Ухвала
Іменем України
15 січня 2020 року

м. Київ
справа № 442/2708/19

провадження № 51-187 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 5 квітня 2019 року близько 12 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля будинку № 10 по вулиці Шолом-Алейхема в м. Дрогобичі Львівської області повторно відкрито із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого заволодів майном ОСОБА_5 , спричинивши йому матеріальної шкоди на загальну суму 1072 гривні.
Апеляційний суд вирок місцевого суду змінив пом`якшив призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до двох років позбавлення волі.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції всупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчиненого діяння та всіх даних про особу винного і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано застосував до ОСОБА_4 положення ст. 69 КК, що потягнуло за собою невиправдану м`якість призначеного покарання. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надану до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_4 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування ст. 69 вказаного Кодексу та несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість не можна визнати обґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Згідно зі ст. 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Положеннями ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, пом`якшуючи ОСОБА_4 покарання, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Разом із цим апеляційний суд урахував дані про особу ОСОБА_4 , який є особою молодого віку, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає з бабусею похилого віку, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому.
Також апеляційний суд узяв до уваги установлені пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди потерпілому, і визнав, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд апеляційної інстанції умотивовано вирішив призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Разом з тим, апеляційний суд врахував і обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обсяг дій засудженого. І саме тому обрав захід примусу, що належить відбувати реально.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене покарання ОСОБА_4 відповідає його меті й загальним засадам і є справедливим.
Ухвала апеляційного суду відповідає статтям 370, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання та справедливість обраного ОСОБА_4 покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданого до неї судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3