ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/7626/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2556/20
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 , -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , 1991 року народження до 31 липня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначив, що судом самостійно було поставлено на обговорення питання про необхідність продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відзначив, що єдиним аргументом для суду при продовженні строку дії запобіжного заходу був той факт, що стороною захисту не було подано до суду будь-яких доказів про зменшення або відсутність ризиків, при тому, що діюче законодавство не зобов`язує сторону захисту подавати такі докази. Вважає, що на момент продовження строку застосування запобіжного заходу були відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України та стороною обвинувачення в судовому засіданні не було доведено неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Указав, що одним із ризиків при застосуванні запобіжного заходу був ризик переховуватись від органів досудового розслідування, однак на протязі всього досудового слідства обвинувачена самостійно з`являлась на всі виклики; іншим ризиком був ризик впливу на свідків, однак як до, так і після застосування запобіжного заходу судом будь-яких доказів того, що обвинувачена намагалася чи має намір вплинути на свідків, стороною обвинувачення не надано; також, як під час здійснення досудового розслідування та і в ході судового розгляду не було здобуто доказів того, що ОСОБА_8 намагалася чи має намір перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення. Вважає, що наявність ризиків базується виключно на припущеннях прокурора, а припущення не можуть братися до уваги судом при винесенні ухвали. Просить ухвалу суду скасувати, змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останння з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи фактичні обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , остання вчинила умисний тяжкий злочин

Враховуючи фактичні обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , злочинні дії останньої були направлені на вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження своїй новонародженій донці, що спричинило смерть дитини, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_8 своїх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Доводи захисника про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із тим, що судом самостійно було поставлено на обговорення питання про необхідність продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є необґрунтованими.

Відповідно до приписів ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою незалежно від наявності клопотань.

Зі змісту приписів цієї правої норми слідує, що обов`язкового подання прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою закон не вимагає.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: