Номер провадження: 11-кп/813/1596/20
Номер справи місцевого суду: 947/6728/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року, якою ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинуваченим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, був продовжений строк тримання під вартою у кримінальному провадженні №0003630, внесеному до ЄРДР 18.10.2019 року,-

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року під час судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , був продовжений строк тримання під вартою в ДУ ОСІ строком на 60 днів, до 24 липня 2020 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , подав апеляційні скарги, в яких просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинувачених запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Доводи апеляційних скарг обґрунтував тим, що ухвала суду є необґрунтованою з огляду на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України жодними доказами не підтверджуються.

Крім того прокурором не було надано обвинуваченим та їх захиснику копій клопотання про продовження строку тримання під вартою, у передбачений КПК України строк.

Захисник зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачені мають постійне місце проживання, позитивно характеризуються, не мають паспорту для виїзду за кордон, що унеможливлює їх переховування від органів досудового розслідування, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися.

На теперішній час речі та документи у кримінальному провадженні зібрані та зберігаються у сторони обвинувачення, тому обвинувачені не зможуть їх знищити.

Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував, чому більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинувачених.

Також, захисник звертає увагу, що на теперішній час Київським ВП ГУНП в м.Одесі проводиться досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, оскільки потерпілі у цьому кримінальному провадженні надавали заяви, що статеві зносини відбувалися за згодою обох сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що Київським районним судом м. Одеси проводиться судовий розгляд у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003630 від 18.10.2019 року за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.152 КК України, а тому на даному етапі кримінального провадження питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2020 року обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_8 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК на сьогоднішній день не зменшилися, у зв`язку з чим жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 12 років.
Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , у разі доведеності їх вини, існує ризик того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про існування ризику незаконного впливу обвинуваченими на свідків у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачені можуть незаконно впливати на свідків та потерпілих з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Даний ризик підтверджується зміною показань з боку потерпілих у кримінальному провадженні.

Разом з цим, поведінка обвинувачених під час вчинення інкримінованого злочину групою осіб, що супроводжувалося застосовуванням фізичної сили та психологічного примусу до потерпілих, свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення впливу на потерпілих з боку обвинувачених, а також на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу на обставини вчиненого ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , злочину, в якому вони обвинувачуються, а саме: вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості, що свідчить про їх підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність існування ризику переховування обвинувачених від суду.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами злочину та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховані обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при продовженні дії запобіжного заходу, а саме наявність у ОСОБА_9 , ОСОБА_8 постійного місця проживання, міцні соціальні зв`язки, їх позитивну характеристику.

Однак, на думку апеляційного суду, зазначені обставини та твердження сторони захисту про те, що обвинувачені раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися, не спростовують викладені в ухвалі висновки суду та не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Разом з тим, відсутні підтвердження того, що родинні та соціальні зв`язки обвинувачених є настільки міцними та впливовими на їх поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ними процесуальних обов`язків.

Крім цього, апеляційний суд враховує, що обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , перебуваючи у працездатному віці, офіційно не працевлаштовані, суспільно-корисною працею не займаються, постійного джерела доходу не мають.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 про те, що на теперішній час Київським ВП ГУНП в м.Одесі проводиться досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, відносно того, що потерпілі у цьому кримінальному провадженні змінили свою позицію та надали заяви, що статеві зносини відбувалися за згодою обох сторін, на думку апеляційного суду, не спростовують доведеність наведених ризиків, а зміна позиції потерпілих на даному етапі кримінального провадження, може свідчити про тиск на останніх з боку обвинувачених, з метою зміни їх показань в суді.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, не є предметом апеляційного розгляду, а тому суд не може надавати будь-яку оцінку доказам у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки вказане відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення.

Щодо тверджень захисника про те, що прокурором не було надано обвинуваченим та їх захиснику копій клопотання про продовження строку тримання під вартою, у передбачений КПК України строк, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд, незалежно від наявності клопотань учасників судового розгляду, зобов`язаний розглянути питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до спливу 60 денного строку.

При цьому, як вбачається з мотивувальної частини ухвали прокурор у судовому засіданні просив суд продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_8 строк тримання під вартою, посилаючись на існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції під час розгляду питання про продовження ОСОБА_9 , ОСОБА_8 строку тримання під вартою врахував положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особи обвинувачених, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Пунктом 1 частини 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України,
УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , подані в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.
УхвалуКиївського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року, якою ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, був продовжений строк тримання під вартою в ДУ ОСІ строком на 60 днів, до 24 липня 2020 року включно залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4