Ухвала

Іменем України
23 грудня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-2385 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року,
встановив:
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2013 року застосовано примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на один рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083 за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2013 року залишено без зміни.
Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин ОСОБА_4 , в період з 23 год 07 травня 2012 року по 02 год 08 травня 2012 року, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, протиправно, з метою змусити ОСОБА_5 вчинити на його користь дії, які суперечили її волі, а саме: видати нотаріально посвідчену довіреність щодо уповноваження ОСОБА_4 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі щодо продажу рухомого та нерухомого майна, наніс останній побої по різних частинах тіла руками та дерев`яною палицею, заподіявши потерпілій сильного фізичного болю, тілесних ушкоджень та морального страждання.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 ,не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, порушує питання про їх скасування та закриття кримінального провадження. На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд, на його думку, безпідставно застосував до нього примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, оскільки він не вчиняв інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння. Вважає, що судом не доведено його винуватості та не встановлено суб`єктивної сторони суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які. Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно з ч. 4 ст. 513 КПК України якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, а на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.
Відповідно до ч. 2 статті 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Положеннями ст. 93 КК України визначено, що примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, вирішуючи питання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 , суд виходив з того, що відповідно до акту стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи № 198 від 15 серпня 2012 року, ОСОБА_4 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_4 також перебував в хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 127 КК України - катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення з метою примусити потерпілу вчинити дії, що суперечать її волі та це суспільно небезпечне діяння вчинено ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного суспільно небезпечного діяння, суд обґрунтовано послався на: пояснення потерпілої ОСОБА_5 , яка підтвердила факт нанесення ОСОБА_4 їй побоїв руками та дерев`яною палицею з метою вчинення на його користь дії; дані заяв потерпілої ОСОБА_5 від 04 травня 2012 року та від 10 травня 2012 року про застосування відносно неї фізичного насильства ОСОБА_4 з метою примусити видати йому нотаріально посвідчену довіреність; дані висновку експерта № 433 від 28 травня 2012 року, відповідно до якого виявлені на тілі потерпілої тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності; дані протоколу огляду місця події від 30 травня 2012 року, згідно з яким з місця події вилучено дерев`яну палицю, якою ОСОБА_4 наносив побої потерпілій ОСОБА_5 , а також вилучено нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 на право розпорядження майном; дані постанови про визнання речовими доказами від 30 травня 2012 року.

Отже, суд першої інстанції, відповідно до визначених у ч. 1 ст. 513 КПК України вимог, встановивши, що на час розгляду матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_4 та на момент скоєння суспільно небезпечного діяння, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України, останній знаходився у стані неосудності, що позбавляло його здатності правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними і це виключало можливість застосування до нього покарання, правильно прийняв рішення про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із посиленим наглядом.
При цьому, підстав для закриття кримінального провадження, відповідно до ч. 4 ст. 513 КПК України, встановлено не було.

Доводи ОСОБА_4 щодо безпідставного та поспішного, на його думку, застосування до нього примусового заходу медичного характеру, аналогічні, за своїм змістом, доводам його апеляційної скарги та були перевірені судом апеляційної інстанції, який відповідно до вимог кримінального процесуального закону, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі мотиви прийнятого рішення, належним чином обґрунтувавши його.

Колегія суддів вважає прийняті судами першої та апеляційної інстанцій рішення правильними та приходить до висновку про те, що суди, при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 не допустили неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а тому з мотивів, наведених у касаційній скарзі ОСОБА_4 , підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3