електронну декларацію.
Зазначає, що під час судового розгляду не встановлено наявність суб`єктивної ознаки злочину, а саме прямого умислу, що також не доведено і стороною обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити, обвинувачений ОСОБА_7 просив закрити провадження за відсутністю в його діях складу злочину, а захисник ОСОБА_8 просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України або звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України у зв`язку зі зміною обстановки; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечили проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження в межах заявлених стороною захисту, вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 366-1 КК України судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, його винуватість в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , даними в суді першої інстанції про те, що працюючи на посаді начальника відділу земельних ресурсів та екології, в установленому законом порядку був повідомлений про подачу е-декларації, яку він не подав, оскільки в нього був відсутній електронний ключ. Він звертався до Приватбанку з метою отримання електронного ключа, але йому було відмовлено, оскільки в нього був борг перед Банком непогашений кредит. Він подавав попередні декларації в паперовому вигляді, а тому умислу на неподання електронної декларації в нього не було, оскільки він не приховував свої доходи.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав показання, дані в суді першої інстанції та пояснив, що у нього не було умислу на неподання е-декларації. Електронний ключ він отримав на початку 2019 року та 09.04.2019 одночасно подав електронні декларації за 2017 та 2018 роки.

Показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , даними в суді першої інстанції, про те, що їм відомо, що ОСОБА_12 не подав електронну декларацію за 2017 рік.

Допитаний в ході апеляційного розгляду свідок ОСОБА_11 показав, що ОСОБА_7 не було подано електронну декларацію за 2017 рік через проблеми з електронним ключем. Працівники їх установи централізовано отримували електронні ключі, чи отримував ОСОБА_7 ключ йому не відомо. З 2010 по 2016 роки ОСОБА_7 своєчасно подавав декларації в паперовому вигляді. Йому ОСОБА_7 повідомляв, що не може подати електронну декларацію.

Даними інформаційної довідки НАЗК від 19.06.2018 року, згідно яких обвинувачений ОСОБА_7 не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік та не розмістив її на сайті НАЗК (а.п.9);

Матеріалами особової справи ОСОБА_7 , згідно яких розпорядженням міського голови виконавчого комітету Кам`янської міської ради ОСОБА_9 № 1-к від 02.01.2018 року з 3 січня 2018 року ОСОБА_7 переведено на посаду начальника відділу земельних відносин та екології виконавчого комітету Кам`янської міської ради та якому на підставі розпорядження міського голови виконавчого комітету Кам`янської міської ради ОСОБА_9 № 39-к від 19.04.2018 року присвоєно 11 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування з 13.09.2017 року.

02.12.2013 року обвинувачений ОСОБА_7 попереджений про встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 року обмеження, зокрема, положення ст. 12 вказаного Закону щорічно до 01 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, про що свідчить його особистий підпис (а.п.68);

Даними листа про ознайомлення обвинуваченого про те, що з 1 січня 2018 року розпочався етап подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_7 (а.п.108);

Даними протоколу огляду веб-сайту НАЗК від 13.06.2018 року, згідно яких інформація щодо розміщення декларації суб`єктом декларування ОСОБА_7 відсутня. (а.п.117).

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності поважності причин неподання ОСОБА_7 е-декларації за 2017 рік.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність у нього технічної можливості для подачі е-декларації, так як в Приватбанку він не зміг отримати електронний ключ, а їхати в м. Черкаси за його отриманням у нього не було часу у зв`язку з перебуванням на роботі, є непереконливими. Доводи ОСОБА_7 щодо відмови в оформленні електронного ключа Приватбанком документально не підтверджені. При цьому, допитаний в суді першої та апеляційної інстанції свідок ОСОБА_11 показав, що якщо у ОСОБА_7 виникли проблеми з отриманням електронного ключа, йому необхідно було звертатись до міського голови ОСОБА_9 і дане питання було б вирішено, чого останнім зроблено не було. Свідок ОСОБА_9 суду першої інстанції показав, що причини не подання ОСОБА_7 електронної декларації йому не відомі, тобто ОСОБА_7 не доводив до відома керівника голову міської ради ОСОБА_13 про виниклі в нього труднощі з отриманням електронного ключа.

Статтею 366-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Об`єктом цього злочину виступають суспільні відносини у сфері діяльності осіб, які згідно із зазначеним Законом зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Предмет злочину - декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Об`єктивна сторона цього злочину вчиняється у пасивній формі - неподання декларації, тобто ухилення від її подання.

З суб`єктивної сторони зазначене правопорушення характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.
Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що свідчать фактичні обставини справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу при вчиненні злочину.
Передбачення - це розумове уявлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При вчиненні злочину винний усвідомлює зміст конкретних наслідків свого діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Отже, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням та наслідками.
Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання - це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети.
Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК України має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.
За результатами розгляду кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді начальника відділу земельних відносин та екології виконавчого комітету Кам`янської міської ради, та будучи посадовою особою місцевого самоврядування 11 рангу, тобто суб`єктом декларування, визначеного підпунктом «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року, достовірно знаючи про обов`язок відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року подати до 1 квітня 2018 року декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, будучи попередженим, в установленому законом порядку, під підпис, про необхідність подачі електронної декларації, маючи реальну можливість подати таку декларацію, не вжив заходів, направлених на виконання своїх обов`язків, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки, про що свідчить його звернення до Приватбанку з метою отримання електронного ключа, однак отримавши відмову, він свідомо не вживав заходів до досягнення визначеної мети подачі декларації за 2017 рік в електронному вигляді у визначений Законом строк 01 квітня 2018 року. На час притягнення його до кримінальної відповідальності, проведення з ним слідчих дій, розгляду кримінального провадження щодо нього судом першої інстанції, не звертався до відповідних державних органів з приводу отримання електронного ключа для подання декларації, а подав е-декларацію за 2017 рік, в тому числі і за 2018 рік, лише 09 квітня 2019 року, коли кримінальне провадження перебувало на розгляді в суді апеляційної інстанції, тобто не вжив заходів, направлених на виконання своїх обов`язків, що свідчить про свідомість його дій та наявність умислу на вчинення інкримінованого йому злочину.
З огляду на викладене, доводи обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність в діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України, - умислу на вчинення злочину, є безпідставними.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що НАЗК не повідомляла його про неподання ним е-декларації за 2017 рік, не свідчать про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, та не є підставою для закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_7 знав про свій обов`язок подати електронну декларацію про що був повідомлений під підпис та в ході судового розгляду вказаний факт не заперечував, однак жодних дій для цього не вчинив та не подав декларацію за 2017 рік у визначений Законом строк без поважних причин.

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 22,94 370, 374 КПК України, як про це зазначає захисник в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, надано оцінку всім зібраним доказам та обставинам кримінального провадження, з точки зору належності допустимості та взаємозв`язку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження, які б слугували підставами для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про скасування вироку суду та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.

Крім того, підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 48 КК України, у зв`язку зі зміною обстановки, як про це просив захисник ОСОБА_8 , колегією суддів не встановлено.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

При призначенні покарання ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст.ст. 65,66,67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, дані про особу винного, те, що він раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, дані досудової доповіді, за відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ст. 366-1 КК України, з позбавленням права обіймати посади , пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на 3 роки.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні, а тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст. 407, ст. 418 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді