Ухвала
Іменем України
11 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 750/5072/19
провадження № 51- 667ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової
палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 27 жовтня 2014 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за:
- за ч. 2 ст. 342 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки;
- ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 змінено в частині кваліфікації його дій та призначення покарання, виключено із вироку кваліфікацію та вказівку про засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 342 КК як зайву, а за ч. 2 ст. 345 КК призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. В решті вирок залишено без змін.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обовязків. Зазначені дії обвинувачений вчинив за таких обставин.
15 лютого 2019 року о 15:04 по лінії «102» надійшло анонімне повідомлення про порушення публічного порядку та невиконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини в під`їзді АДРЕСА_2 , із метою перевірки повідомлення та вжиття заходів з охорони публічного порядку, о 15 год. 17 хв. того ж дня, до місця події прибув патруль поліції у складі заступника командира взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 та інспектора взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції ОСОБА_7 , які між третім та четвертим поверхами в під`їзді №1 будинку за вказаною адресою виявили громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, чим порушили публічний порядок, а також малолітнього ОСОБА_9 , 2014 року народження, який лежав на бетонній підлозі в розстебнутому верхньому одязі.
У зв`язку із вчиненням ОСОБА_5 правопорушення, працівником поліції ОСОБА_6 відповідно до ст. 30, 31 Закону України «Про національну поліцію», відносно ОСОБА_5 застосовано превентивний захід у вигляді перевірки документів та висунуто останньому законну вимогу надати документи, що посвідчують його особу, на що він агресивно відреагував та почав розмахувати руками, чим створив загрозу особистій безпеці працівників поліції, у зв`язку з чим, згідно ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», був попереджений про можливість застосування до нього поліцейських заходів примусу у вигляді фізичної сили та спеціальних засобів.
Продовжуючи протиправну діяльність, цього ж дня, ОСОБА_5 близько 15:21, знаходячись на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами в під`їзді №1 за вказаною вище адресою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер вчинюваного ним діяння, маючи умисел, спрямований на опір представникам правоохоронного органу, достовірно знаючи, що ОСОБА_6 є працівником поліції, одягнений у формений одяг та перебуває при виконанні службових обов`язків, з метою перешкоджання виконанню працівником поліції своїх службових обов`язків, з мотивів явної неповаги до авторитету працівників органів державної влади, не бажаючи підкорятись законним вимогам працівників правоохоронного органу, та намагаючись протидіяти їх законній діяльності з охорони публічного порядку, законні вимоги щодо надання документів для перевірки та припинення своєї протиправної поведінки не виконав, та почав чинити активний фізичний опір, який виразився у застосуванні фізичної сили до ОСОБА_6 , штовханні останнього в область тулубу, хапанні за руки, здійсненні активного супротиву при застосуванні фізичної сили та спеціальних засобів.
Продовжуючи свої дії та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами в під`їзді №1 за вище вказаною адресою, з метою перешкоджання виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків, з мотивів явної неповаги до авторитету працівників органів державної влади, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником поліції, ОСОБА_5 умисно наніс два удари руками в ділянку обличчя останнього, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді набряку та забиття м`яких тканин зовнішнього носа, саден правої щоки, які згідно висновку експерта № 93 від 06 березня 2019 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судове рішення у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор посилається на те, що:
- склади кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК є реальною сукупністю злочинів, а не ідеальною, оскільки вони передбачені різними кримінальними правовими нормами, відрізняються об`єктом і об`єктивною стороною, є самостійними і не виключають один одного;
- висновок апеляційного суду про неправильне застосування ч. 2 ст. 342 КК як зайвої норми КК, є передчасним.
Щодо доводів про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону у скарзі прокурор зазначає про те, що:
- апеляційний суд в порушення вимог ст.ст.2, 23, 370, 419 КПК виключив кваліфікацію за ч. 2 ст. 342 КК, при цьому не врахував роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26 червня 1992 року та викладений правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року № 5-249кс15;
- змінюючи вирок, апеляційний суд не дотримався належної правової процедури, не з`ясував в обвинуваченого думку щодо єдиного умислу на вчинення ним протиправних дій без розриву в часі, при тому, що він вину не визнав, безпосередньо не дослідив диск із відеозаписом з нагрудної камери та інші докази у провадженні, що могли підтвердити або спростувати розрив у часі дій обвинуваченого і вказати про наявність чи відсутність єдиного умислу на вчинення злочинів, не спростував наявність в обвинуваченого окремих умислів на вчинення обох різнорідних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, по іншому їх переоцінив в порівнянні з судом першої інстанції, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону;

- апеляційний суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого чи виключаючи частину норми кримінального закону як зайву повинен був зазначити в ухвалі встановлені ним фактичні обставини провадження з посиланням на докази та нове формулювання обвинувачення, яке вважав доведеним, однак не врахував наявність кваліфікації дій обвинуваченого як опір представникам правоохоронного органу, а тому ухвала суду містить істотні суперечності та не відповідає вимогам частин 1 і 3 ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Правильність призначення ОСОБА_5 покарання за вчинення кримінального правопорушення та зміни вироку в цій частині, у касаційній скарзі прокурором не оскаржується.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд змінюючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 шляхом виключення вказівки про кваліфікацію та його засудження за ч. 2 ст. 342 КК зазначив про те, що обставини, за яких ОСОБА_5 чинив опір працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків та умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, підтверджується не тільки показаннями потерпілого та свідків, а також іншими зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, судово-медичними даними, висновком результатів службового розслідування про відповідність дій поліцейських вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та чинного законодавства.

При цьому, апеляційний суд проаналізувавши показання потерпілого, свідків і врахувавши інші досліджені в суді першої інстанції та перевірені в апеляційній інстанції докази, дійшов висновку про те, що своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 застосував до представників правоохоронного органу опір, а потім і фізичне насильство, які були об`єднані єдиним умислом і вказані дії не мали розриву у часі, що охоплюється одним кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 345 КК, і його дії додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 КК не потребують.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що:
- згідно із обвинуваченням, що визнано судом доведеним, опір був вчинений близько 15:21 15 лютого 2019 року, на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , заподіяння легких тілесних ушкоджень працівнику поліції у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, у тому ж самому місці і в той самий час;
- коли особа вчиняє спочатку менш суспільно-небезпечне діяння, а потім більш суспільно-небезпечне однорідне посягання і такі її дії охоплюються єдиним умислом, це свідчить про розвиток суспільно-небезпечної поведінки особи, вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно - небезпечне кримінальне правопорушення. Реальна сукупність однорідних кримінальних правопорушень має місце лише тоді, коли щодо кожного з них існував відокремлений у часі умисел.
Враховуючи зазначені мотиви апеляційного суду, доводи у скарзі про те, що в ухвалі не спростовано наявність в обвинуваченого окремих умислів на вчинення обох різнорідних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК є непереконливі.
Крім того, наведений висновок в ухвалі апеляційного суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року в провадженні за № 51-8618км18 (справа № 688/1521/17) щодо правозастосування положень статей 342, 345 КК.
Доводи у скарзі прокурора про те, що апеляційний суд не дослідив інші докази у провадженні, що могли підтвердити або спростувати розрив у часі дій обвинуваченого і вказати про наявність чи відсутність єдиного умислу на вчинення злочинів, по іншому їх переоцінив у порівнянні із судом першої інстанції, не зазначив про нове формулювання обвинувачення, яке вважав доведеним, є такими, що в цілому не спростовують правильність висновків суду, оскільки, як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції погодився із вже встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення обвинуваченим протиправних дій та нових фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення не встановлював, а лише на підставі досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених судом першої інстанції обставин, відповідно до своїх повноважень, передбачених ст. 413 КПК, і з урахуванням судової практики обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність зміни судового рішення в частині кваліфікації дій обвинуваченого.
Посилання у скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував наявність кваліфікації дій обвинуваченого як опір представникам правоохоронного органу, а тому ухвала суду містить істотні суперечності та не відповідає вимогам частин 1 і 3 ст. 419 КПК, не є слушними, оскільки в увалі суд обґрунтовано зазначив, що в даному провадженні, без розриву у часі з єдиним умислом проявлений опір працівнику правоохоронного органу при виконанні ним службових обов`язків, був складовою частиною умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому.
На думку Суду, ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції в Суду немає.
Крім того, правовий висновок ВСУ, викладений у його рішенні № 5- 249кс15 від 21 січня 2016 року, на який посилається прокурор у скарзі, не може застосовуватися у цьому провадженні, оскільки в зазначеній постанові розглядались правовідносини, які стосувалися обвинувачення за положеннями ст. 115 КК та неоднакового застосування касаційним судом норм, передбачених статтями 22, 23, 94 і 95 КПК, у зв`язку із залишенням поза увагою порушень апеляційним судом норм кримінального процесуального права при скасуванні виправдувального та постановленні обвинувального вироку, які є істотними і перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_10 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3