Справа № 152/919/19
Провадження №11-кп/801/542/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000055 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07.02.2020р., яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Гола Пристань Херсонської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, з професійно-технічною, неодруженого, військовозобов`язаного, не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк покарання ОСОБА_7 вирішено відраховувати з часу його затримання з 25 лютого 2019 року.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Углич Ярославської області, Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, з середньою освітою, не одруженого, військовозобов`язаного, раніше неодноразово судимого, останній раз 30.05.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Звільнений по відбуттю покарання,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк покарання ОСОБА_9 вирішено відраховувати з часу його затримання з 25 лютого 2019 року.
В строк відбування покарання зараховано ОСОБА_7 та ОСОБА_9 термін попереднього ув`язнення з 25 лютого 2019 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання з речовими доказами, накладеним арештом та процесуальними витратами.

За участю прокурора ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , обвинувальний акт за обвинуваченням якого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), які вчинені 08.01.2019 та 27.01.2019, передбачених ч.3 ст. 185 КК України в даний час перебуває на розгляді в Чернівецькому районному суді Вінницької області, наприкінці січня 2019 року, більш точного часу не встановлено, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , побачив, що ОСОБА_11 заснула, після чого у нього виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, підбурюваний жагою до легкої наживи, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, ОСОБА_7 підійшовши до сплячої ОСОБА_11 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно з корисливих мотивів, з правої зовнішньої кишені куртки ОСОБА_11 викрав належний їй мобільний телефон марки «Samsung», моделі «GT C 6712», вартість якого, згідно висновку експерта № 3281/19-21 від 03.05.2019, складає 227,50 грн. Після цього, ОСОБА_7 залишив місце події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 227,50 грн.
Наприкінці січня 2019 року, більш точної дати не встановлено, приблизно о 23 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в гостях у будинку АДРЕСА_2 , спільно з ОСОБА_12 , побачив, як останній заснув на ліжку однієї з житлових кімнат, після чого у нього виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, підбурюваний жагою до легкої наживи, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, ОСОБА_7 підійшовши до сплячого ОСОБА_12 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно з корисливих мотивів з кишені верхнього одягу ОСОБА_12 викрав кошти останнього в сумі 300 грн. та належний йому мобільний телефон марки «Fly», моделі «IQ 449», вартість якого згідно висновку експерта № 3252/19-21 від 10.05.2019, складає 359,25 грн. Після чого ОСОБА_7 залишив місце події та розпорядився викраденим мобільним телефоном та коштами на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_12 збитку на загальну суму 659,25 грн.
23 лютого 2019 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , де спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_13 розпивали спиртні напої.
Приблизно о 23.00 год. 23 лютого 2019 року, під час розпивання алкогольних напоїв в будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 з однієї сторони, та ОСОБА_13 з іншої сторони, виник словесний конфлікт. Під час даного конфлікту ОСОБА_7 діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спільно з ОСОБА_9 стали одночасно наносити множинні удари кулаками рук в область голови і тулуба ОСОБА_13 , спричинивши йому тілесні ушкодження. Після нанесених ударів ОСОБА_13 вийшов до іншої кімнати будинку.
Після цього, перебуваючи в даній кімнаті у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_13 . Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 узяв кухонний ніж та сів на ліжко чекаючи повернення ОСОБА_13 до кімнати. Дочекавшись коли ОСОБА_13 повернувся до кімнати, ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, за передньою змовою з ОСОБА_9 , з метою заподіяння смерті ОСОБА_13 намагався нанести удар ножем в область грудної клітини. Однак ОСОБА_13 схопив його за кисть руки та утримував за руки. В цей час ОСОБА_9 почав утримувати ноги ОСОБА_13 , після чого останнього кинули на ліжко, та продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , на прохання ОСОБА_9 передав йому ножа та ОСОБА_9 наніс множинні удари вказаним ножем в область обох ніг, від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_13 перестав чинити опір, тоді ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відпустили ОСОБА_13 , залишились у кімнаті неподалік від нього. Далі через кілька хвилин ОСОБА_13 спробував піднятись з ліжка, що б покинути кімнату, однак ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії узяв у ОСОБА_9 кухонний ніж, після чого утримуючи рукою ОСОБА_13 за шию наніс йому один удар ножем у ліву половину грудної клітини, в область серця, від чого останній нагнувся уперед, та ОСОБА_7 продовжив наносити удари ножем по лівій частині спини, спричинивши біля 6 ударів ножем, після чого лезо ножа зламалось та ОСОБА_7 залишив ОСОБА_13 на ліжку.
Через декілька хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_9 помітили, що ОСОБА_13 живий, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мето невідворотного настання смерті ОСОБА_13 підійшли до нього та ОСОБА_7 за допомогою поліетиленового пакету почав закривати потерпілому рота, з метою спричинення удушення, однак не зміг довести вказані дії до кінця, через стан алкогольного сп`яніння.
Через деякий час ОСОБА_9 , продовжуючи доводити свій спільний з ОСОБА_7 злочинний умисел щодо позбавлення життя ОСОБА_13 , узяв цеглину з підлоги кімнати, якою наніс два удари по голові ОСОБА_13 , після чого передав вказану цеглину ОСОБА_7 , який наніс ще два удари цеглиною по голові потерпілому та вважаючи, що довели свій намір до кінця залишили ОСОБА_13 лежати на ліжку.
Незважаючи на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 діяли з метою протиправного позбавлення життя ОСОБА_13 та вчинили всі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від їх волі, адже ОСОБА_13 від нанесених йому тілесних ушкоджень не помер, а користуючись тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 спали самостійно залишив будинок і в подальшому доставлений до реанімаційного відділення Шаргородської ЦРЛ.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 17 від 16.04.2019 у потерпілого ОСОБА_13 мали місце тілесні ушкодження у вигляді: проникаюче колото різане поранення лівої половини передньої поверхні грудної клітки, яке ускладнилось відкритим лівобічним пневматороксом та після травматичною лівобічною пневмонією, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя під час заподіяння; колото різані рани на нижній лівій кінцівці (9), на правій нижній кінцівці (3); забій м`яких тканин обличчя; підшкірні гематоми в ділянці верхніх та нижніх повік обох очей; непроникаючі колото різані рани на задній поверхні лівої половини грудної клітки (5); закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок щодо ОСОБА_7 та кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 127 КК України, призначивши мінімальне покарання.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що обвинуваченими були нанесені тілесні ушкодження не з метою спричинення смерті ОСОБА_13 , а з метою завдання йому страждань для примушування вибачитись за образливі висловлювання щодо матері ОСОБА_7 , а після того як потерпілий вибачився перестали наносити тілесні ушкодження, а також бачили, що ОСОБА_13 був живий, не бажаючи довести інкриміновані дії обвинуваченим до кінця.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок та постановити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ч. 2 ст. 125 КК України.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що нанесені ОСОБА_9 тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_13 мають нецілеспрямований характер, що свідчить про відсутність умислу на вбивство, вони перебували в нормальних стосунках, розпивали разом спиртні напої, а конфлікт виник спонтанно на побутовому ґрунті.

Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті, так як висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, безпідставно взяв до уваги покази потерпілого, які нічим не підтверджується, оскільки обвинувачені не намагались позбавити його життя, на наступний день залишили в будинку, надали йому допомогу та пригостили горілкою, а потерпілий не намагався втекти.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 127 КК України, та призначити покарання в межах санкції вказаних статей, оскільки суд не вірно кваліфікував його дії, виключно за показами потерпілого, який є зацікавленою стороною у кримінальному провадженні та дав суперечливі покази щодо вчинених обвинуваченими та його дій, так як знаючи про загрозу його вбивства не вчинив дій щоб втекти, а тому розумів, що у обвинувачених не було наміру його вбивати.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким засудити
ОСОБА_7 та призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до 11 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі.
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити покарання у виді 11 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд при призначенні покарання обвинуваченим не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, ставлення до вчинених злочинів та особи винних і призначив ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання, яке є явно не справедливим внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги з мотивів, зазначених в них та просять про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 127 КК України, оскільки основним мотивом спричинених тілесних ушкоджень було заставити ОСОБА_13 вибачитися за образливі слова на адресу матері обвинуваченого, або ж за фактом тяжкості тілесних ушкоджень, за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки у обвинувачених не було умислу на вбивство, бо мали реальну можливість позбавити потерпілого життя, обвинувачений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 також підтримали апеляційні скарги і просять перекваліфікувати дії обвинувачених на ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, і не домовлявся про вбивство ОСОБА_13 , а лише спричинив легкі тілесні ушкодження за поведінку потерпілого, останній міг залишити будинок, якщо б переживав за своє життя, прокурор не підтримав апеляційну скаргу прокурора, оскільки обвинуваченим не може бути призначене більш суворе покарання, так як вони визнані винними у замаху на вбивство, а також заперечив проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, оскільки дії обвинувачених були узгодженими і направлені на подолання опору, кількість тілесних ушкоджень і спосіб їх заподіяння свідчать про умисел на вбивство потерпілого, ознайомившись з доводами апеляційних скарг та матеріалами кримінального провадження, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та захисту.

Апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнані винними у вчиненні замаху на вбивство, а відповідно до ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, тобто призначене судом покарання у виді 10 років відповідає вимогам ст. 68 КК України.

Суд апеляційної інстанції визнав вірними висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 , ОСОБА_9 в закінченому замаху на вбивство потерпілого, тобто в замаху на умисне заподіянні смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Кваліфікація скоєного обома обвинуваченими за ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст.115 КК України не викликає сумнівів.
Не приймаються доводи захисника ОСОБА_6 про зміну кваліфікації скоєного обвинуваченим ОСОБА_7 на ч.1 ст.127 КК України, із призначенням мінімального покарання, оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено, що дії обвинуваченими вчинялись з метою покарати потерпілого із-за образ останнім матері обвинуваченого ОСОБА_7 , за що потерпілий мав вибачатись.
Частиною 1 ст. 127 КК відповідальність передбачено за катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю або фізичного чи морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій з метою примусити потерпілого чи іншу особу вчинити дії, що суперечать їх волі, у тому числі отримати від нього або іншої особи відомості чи визнання, або з метою покарати його чи іншу особу за дії, скоєні ним або іншою особою чи у скоєнні яких він або інша особа підозрюється, а також з метою залякування чи дискримінації його або інших осіб.
Із показів обох обвинувачених вбачається, що до скоєного 23.02.2019 потерпілий не знав матір обвинуваченого, що виключає підстави для її образ, а з ОСОБА_9 він взагалі познайомився в той вечір.
Показання ОСОБА_7 , що ОСОБА_13 , побачивши у фотоальбомі фото його матері, почав її ображати не знайшли свого підтвердження ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду.
Згідно протоколу огляду місця події від 24.02.2019 проведеного в домоволодінні, розташованому в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 , під час огляду фотоальбом виявлено та вилучено не було, ОСОБА_7 , фотоальбом не видавав (а.с. Т.1 а.с.182-194, 195-196, 197, 205-206).
Під час слідчих експериментів обвинувачений ОСОБА_9 , потерпілий ОСОБА_15 не вказували, що причиною конфлікту та в подальшому дій обвинувачених відносно ОСОБА_15 , була образа з боку останнього матері ОСОБА_7 .
Вказане свідчить про невідповідність показань обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо причин, які спонукали обвинувачених вчиняти протиправні дії відносно потерпілого.
З урахуванням зазначеного посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на причини виникнення конфлікту нелогічні, не підтверджені доказами.
Встановлені судом першої інстанції обставини вчинення кримінального правопорушення виключають склад злочину за ст.127 КК України, оскільки об`єктивна сторона злочину включає суспільно небезпечні протиправні дії, злочинний наслідок у вигляді сильного фізичного або морального страждання, причиновий зв`язок між дією і наслідком.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 та його захисник не заперечували можливість кваліфікації за ч.1 ст.121 КК України, що не узгоджується із їх позицією про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ст. 127 КК України за катування потерпілого.
Щодо апеляційних доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_9 про кваліфікацію дій останнього за ч.2 ст.125 КК України, то вони не узгоджуються із проханням самого обвинуваченого, який визнав себе винним у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, та просив кваліфікувати дії за ч.1 ст.121 КК України.
Таку позицію він підтвердив і в суді апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що показання ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , щодо відсутності наміру позбавляти життя потерпілого, є способом уникнути відповідальність за вчинене та пом`якшити покарання.
Суд проаналізував сукупність доказів.

Свої висновки про наявність у обох обвинувачених спільного прямого умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_13 , які вчинили для цього всі необхідні дії, що були для них такими, які потягнуть за собою смерть потерпілого, але яка не настала із причин, що не залежали від їх волі, суд обґрунтував доводами, належність і допустимість яких сторонами кримінального провадження не оскаржуються.
Заперечення сторони захисту проти засудження обвинувачених за наявність умислу у них на заподіяннями смерті потерпілого суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються не лише на показах потерпілого, на які захисники посилаються в апеляційних скаргах, а і свідченнях незацікавлених осіб ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , протоколах слідчих експериментів за участю обвинувачених, потерпілого, із відеозаписами, інших доказах.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на висновок судово-медичної експертизи № 17 від 09.04.2019, відповідно до якого у ОСОБА_13 при судово-медичній експертизі медичної картки стаціонарного хворого №1189 Шаргородської ЦРЛ було встановлено наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення лівої половини передньої поверхні грудної клітки, яке ускладнилось відкритим лівобічним пневматороксом та після травматичною лівобічною пневмонією; колото-різані рани на нижній лівій кінцівці (9), на правий ніжній кінцівці (3); забій м`яких тканин обличчя; підшкірні гематоми в ділянці верхніх та нижніх повік обох очей; непроникаючі колото-різані рани на задній поверхні лівої половини грудної клітки (5); закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Проникаюче колото-різане поранення лівої половини передньої поверхні грудної клітки, яке ускладнилось відкритим лівобічним пневмотораксом та після травматичною лівобічною пневмонією відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя під час заподіяння (п. 2.1.3.й. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»). Колото різані рані на нижній лівій кінцівці (3); забій м`яких тканин обличчя; підшкірні гематоми в ділянці верхніх та нижніх повік обох очей; непроникаючі колото-різані рани на задній поверхні лівої половини грудної клітки (5); закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я. (п.2.3.1.а. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»). Проникаюче колото-різане поранення лівої половини передньої поверхні грудної клітки, яке ускладнилось відкритим лівобічним пневматороксом та після травматичною лівобічною пневмонією; колото-різані рани на нижній лівій кінцівці (9), на правій нижній кінцівці (3); непроникаючі колото-різані рани на задній поверхні лівої половини грудної клітки (5) утворились від дії гострого (гострих) колюче-ріжучого предмета (предметів, яким могло бути лезо ножа). Забій м`яких тканин обличчя; підшкірні гематоми в ділянці верхніх та нижніх повік обох очей; закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку утворились від дії твердого тупого предмета (предметів). Дані тілесні ушкодження могли утворитись в термін та при обставинах вказаних в ухвалі суду. Виходячи із описаних в медичній картці стаціонарного хворого № 1189 Шаргородської ЦРЛ тілесних ушкоджень Бойко було спричинено вісімнадцять дій гострим колюче-ріжучим предметом та одну дію твердим тупим предметом (Т.1 а.с.242-247).
Кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень зазначених у висновках експертиз повністю узгоджуються із показами потерпілого.
Суд першої інстанції досить повно обґрунтував спростування позиції сторони захисту про відсутність у обвинувачених умислу на вбивство потерпілого.
В апеляційних скаргах достатніх заперечень даних висновків не наведено.
При визначенні умислу на вбивство потерпілого суд виходив із п.22 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я».
Суд при цьому виходить із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема: їх поведінка до, під час і після вчинення злочину (створення конфлікту з надуманих підстав, відсутність стримуючих факторів, впевненість у настанні смертельних наслідків), характер і локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_13 направлених в життєво важливі органи тіла потерпілого, механізм їх спричинення (цілеспрямованість і направленість ударів), знаряддя злочину (ніж, цеглина, пакет для удушення).
Під час судового розгляду встановлено, що між обвинуваченими та потерпілим виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 наносили удари ОСОБА_13 , після чого у них виник умисел на позбавлення життя потерпілого.
Всі вищеописані дії свідчать про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 діяли з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_13 та вчинили для цього усі необхідні дії, які визначені п.16 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, які були для них завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від їх волі.
Про наявність умислу на позбавлення життя потерпілого свідчить також те, що як послідовно пояснював потерпілий ОСОБА_7 припинив наносити йому удари в область серця, оскільки зламалось лезо ножа.
Коли ОСОБА_7 намагався його задушити поліетиленовим пакетом, ОСОБА_9 сказав ОСОБА_7 більше не душити, мотивуючи тим, що потерпілий все рівно не доживе до ранку, однак після цього вони били його ще цеглиною по голові.
Вранці обвинувачені, які після нанесення йому тілесних ушкоджень лягли спати, оскільки були дуже п`яні, здивувалися, що він ще живий.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий був позбавлений можливості за станом здоров`я залишити будинок вночі. Будинок потерпілий залишив, коли обвинувачені достатньо вживши алкогольних напоїв, приблизно в обідню пору, позасинали. Раніше він цього зробити не міг, так як боявся за своє життя.
Зазначені показання потерпілий давав під час слідчого експерименту.
Як було встановлено в суді, потерпілий, після його побиття, порізів і здушення пакетом, ліг у ліжко, накрившись з головою простирадлом, обвинувачені, ще кілька разів вдаривши його цеглиною по голові, теж полягали спати, в надії що він не виживе до ранку.
Перебування ОСОБА_13 в будинку, на наступний день, ніяким чином не спростовує, той факт, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 вчинили замах на життя потерпілого і не є підставою, яка підтверджує їхні покази, що вони не хотіли смерті потерпілого, оскільки під час судового розгляду встановлено, що обвинувачені припинили свої дії в зв`язку з тим, що вживали алкогольні напої та полягали спати, адже були дуже п`яні.
Обвинувачені не звинувачувалися у діях, що мали місце на наступний день після того, як вони прокинулися, тому і суд не вправі був давати оцінку їхнім діям за цей період.
Також суд апеляційної інстанції вважає доведеним вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою.
Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із частини другої статті 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі, в даному випадку за допомогою спільних дій співвиконавців.
Хоча обвинувачені як виконавці злочину до моменту його вчинення не обговорювали питання про його вчинення, не домовлялися про спільність своїх дій, розподіл ролей, однак для них характерне спонтанне, ситуативне об`єднання їхніх зусиль як виконавців для досягнення загального злочинного результату безпосередньо перед його вчиненням та в процесі його вчинення. Обвинувачені як співвиконавці разом розпочали виконання об`єктивної сторони злочину. Їх дії були погоджені між собою стосовно об`єкта потерпілого ОСОБА_13 та об`єктивної сторони злочину, і вони усвідомлювали, що діють спільно для досягнення єдиного злочинного результату вбивства потерпілого.
З урахуванням обставин справи та змісту спільного умислу обвинувачених на умисне вбивство потерпілого, до таких дій суд відніс нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 ударів ножем потерпілому, передача цього ж ножа обвинуваченому ОСОБА_9 після активного спротиву потерпілого, нанесення обвинуваченим ОСОБА_9 ударів ножем по ногам потерпілого з метою подолання його опору або приведення його у безпорадний стан з метою полегшити заподіяння йому смерті.

Замахом на злочин згідно з ч.1 ст.15 КК України є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Згідно ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в цілі її діяння і досягнення такої цілі було неможливе без таких наслідків.
Як на доказ умислу на вбивство потерпілого суд апеляційної інстанції вважає за доцільне звернути увагу на те, що обвинувачені дали, як вони пояснювали потерпілому ОСОБА_13 прізвисько « ОСОБА_18 », як у кінофільмі « ОСОБА_19 », через те, що останній є безсмертним.
Зазначене свідчить про те, що незважаючи на те, що обвинувачені вчинили всі дії, які могли мати наслідком смерть потерпілого, однак незалежно від їхньої волі та бажання, він залишився живим.
Здивування обох обвинувачуваних, що потерпілий прокинувся і ще живий засвідчує, що вони не передбачали його побачити таким.
Потерпілий залишився живим в зв`язку з наданням йому допомоги, про що пояснював фельдшер ОСОБА_16 , який прибув за викликом сусідів, в подальшому перебував у реанімаційному відділенні Шаргородської районної лікарні куди був доставлений швидкою допомогою.
Враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами захисту, що обвинувачені діяли із неконкретизованим умислом, допускаючи лише заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю так і настання смерті потерпілого, оскільки встановлені судом фактичні обставини вказують на направленість умислу позбавити життя потерпілого ОСОБА_13 .
Перевіривши в дотримання вимог ст. 94 КПК України докази, оцінивши їх в сукупності, суд першої інстанції належним чином вмотивував свій висновок щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п.12 ч.2 ст. 115 КК України.
З вказаним висновком погоджується суд апеляційної інстанції.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників.
Враховуючи, що вирок суду відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, підстав до зміни чи скасування вироку суду немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 407, 409, 419 КПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07.02.2020р. щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4