ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1352/20 Справа № 202/5036/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001639 04 квітня 2016 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років; за п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації усього належного йому майна.
На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі без конфіскації усього належного йому майна.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання вирішено рахувати з 15 квітня 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 квітня 2016 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування майнової шкоди 100 739,21 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні у м. Дніпрі умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині; умисного протиправного заподіяння смерті малолітній дитині з метою приховання злочину, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбиство, а також незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за наступних обставин.
ОСОБА_7 01 квітня 2016 року в проміжок часу з 17 год 00 хв до 20 год 00 хв знаходився у кімнаті кв. АДРЕСА_3 , за місцем мешкання ОСОБА_11 , де також знаходився малолітній син останнього ОСОБА_12 , 2002 року народження. В ході розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків виник конфлікт, який в подальшому перейшов у бійку, під час якої ОСОБА_7 та ОСОБА_11 впали на підлогу та перемістились з кімнати до коридору, де лежачи на підлозі наносили один одному удари по різних частинах тіла.
В момент бійки, коли ОСОБА_11 лежав на спині на підлозі в коридорі квартири, у ОСОБА_7 , який знаходився зверху ОСОБА_11 та утримував його в такому положенні, раптово виник злочинний намір, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , реалізуючи який ОСОБА_7 , сидячи на ОСОБА_11 та лівою рукою утримуючи його в лежачому положенні на підлозі, в праву руку взяв ніж, який впав на підлогу з тумбочки, розташованої в коридорі при вході в квартиру, та розуміючи настання суспільно небезпечних наслідків, усвідомлюючи свої протиправні дії, та бажаючи настання смерті іншої людини наніс удар ножем в ліву область грудної клітини ОСОБА_11 ..
В цей же час малолітній ОСОБА_12 , який знаходився в кімнаті кв. АДРЕСА_3 , побачив, що ОСОБА_7 вдарив ножем ОСОБА_11 , намагаючись захистити останнього, наблизився до ОСОБА_7 та вдарив його невстановленим предметом в область голови. Після цього у ОСОБА_7 з метою приховання вчинення особливо тяжкого злочину, а саме умисного вбивства ОСОБА_11 , раптово виник злочинний намір, спрямований на вбивство малолітнього ОСОБА_12 , реалізуючи який, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що ОСОБА_12 є малолітньою дитиною та свідком вчинення вбивства ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, тримаючи у правій руці раніше підібраний з підлоги ніж, діючи умисно, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті іншої людини, наніс малолітньому ОСОБА_12 один удар в область грудної клітини, від якого останній впав на підлогу без ознак життя.
Далі ОСОБА_7 з метою прискорити настання смерті ОСОБА_11 наніс ножем, який тримав у руках, ще два удари в область грудної клітини та подушкою, яку взяв в кімнаті квартири, надавив на обличчя ОСОБА_11 , тим самим позбавивши його можливості дихати.
В подальшому ОСОБА_7 трупи ОСОБА_11 та малолітнього ОСОБА_12 розчленував та перевіз на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де спалив.
Вірогідність того, що виявлені на території домоволодіння АДРЕСА_2 останки кісток належать потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складає не менше 99,9999%.
Крім того, ОСОБА_7 01 квітня 2016 року, перебуваючи у кв. АДРЕСА_3 , з метою приховання слідів раніше вчинених злочинів, а саме вивезення трупів ОСОБА_11 та малолітнього ОСОБА_12 , вирішив незаконно, повторно, заволодіти транспортним засобом.
Так, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 01 квітня 2016 року приблизно о 20 год 00 хв, перебуваючи за вищевказаною адресою, без згоди власника або законного користувача, взяв ключі від автомобіля "Suzuki Grand Vitara", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_10 , та вийшов з квартири на вулицю, де перед будинком знаходився вказаний автомобіль, після чого, реалізуючи свою мету в подальшому перевезти трупи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , попри волі власника ОСОБА_10 , яка не надавала йому згоду на керування автомобілем, діючи умисно, повторно, за допомогою ключів незаконно відчинив двері зазначеного автомобіля, після чого здійснив запуск двигуна та рушив до місця свого мешкання на АДРЕСА_2 , тим самим незаконно заволодів транспортним засобом марки "Suzuki Grand Vitara", vin НОМЕР_2 , 2.0і, 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого, без урахування фактичного технічного стану, величини пробігу, умов, у яких він експлуатувався, станом на 01 квітня 2016 року, складає 214 147, 75 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 135 КК України. Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років без конфіскації усього належного йому майна. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник вказує на те, що встановлені слідством обставини, викладені в протоколах проведення слідчих експериментів щодо дій обвинуваченого та потерпілих, послідовності цих дій, кількості ударів та причин настання смерті, на які сторона обвинувачення посилалась як на достовірні, не узгоджуються зі свідченнями ОСОБА_7 та об`єктивною стороною злочину, у вчиненні якого обвинувачується останній за обвинувальним актом, так і за оскаржуваним вироком суду. Зазначає, що ОСОБА_7 відмовився від своїх показів, наданих на досудовому розслідуванні. Вважає, що оцінюючи з точки зору ефективності проведеного розслідування постанова про закриття кримінального провадження щодо відсутності складу кримінального правопорушення у діях співробітників поліції за фактом перевищення службових повноважень можно дійти висновку, що орган прокуратури фактично підтвердив наявність самої події застосування до обвинуваченого недозволених методів ведення досудового розслідування, в той же час розслідування обставин подій було не ефективним. Звертає увагу, що обвинувачений на досудовому розслідуванні надавав покази під примусом. Вказує, що відповідно до експертиз визначити причину смерті потерпілих та встановити її давність неможливо, походження крові на клинку ножа від неповнолітнього ОСОБА_12 виключається. Зазначає, що обвинувачений не мав умислу на вбивство неповнолітнього потерпілого та не приймав участі у його вбивстві, а лише залишив у небезпеці без допомоги, що спричинило смерть неповнолітнього, а тому дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати з п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 135 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Представник потерпілого ОСОБА_9 підтримав позицію сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 289 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в частині обвинувачення ОСОБА_7 за п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України мотивувальна частина вироку у разі визнання особи винуватою повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. У цій частині вироку наводяться, у тому числі, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у кримінально-караному діянні, передбаченому п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; фактичних даних, що містяться у протоколах слідчих експериментів з відеозаписами до них, у протоколах оглядів, у висновку судово-медичної експертизи, у висновках молекулярно-генетичних експертиз, у висновках судово-імунологічної експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, винуватість обвинуваченого підтверджена показаннями самого ОСОБА_7 , відповідно до яких останній частково визнав свою вину та вказав, що вбивство ОСОБА_11 вчинив за встановлених досудовим розслідуванням обставин, проте вбивство ОСОБА_12 не скоював та настання його смерті не бажав, зазначав, що ОСОБА_12 під час бійки впав та вдарився головою об акваріум, від чого знепритомнів, проте, коли обвинувачений залишав місце вчинення злочину, він не перевіряв чи був малолітній потерпілий живий, а коли повернувся, останній вже був без ознак життя.

Потерпіла ОСОБА_13 у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що ОСОБА_16 є її сином, а ОСОБА_17 її онук, 01 квітня 2016 року приблизно о 13 год 30 хв вона розмовляла по телефону зі своїм сином, їй було відомо що ОСОБА_18 повинен був до батька приїхати, та 02 квітня 2016 року вона була повинна з ними зустрітися, однак 02 квітня 2016 року вона стала телефонувати ОСОБА_11 , однак зв`язку не було, стала телефонувала ОСОБА_12 , однак він не брав слухавку. Також стверджувала, що ОСОБА_11 ніколи нікому не передавав у користування автомобіль "Suzuki Grand Vitara", яким він користувався.

Потерпіла ОСОБА_10 суду повідомила, що з обвинуваченим ОСОБА_7 не знайома, свідком подій не була та їй відомо, що 01 квітня 2016 року її син ОСОБА_12 не повернувся до бабусі, телефон був вимкнений, як у ОСОБА_18 , так і у ОСОБА_11 , в зв`язку із чим їх стали розшукувати. Також потерпіла ОСОБА_10 пояснила суду, що вона та ОСОБА_11 у 2016 році разом вже не мешкали, у зв`язку з чим її син ОСОБА_11 вихідні проводив разом з батьком, автомобіль "Suzuki Grand Vitara" на праві власності належить їй, однак був придбаний у період шлюбу з ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вона надала його у користування ОСОБА_11 . Дозвіл на керування зазначеним транспортним засобом обвинуваченому ОСОБА_7 , вона не надавала.

Свідок ОСОБА_14 під час допиту у суді першої інстанції повідомила, що мешкала разом з обвинуваченим ОСОБА_7 , 02 квітня 2016 року бачила, як ОСОБА_7 привіз великі клітчаті сумки, які у подальшому палив у багатті, що розвів у дворі будинку, підтримуючи багаття декілька діб. 05 квітня 2016 року до їх місця мешкання приїхали співробітники поліції, побачивши яких, обвинувачений ОСОБА_7 втік.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомив, що у квітні 2016 року був в гостях у ОСОБА_14 та ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 . Того дня ввечері обвинувачений ОСОБА_7 прибирав у дворі та всю ніч палив сміття, а також в той день, у дворі домоволодіння стояв автомобіль «Suzuki Grand Vitara».

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілі та зазначені свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Крім того, суд на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, обгрунтовано послався на протоколи огляду місця події, слідчих експериментів від 14 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який в присутності захисника, інспекторів-криміналістів, судово-медичного експерта, статиста та понятих із застосуванням відеофіксації розповів та показав механізм спричинення тілесних ушкоджень, зокрема, малолітньому потерпілому ОСОБА_12 , вказував, зокрема, що під час розмови у нього з ОСОБА_11 відбувся конфлікт та почалась бійка, в ході якої він побачив ніж, який лежав на тумбочці та наніс ним три удари в область грудної клітини, від чого з рота та з рани у ОСОБА_11 почала йти кров. В ході бійки ОСОБА_12 почав кликати на допомогу, а коли обвинувачений потягнувся за подушкою, щоб придавити лице ОСОБА_11 , щоб той не пручався, ОСОБА_12 чимось вдарив його по голові, обвинувачений повернувся, схопив його в області ременю, підтягнув до себе і вдарив один раз в область грудної клітини ножем, неповнолітній одразу втратив свідомість і впав на правий бік, після чого він взяв подушку та придавив нею обличчя ОСОБА_11 .

Те, що суд у вироку зазначаючи відомості, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 14 квітня 2016 року, вказав, зокрема, що в ході бійки, ОСОБА_17 почав кликати на допомогу, в зв`язку із чим, він наніс йому удар по голові, після чого, підтягнув до себе ОСОБА_19 та наніс йому один удар в область грудної клітини, після чого він взяв подушку та придавив нею йому обличчя, суд розцінює як описку, оскільки потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мають однакові прізвища та їх ім`я починаються на літеру ОСОБА_20 - ОСОБА_21 та ОСОБА_18 .

Окрім того, судом також було зазначено протокол проведення слідчого експерименту від 11 травня 2016 року, в якому було уточнено обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень і які узгоджуються з поясненнями обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих під час проведення слідчого експерименту, та з об`єктивною стороною злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 як за обвинувальним актом, так і за оскаржуваним вироком суду.

Також, згідно з висновком судово-медичної експертизи №224/ЛЕ/58 від 05 травня 2016 року визначити причину та давність настання смерті потерпілих неможливо через обвуглення та руйнування трупів та із-зі відсутності об`єктивних судово-медичних даних.

Відповідно до протоколу огляду від 07 квітня 2016 року було оглянуто буд. 4/2 по вул. Срібній у м. Дніпрі, в ході якого, зокрема, було вилучено три ножі: з чорною рукояткою, з коричнево-чорною рукояткою та фіолетовою рукояткою.

Відповідно до висновку молекулярно-генетичної експертизи № 275 від 15 липня 2016 року зі слідів крові на клинку ножа та контактних біологічних слідів на рукоятці ножа, одного з вилучених за адресою: АДРЕСА_4 , отримані препарати ДНК, встановлені їх генотипічні характеристики. Препарати ДНК, виділені зі слідів крові на клинку ножа, являють між собою суміш ДНК чоловічої статевої належності. Проведений молекулярно генетичний порівняльний аналіз виявив співпадання їх генотипу з генотипом потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та часткове співпадання з генотипом потерпілого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ДНК крові на клинку кухонного ножа може походити від потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (в незначній домішці). Препарати ДНК, виділені із контактних біологічних слідів на рукоятці ножа, являють собою ДНК чоловічої статевої належності. Проведений молекулярно-генетичний порівняльний аналіз виявив співпадання їх генотипу з генотипом потерпілого ОСОБА_11 , та неспівпадання з генотипом ОСОБА_7 . Контактні біологічні сліди на рукоятці ножа можуть походити від потерпілого ОСОБА_11 з ймовірністю не менше 99,999999927%. Частота поширення подібної комбінації генетичних ознак складає 0,73х10(-19). Це означає, що вказана комбінація генетичних ознак зустрічається у 0,73 чоловіка на 10 квінтільйонів.

Згідно висновку молекулярно-генетичної експертизи №274 від 14 липня 2016 року зі слідів крові на клинку ножа та на контактних біологічних слідах на рукоятці ножа, одного з вилучених за адресою: АДРЕСА_2 , отримані препарати ДНК, встановлені їх генотипні характеристики. Препарати ДНК, виділені із слідів крові на клинку ножа, являють собою ДНК чоловічої статевої належності. Проведений молекулярно-генетичний порівняльний аналіз виявив співпадання їх генотипу з генотипом потерпілого ОСОБА_11 та неспівпадання з генотипом потерпілого ОСОБА_12 . ДНК крові на клинку ножа може походити від потерпілого ОСОБА_11 з ймовірністю не менше ніж 99,999999927%. Частота поширення подібної комбінації генетичних ознак складає 0,73х10-19. Це означає, що вказана комбінація генетичних ознак зустрічається у 0,73 чоловіка на 10 квінтільйонів. Походження ДНК крові на клинку ножа від потерпілого ОСОБА_12 виключається. Препарати ДНК, виділені із контактних біологічних слідів на рукоятці ножа, являють собою суміш ДНК формально чоловічої статевої належності. Проведений молекулярно-генетичний порівняльний аналіз виявив часткове співпадання їх генотипу з генотипами ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 . Походження контактних біологічних слідів на рукоятці ножа від обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 не виключається. Додаткові генетичні ознаки, виявлені в контактних біологічних слідах на рукоятці ножа, можуть бути зумовлені домішкою ДНК іншої особи (осіб) або частковою руйнацією ДНК.

Згідно висновку судово-імунологічної експертизи №866 від 22 травня 2016 року на наданому на дослідження покривалі, джинсах, рюкзаку, рушнику, джемпері, шапці, рукавичці, наволочці, рушнику, шапці та парі тапок, джинсах, чохлі, джинсових штанах, рукавичці, шкарпетках встановлена наявність крові людини. При серологічному дослідженні перерахованих вище об`єктах, в них виявлені антигени В і Н ізосерологічної системи АВ0. Отриманий результат дослідження не виключає можливості походження вказаних слідів за рахунок крові особи (осіб) з групою крові В з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н. Також не виключена можливість суміші в вказаному сліді крові осіб, груповим характеристикам яких властиві виявлені антигени, а саме особи (осіб), з групою крові В з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н (або без нього), особи, з групою крові 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВ0. Враховуючи отримані результати дослідження та групову приналежність крові особи (осіб), а саме те, що виявлені в слідах крові вищевказаних об`єктів, антигени В і Н властиві їх крові, не виключена можливість походження вказаних слідів за рахунок крові потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

З цих підстав доводи в апеляційній скарзі захисника про те, що у висновку молекулярно-генетичної експертизи № 274 від 14 липня 2016 року за результатами дослідження зазначено про те, що виключається можливість походження слідів крові на клинку ножа від потерпілого ОСОБА_12 , а тому його неможливо вважати доказом вини обвинуваченого, є безпідставними, оскільки всі висновки експертиз, проведених у кримінальному провадженні, у сукупності з дослідженими у судовому засіданні доказами підтверджують правильність зроблених судом висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 в кримінальному правопорушенні щодо малолітнього потерпілого ОСОБА_12 .

Таким чином, відомості, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів та висновках експертиз, спростовують доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав наміру на вбивство неповнолітнього ОСОБА_12 .

Той факт, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №224/ЛЕ/58 від 05 травня 2016 року визначити причину та давність настання смерті потерпілих неможливо через обвуглення та руйнування трупів та із-зі відсутності об`єктивних судово-медичних даних, не є підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки винуватість останнього в умисному вбивстві малолітнього потерпілого підтверджується іншими наявними у матеріалах провадження доказами в їх сукупності.

Висновки суду про те, що ОСОБА_7 , заподіюючи тілесне ушкодження неповнолітньому потерпілому діяв з прямим умислом на вбивство, є обгрунтованими, оскільки, як достовірно встановлено судом, наносячи один удар ножем неповнолітньому потерпілому в область грудної клітки, при цьому умисно схопивши останнього за ремінь, обвинувачений діяв навмисно, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав настання смерті потерпілого та бажав цього, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта № 107 від 03 червня 2017 року, і саме ці дії вказують на наявність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя неповнолітнього потерпілого, а не на залишення потерпілого у небезпеці, як про це зазначав у апеляційній скарзі захисник.

Крім того, при визначенні кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції враховуються й дії останнього після вбивства потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , направлені на приховування слідів злочину повернення до кв. АДРЕСА_3 , її прибирання, розчленування для зручності перевезення загиблих до домоволодіння АДРЕСА_2 , спалювання з постійним підтриманням багаття на протязі двох діб останків потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та їх особистих речей із квартири, направлення смс повідомлень з телефонів потерпілих на телефон їх рідних, що їх розшукували, для створення уяви про перебування ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за межами міста.

Визнаючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд враховує, що судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх взаємини (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи").

Таким чином, дії ОСОБА_7 за епізодом умисного протиправного заподіяння смерті малолітній дитині ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст.115 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Слід визнати необгрунтованими й доводи захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження та судом першої інстанції були досліджені всі обставини, з`ясування яких могло мати значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті малолітній дитині з метою приховання злочину, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство,відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і грунтуються на зібраних у провадженні доказах, які відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достатності й достовірності.

Що ж стосується доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що пояснення обвинуваченого під час проведення слідчих дій, які лягли в основу його обвинувачення, були добуті незаконним шляхом, а саме, в результаті застосування до нього працівниками міліції недозволених методів слідства, зокрема, психологічного та погроз застосування фізичного тиску, то вони є безпідставними, оскільки зазначені твердження перевірялися прокуратурою.

Допитані прокуратурою як свідки працівники міліції ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , слідчий ОСОБА_24 , які брали участь у процесуальних діях із ОСОБА_7 , категорично заперечили застосування щодо нього фізичного або психологічного тиску та підтвердили добровільність показань обвинуваченого.

За результатами службового розслідування за заявою ОСОБА_7 заступником начальника першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_25 було проведено службове розслідування та винесено постанову від 31 липня 2019 року, відповідно до якої не було виявлено жодного факту застосування до обвинуваченого незаконних методів досудового слідства та з урахуванням отриманих об`єктивних даних було прийнято рішення з цього питання про закриття кримінального провадження за відсутністю ознак складу злочину.

Крім того, дані доводи були спростовані показаннями допитаного у судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_14 , з яких слідує, що під час слідчого експерименту на ОСОБА_7 ніхто тиску не чинив, він все показав та пояснив таким чином, як зазначено в протоколі слідчого експерименту.
Аналіз викладеного вказує на те, що заяви ОСОБА_7 про обмову себе внаслідок нібито фізичного і психологічного тиску на нього працівників міліції, спрямовані на намагання уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
З огляду на викладене доводи у скарзі захисника щодо неналежної оцінки доказів та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не можна визнати прийнятими, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції та перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з п.п. 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 135 КК України.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкції частин та статтей Кримінального кодексу України покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення вироку, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4