Дата документу 31.03.2020 Справа № 335/167/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/167/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/532/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, громадянку України, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і виправдано за недоведеністю вчинення нею зазначеного кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної і моральної шкоди залишений без розгляду.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 ,обвинувачувалась у тому, що 14.08.2017, приблизно о 14-30 год., діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_10 , знаходячись на сходовому майданчику першого поверху під`їзду №1 будинку АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, шляхом нанесення почергових ударів кулаками обох рук в область голови та тулубу ОСОБА_10 , спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді: синців в ділянках шиї, грудної клітини, живота, обох плечей, садна в ділянках шиї, грудної клітини, обох плечей, обох ліктьових суглобів, правого передпліччя, правої кисті, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 452/к від 12.12.2017, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Органом досудового розслідування умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Приймаючи рішення про виправдання суд першої зазначив, що надані прокурором докази доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину поза розумним сумнівом і не доводили в цілому причетність до вчинення дій, які кваліфікуються за ч.2 ст.125 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону просить вирок суду скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскільки допитані в судовому засіданні особи надали показання, які були суперечливі між собою, з метою усунення суперечностей, стороною обвинувачення заявлялося клопотання про одночасний допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 в задоволенні якого судом необґрунтовано, на переконання апелянта, було відмовлено, при тому, що свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 під час досудового розслідування не допитувались і перевірити їх показання орган досудового розслідування не мав змоги. Також суд відмовив у задоволенні клопотання представника потерпілого про проведення слідчого експерименту за участю вказаних свідків.

Крім цього на переконання прокурора вина обвинуваченої повністю підтверджувалась наданим стороною обвинувачення доказами і показання свідки сторони обвинувачення.

Прокурор вказує на недопустимість ряду доказів сторони захисту, які суд поклав в обґрунтування вироку.

Прокурор вважає, що суд необґрунтовано поставив під сумнів проведення досудового розслідування у цьому провадження, через не доручення до матеріалів провадження заяви потерпілого, оскільки факт спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень і факт його звернення до правоохоронних органів, підтверджено ним особисто під час допиту в суді, а також відображено у висновку експерта від 12.12.2017.

Прокурор звертає увагу, на відсутність носія інформації із звукозаписом оголошення повного тексту ухвали від 13.02.2018 про призначення до судового розгляду кримінального провадження. Вказує, що захисником подавалося клопотання про перенесення судового засідання призначеного на 16.04.2019, однак журналу судового засідання від 16.04.2019 і його аудіо фіксації у матеріалах провадження відсутні, як і довідка про причину не проведення фіксації (прокурор просить оглянути та вивчити копію згаданого клопотання захисника).

Захисником обвинуваченої адвокатом ОСОБА_8 на апеляційну скаргу прокурора подано заперечення. На переконання захисника наведені апелянтом у скарзі доводи є необґрунтовані, через що остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а виправдувальний вирок без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинувачену та її захисника, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора, задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Дана презумпція невинуватості є одним із основних принципів сучасного кримінального провадження, що в Україні визнана відправною точкою правосуддя. Окрім того, це положення закріплено в пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якій зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

За приписами ч.ч.2, 4 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Обвинувачена заперечувала свою вину, і нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. З її показів випливало що тілесні ушкодження ОСОБА_10 міг отримати в результаті сутички між ним та її матір`ю ОСОБА_12 .

В ході судового розгляду суд допитав потерпілого ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 помер), свідків сторони обвинувачення: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Сторона обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 крім цього посилалась на документи, зокрема:

- постанову про призначення судової-медичної експертизи від 14.08.2017 (питання про тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , механізм їх утворення, локалізація, характер, давність спричинення, ступінь тяжкості, спосіб спричинення; чи відобразились характерні ознаки предмету, яким спричинено тілесні ушкодження; чи не суперечить давність спричинених тілесних ушкоджень строку та обставинам справи)
- висновок експерта №2039 від 15.09.2017 (визначити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень спричинених ОСОБА_10 неможливо, у зв`язку з тим, що не представлена історія хвороби);
- постанову про призначення судової-медичної експертизи від 28.09.2017 (питання про тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , спосіб їх спричинення; давність ушкоджень, їх відповідність свідченням потерпілого; яка ступінь тяжкості тілесних ушкоджень);
- висновок експерта №2382 від 20.10.2017 (синці в ділянках шиї, грудної клітки, живота, обох плечей; садна в ділянках шиї, грудної клітки, обох плечей, обох ліктьових суглобах, правого передпліччя, правої кисті у ОСОБА_10 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих предметів та давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку вказаному освідуваним (14.08.2017);
- постанову про призначення судової медичної експертизи від 24.11.2017 (питання про тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , спосіб їх спричинення; давність ушкоджень, їх відповідність свідченням потерпілого; яка ступінь тяжкості тілесних ушкоджень)
- висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №452/к від 12.12.2017 (прояви травм у сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я на строк понад шість днів, але не більш ніж три тижні (21 день).

Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, зокрема засади змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд також дав оцінку показанням обвинуваченої і свідків сторони захисту: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і дослідив надані стороною захисту письмові докази:

- копію протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 14.08.2017 (зазначено, що ОСОБА_10 просить "принять меры к бывшей жене и ее родственникам, которые 14.08.2017 около 16.00 по адресу: АДРЕСА_1 , а также их адвокату" (мовою оригіналу);
- копію рапорту, зареєстрованого Вознесенівським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області 14.08.2019 за №22870, (повідомлення зі служби 102 про те, що 14.08.2017 о 17.05 за адресою: АДРЕСА_1 , конфлікт з колишнім чоловіком. Заявник: ОСОБА_7 (т.2 а.с.51)
- копію рапорту, зареєстрованого Вознесенівським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області 14.08.2019 за №22871, (повідомлення зі служби 102 про те, що 14.08.2017 о 17.22 за адресою: АДРЕСА_1 ,, заявник знов викликає поліцію, йому потрібно СОГ, раніше повідомляв про конфлікт з родичами (ЄО №22853 від 14.08.2017 14:31:03). Начебто родичі намагаються вигнати його з речами з квартири. Заявник: ОСОБА_10 .

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на неповноту судового розгляду а також мотивує свої доводи тим, що, на його думку, вирок ухвалено за невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного рішення, зокрема у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мат істотне значення для ухвалення законного судового рішення.

В цьому контексті прокурор посилається на те, що суд необґрунтовано, на його думку, відмовив в задоволенні клопотання сторони обвинувачення 13.12.2018 про одночасний допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 при тому, що свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 під час досудового розслідування не допитувались і перевірити їх показання орган досудового розслідування не мав змоги; відмовлено у задоволенні клопотання представника потерпілого про проведення слідчого експерименту за участю вказаних свідків з метою проведення в подальшому додаткової судово-медичної експертизи.

Однак апелянт не робить жодних посилань на наявність цих розбіжностей, не наводить в чому саме полягали такі розбіжності, в показаннях яких саме осіб.

Слід зазначити, що в дійсності під час судового розгляду прокурором заявлялось клопотання про одночасний допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_20 (а не ОСОБА_13 ), ОСОБА_11 , а представником потерпілого - клопотання про одночасний допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 ОСОБА_16 (а не ОСОБА_12 ).

Усі перелічені особи були присутніми під час події тому орган досудового розслідування мав реальну можливість допитати їх під час досудового розслідування, і усунути наявні суперечності, чого з незрозумілих причин на стадії досудового розслідування зроблено не було.

Крім того, це право суду, а не обов`язок, яке суд використовує у разі неможливості в інший спосіб усунути розбіжності за допомогою наявних доказів.

Апелянтом не наведено обґрунтувань незаконності дій суду першої інстанції щодо відмови у їх задоволенні з посиланням на конкретні обставини провадження, показані певних свідків, потерпілого та обвинуваченої.

Так само не було наведено підстав та обґрунтувань для необхідності задоволення клопотання представника потерпілого про проведення слідчого експерименту.

Отже судом було обґрунтовано відмовлено в задоволенні таких клопотань за відсутності підстав для проведення одночасного допиту свідків і для проведення слідчого експерименту. Відтак колегія суддів не встановила неповноти судового розгляду і доходить висновку про те, що суд в повному обсязі дослідив обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного рішення в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення

Згідно з ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

В цьому контексті апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги докази, надані стороною обвинувачення, якими на думку прокурора, обґрунтовувалась причетність обвинуваченої до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними.

Так сторонами не ставиться під сумнів факт того що між потерпілим ОСОБА_10 з одного боку і ОСОБА_7 та її родичами з іншого боку, трапився конфлікт в місці і у період часу вказаними у вироку. Також не ставиться під сумнів факт того, що ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, давність отримання яких не суперечила строку вказаному освідуваним (тому посилання апелянта на постанови про призначення експертиз і самі експертизи є недоречними).
Разом з тим стороною обвинувачення стверджувалось, що тілесні ушкодження потерпілому були нанесені саме під час вказаного конфлікту і саме обвинуваченою, тоді як сторона захисту стверджувала, що ОСОБА_7 потерпілому не наносила тілесних ушкоджень.

На підтвердження версії сторони обвинувачення вказували показання потерпілого, а також свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_17 (товариші потерпілого), які показали, що ОСОБА_7 наносила удари ОСОБА_10 .

На підтвердження версії сторони захисту вказували показання обвинуваченої, свідків ОСОБА_12 (мати обвинуваченої), ОСОБА_20 (чоловік матері обвинуваченої), ОСОБА_13 (товариш обвинуваченої), ОСОБА_21 ( адвокат обвинуваченої).

Тобто усі перелічені свідки суб`єктивно зацікавлені свідчити саме на свою користь. Показання ж інших (не зацікавлених) свідків не могли спростувати версії сторін. Працівники ДСО не бачили що обвинувачена наносила удари потерпілому; працівники органу опіки і піклування взагалі перебували на вулиці під час активної фази подій, інші свідки взагалі не були очевидцями деталей подій, зокрема спричинення тілесних ушкоджень будь якими особами, при подіях, які відбулися 14.08.2017.
Разом з тим, з показань свідків сторони захисту, показань працівників ДСО, і навіть свідка ОСОБА_17 випливало, що між ОСОБА_12 і потерпілим була фізична сутичка.

На підтвердження цих обставин (фізичної сутички або ж бійки між ОСОБА_10 і ОСОБА_12 ) були надані відповідні копії документів (талон-повідомлення №223 від 17.08.2018, витяг з ЄРДР кримінального провадження №0004269 від 07.12.2017 за ч.1 ст.125 КК України тощо).

Згідно з ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, однак навіть якщо припустити що ОСОБА_7 наносила удари (про що стверджували потерпілий і свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 ) при наявності відомостей про бійку ОСОБА_10 з ОСОБА_12 в той самий час, надані стороною обвинувачення докази поза розумним сумнівом не вказували на винуватість ОСОБА_7 .

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, дійшов висновку, що сукупність наданих доказів не вказувала на винуватість ОСОБА_7 .

Зі вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи прокурора з приводу істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор зазначає про недопустимість доказів сторони захисту - показань свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які судом були взяті до уваги із порушенням ст.86 та ст. 290 КПК України.

Разом з тим 28.03.2018 судом задоволено клопотання сторони захисту і з допитом цих свідків погодився прокурор. Тобто вказані свідки були допитані безпосередньо в судому засіданні за клопотанням сторони захисту.

Сторона захисту стверджувала, що необхідність допиту цих свідків обґрунтована саме тим, що під час досудового розслідування слідчий, незважаючи на заявлене стороною захисту клопотання, не допитала їх, при тому, що зазначені свідки в тій чи іншій мірі були очевидцями подій, що досліджувалися. Будь-яких письмових пояснень, показань сторона захисту у цих свідків не відбиралось та не фіксувала, а тому підстав для відкриття матеріалів за ст.290 КПК України не було.

Також колегія суддів вважає, що суд без порушень вимог кримінального процесуального закону долучив і правомірно дослідив надані стороною захисту копії документів стосовно кримінального провадження за заявою ОСОБА_12 адже вони були надані власником добровільно (відсутність підстав для застосування положень ст.159 КПК України) і інформація яку вони містили має безпосереднє відношення до обставин вказаного кримінального провадження. Прокурор не ставив під сумнів достовірність інформації, що містилась у копіях документів, отже факт того, що стороною захисту надавалися саме копії, а не оригінали документів, не має принципового значення.

Не встановлено судом апеляційної інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з приводу посилань прокурора про відсутність фіксації судових засідань (від 13.02.2018 - проголошення повного тексту ухвали, і 16.04.2019 - про перенесення судового засідання на 10.05.2019) адже відповідні довідки про відсутність фіксації на підставі ч.4 ст.107 КПК України містяться у матеріалах провадження (т.1.а.п. 39, 221).

Доводи апелянта про те, що незважаючи на відсутність заяви потерпілого показання останнього під час досудового розслідування і під час судового розгляду, підтверджували факт спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 і факт його звернення до правоохоронних органів саме з цих підстав, не спростовують правильність висновків суду в сенсі вимог положень ст.477 КПК України щодо провадження такої категорії. До того ж, на переконання колегії суддів в основу вироку покладено не факт безпідставного проведення досудового розслідування взагалі (через відсутність відповідної заяви потерпілого), а саме не доведення поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України вчинене обвинуваченою (п.2 ч.1 ст.373 КПК України).

В будь-якому випадку, скасування виправдувального вироку у зв`язку з порушенням кримінального процесуального закону може мати місце лише в тому випадку, коли ці порушення перешкоджали чи могли перешкодити суду об`єктивно, повно та всебічно розглянути провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, вказані ж прокурором в цьому контексті обставини, на переконання колегії суддів, є формальними підставами для скасування вироку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені в апеляційній скарзі не має.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4