ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1383/20 Справа № 205/9738/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №004446, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петриківка, Солонянського району Дніпропетровської області, гр. України, неодруженого, не працюючого, на утриманні нікого немаючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_9 ,
потерпілого: ОСОБА_10 ,
представника потерпілого: ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений з вироком суду не погоджується, просить його скасувати, вказує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, просить перекваліфікувати його дії з ч.3 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.
В доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений також зазначає, що свідок ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_10 при розгляді провадження Ленінським районним судом м. Дніпропетровська та Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська змінили показання та в них є протиріччя, зокрема, свідок ОСОБА_12 не підтвердила показів потерпілого ОСОБА_10 про те, що у обвинуваченого в руках був ніж і в коридорі він ним погрожував свідку ОСОБА_12 , тримав ніж біля її горла, тим самим погрожував її життю.
Крім того, свідок ОСОБА_12 під час допиту в Красногвардійському районному суді стояла біля потерпілого ОСОБА_10 , який прямо підказував їй, що говорити суду і вона повторювала вказане.
Зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 при розгляді провадження Ленінським районним судом м. Дніпропетровська та Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська повністю змінив свої показання, для того щоб обвинуваченому призначили максимальний строк покарання, зокрема щодо того, що у обвинуваченого в руках був ніж і в коридорі він ним погрожував свідку ОСОБА_12 , тримав ніж біля її горла, тим самим погрожував її життю.
Також просив апеляційний суд призначити йому покарання у вигляді десяти років позбавлення волі.

- прокурор, не оскаржуючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікацію його дій,просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 15, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років.
В обґрунтування апеляційних вимог, зазначає, що суд не врахував ставлення ОСОБА_6 до вчиненого злочину, відсутність будь-якого каяття з приводу скоєного кримінального правопорушення, а також відсутність будь-яких пом`якшувальних провину обставин та не відшкодування потерпілому ОСОБА_10 майнової та матеріальної шкоди.
Таким чином, суд безпідставно призначив обвинуваченому явно несправедливе покарання через м`якість.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 суму в розмірі - 2 868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) гривень 02 (дві) копійки в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 суму в розмірі - 4000 (чотири тисячі) гривень в рахунок відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 суму в розмірі - 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Також, вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 21 жовтня 2016 року близько 03 години 30 хвилин, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, в підсобній кімнаті санвузла, розташованого на третьому поверсі гуртожитку АДРЕСА_2 , де у нього на ґрунті особистих неприязних відносин раптово виникла сварка із ОСОБА_10 , яка перейшла в бійку та під час якої у ОСОБА_6 раптово виник умисел, спрямований на умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_10 .
ОСОБА_6 ,будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_10 , взяв кухонний ніж, який був при ньому, в свою праву руку, та, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачуючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння у вигляді настання смерті людини і бажаючи їх настання, наніс вказаним ножем не менше 12 ударів в частини тіла, де розташовані життєво-важливі органи людини зі значною силою, а саме в область грудної клітини, шию та верхні кінцівки.
Під час нанесення вищезазначених ударів, до підсобної кімнати санвузла, розташованого та третьому поверсі гуртожитку АДРЕСА_2 , почувши крики потерпілого, зайшов сусід ОСОБА_13 , в результаті чого дії ОСОБА_6 були припинені з причин, які не залежали від його волі, так як він не виконав усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, тобто для настання смерті потерпілого.
В зв`язку з чим, ОСОБА_10 , від поранень, нанесених йому ОСОБА_6 не помер, так як йому своєчасно було надано першу необхідну допомогу з боку сусідів та медичних працівників швидкої допомоги, а в подальшому в КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16» ДОР», в результаті чого суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 , що охоплювалось злочинним умислом ОСОБА_6 не настали, в результаті чого злочин не було закінчено з причин, не залежних від його волі.
Діями ОСОБА_6 ОСОБА_10 , було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння, та легкі тілесні ушкодження, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні.
Вислухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, який наполягав на перекваліфікації його дій з ч.3 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, доводи прокурора, яка вважала апеляційні доводи обвинуваченого необґрунтованими та прохала вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, думку потерпілого ОСОБА_10 та його представника- ОСОБА_11 , які вважали вирок суду обґрунтованим та справедливим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення апеляційною інстанцією є: 1) Неповнота судового розгляду. 2) Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. 3) Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. 4) Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 5) Невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Оцінюючи правильність постановленого рішення суду першої інстанції, щодо ОСОБА_6 з огляду на правильність застосування кримінального закону та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій підтверджується зібраними у провадженні, дослідженими під час судового засідання та наведеними у вироку доказами у їх сукупності.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні саме такого злочину зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
В основу вироку суд правильно поклав показання потерпілого ОСОБА_10 , який розповів суду про обставини вчинення злочину ОСОБА_6 , показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які узгоджуються з показаннями потерпілого, а також дані протоколів слідчих дій та висновки судових експертиз. Будь- яких підстав для сумніву щодо показів зазначених свідків та потерпілого не убачається, оскільки вони послідовно та обгрунтовано давали показання щодо скоєння злочину, суттєвих протиріч в їх показах немає, а тому доводи обвинуваченого не можна визнати обґрунтованими.
Посилання апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що суду необхідно перекваліфікувати його дій з ч.3 ст. 15, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, є безпідставними, з огляду на наступне.
Так, кваліфікація п.13 ч.2 ст. 115 КК України полягає у вчиненні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 КК України.
Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 1993 року, ОСОБА_6 було визнано винним за ст. 94 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, вказане рішення набрало законної сили 03 серпня 1993 року (а.с. 113-114, т. 1), вказана судимість у відповідності до вимог закону не погашена та не знята, а тому вказану обставину судом обгрунтовано взято до уваги.
Крім того, вказане також підтверджується довідкою про судимість № 264-21102016/12067 від 21.10.2016 року, підписаною слідчим СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області, капітаном поліції ОСОБА_16 (а.с. 103-104 т.1 матеріалів досудового провадження), що враховано при кваліфікації дій обвинуваченого та виключає кваліфікацію його дії за ч.3 ст. 15,ч.1 ст. 115 КК України, а тому апеляційні доводи обвинуваченого не підлягають задоволенню.
Дослідивши вищевказані докази, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні незакінченого замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянню смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 КК України.
Зі змісту апеляційних скарг також убачається, що обвинувачений та прокурор фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення судом покарання.
Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд дотримався вимог ст. ст. 50 і 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке, відповідно до ст. 12 КК України, належить до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, так, обвинувачений вчинив незакінчений замах на особливо тяжкий злочин, раніше неодноразово судимий, є особою схильною до скоєння злочинів, пов`язаних з заподіянням тілесних ушкоджень, та злочину проти життя та здоров`я особи, в тому числі за умисне вбивство, не перебуваючого під диспансерно-динамічним наглядом у лікарів-нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується задовільно, не працюючого, на утриманні нікого не маючого.
Суд також зазначив про відсутність обставин, що пом`якшують покарання а також, про наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме: рецидив злочинів та вчинення злочину особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, суд обґрунтував свої висновки щодо призначення покарання та зазначив про відсутність підстав для призначення покарання в мінімальних межах, як на тому наполягав обвинувачений, оскільки ОСОБА_6 не визнав своєї провини, що виключало підстави вважати про наявність у нього каяття з приводу скоєння особливо тяжкого злочину.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі було враховано, що призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді чотирнадцяти років позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідно статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість. Однак, призначене ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції за своїм видом чи розміром не є явно несправедливим через м`якість.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь-яких підстав для призначення більш суворого покарання, як на те посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор або зменшення призначеного судом покарання, як на те посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим, підстави вважати таке покарання несправедливим відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, доводи прокурора, на які він посилається в апеляції, та доводи захисника, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, засудженим - з дня отримання ухвали суду.

Судді:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4