Житомирський апеляційний суд
Справа №285/752/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції з Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області та ДУ «Житомирська УВП №8» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2020 року про продовження обвинувачену ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

в с т а н о в и л а:
В провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки його строк спливає, підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не відпали а ризики не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 04 липня 2020 року.
Суд умотивував своє рішення тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , а саме грабіж, вчинений повторно, поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , а також тим, що ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних, корисливих злочинів, судимість за які у нього у встановленому законом порядку непогашені та не зняті, перебував у місцях позбавлення волі, на шлях виправлення не став та 12.11.2019 року засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до 2-х років позбавлення волі, а тому існує ризик, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який , а саме на домашній арешт у нічний час. Посилається на те, що не має наміру переховуватися від суду, так як вже пробув у в`язниці півтора роки і не хоче погіршувати своє становище; жодним чином не може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення в провадженні, оскільки вони вже дослідженні та знаходяться в суді; усі свідки, потерпіла та експерти вже допитані, а розгляд провадження знаходиться на стадії дебатів; не може перешкоджати даному провадженню іншим чином, оскільки потерпіла не має до нього жодних претензій; не має бажання вчиняти будь-яке інше кримінальне правопорушення. Додатково обвинувачений зазначає, що має хвору матір, яка є інвалідом третьої групи, хвору доньку, яка також є інвалідом, та їм необхідна допомога; крім них має ще четверо неповнолітніх дітей.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з викладених в ній мотивів, просили задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час.
Прокурор заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, зазначив, що все ж існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, думку та пояснення учасників судового розгляду, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, та вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно частини 3 даної норми незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю мотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
При цьому відповідно до частини 2 даної статті КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
При цьому метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Положеннями ст.194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.
З приписів ч. 5 ст. 199 КПК України вбачається, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених в ст. 184 КПК України, повинно містити:1) виклад обставин які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно ж ч.5 зазначеної норми, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.
Прокурором під час апеляційного провадження було конкретизовано, що на даний час існують ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, а також злочин вчинено відносно неповнолітньої. Також, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винними в інкримінованому злочині за ч.2 ст.186 КК України, та що судовий розгляд ще не закінчено, останній може переховуватися від суду. Крім того, з матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимим за вчинення умисних, корисливих злочинів, а тому, вразі зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який домашній арешт у нічний час, про який в апеляційній скарзі клопоче обвинувачений ОСОБА_8 , існує ризик, що останній вчинить новий злочин або іншим чином буде продовжувати свою протиправну діяльність.

Таким чином, вбачається наявність ризиків передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Врахуючи наведені вище в цій ухвалі обставин провадження та те, що строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України, закінчувався суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України, та належному виконанню обвинуваченими процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо того, що він має хвору матір, яка є інвалідом третьої групи, хвору доньку, яка також є інвалідом, та їм необхідна допомога, а також крім них має ще четверо неповнолітніх дітей, тобто має міцні соціальні зв`язки, хоч і заслуговують на увагу, але, на переконання колегії суддів, дані обставини не зможуть запобігти ризику вчинення обвинуваченим нового злочину, враховуючи його особу та наявність судимостей за умисні тяжкі злочини, а так само і ризику переховування від суду.

З цих же підстав необгрунтованими є також інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо того, що останній не має наміру переховуватися від суду, так як вже пробув у в`язниці пітора роки і не хоче погіршувати своє становище, жодним чином не може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення в провадженні, оскільки вони вже дослідженні та знаходяться в суді тощо, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

При цьому слід зазначити, що вказані в апеляційній скарзі обставини були в повному обсязі досліджені судом першої інстанції та враховані при вирішенні даного питання, та обгрунтовано і вмотивовано відхилені як підстави для постановлення відповідного рішення про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зокрема у вигляді домашнього арешту у нічний час, на думку колегії суддів, відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2020 року про продовження обвинувачену ОСОБА_8 строку тримання під вартою без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: