У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2020 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 14 січня 2020 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк шість місяців, які мають відбуватись за місцем роботи засудженого, з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави десяти відсотків.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 січня 2020 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.
Як установлено судами, ОСОБА_5 02 лютого 2018 року приблизно об 11:15, знаходячись на сходовому майданчику четвертого поверху першого під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під час виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , у зв`язку з тривалими побутовими суперечками, маючи прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, завдав йому удар невстановленим під час проведення досудового розслідування тупим знаряддям в область лівої гомілки, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_6 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому лівої малогомілкової кістки, які відповідно до висновку експерта №02-01/289 від 19 березня 2019 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник посилається на :
-відсутність в діях ОСОБА_5 об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України;
-ігнорування судами вимог ч. 1 ст. 36 КК України щодо перебування ОСОБА_5 в стані необхідної оборони з метою захисту від посягань потерпілого та свідка ОСОБА_7 ;
-відсутність належного аналізу всіх доказів, а саме показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , висновків експерта;
- не встановлення знаряддя злочину.

Щодо доводів про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону зазначає в касаційній скарзі про:
- порушення судами вимог ст.91 КПК України;
-необґрунтовану відмову суду першої інстанції та апеляційного суду у допиті свідка ОСОБА_9 , посилаючись на ст.290 КПК України;
-безпідставну відмову суду апеляційної інстанції в задоволенні клопотання про повторне дослідження письмових доказів;
-ненадання належної правової оцінки неправомірним діям потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7
-невідповідність вироку суду вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
-неповноту судового розгляду, по суті заперечує правильність установлення фактичних обставин справи, достовірність окремих доказів, яким, на його думку, суд не дав належної оцінки.
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечує повноту судового розгляду, достовірність показань потерпілого, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено сукупністю належних та допустимих доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду, з додержанням вимог ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань потерпілого ОСОБА_6 , показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , даних протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого від 04 лютого 2019 року, даних протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 , даних висновку експерта №02-01/289 від 25 березня 2019 року, згідно якого у ОСОБА_6 мало місце ушкодження у виді закритого уламкового перелому лівої малогомілкової кістки, яке виникло від дії тупого предмету, що по давності виникнення може відповідати часу, коли відбувались події, які досліджуються, та відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Такі тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, вказаних в протоколах слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Що стосується доводів захисника про те, що судами проігноровано вимоги ч. 1 ст. 36 КК України, щодо наявності стану необхідної оборони у діях ОСОБА_5 з метою захисту від посягань потерпілого та свідка ОСОБА_7 , то вони є неспроможними.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Як убачається зі змісту судових рішень, правові підстави для визнання того, що засуджений ОСОБА_5 діяв у стані необхідної оборони відсутні, оскільки останній був ініціатором конфлікту, як підтверджено показами потерпілого, його дружини ОСОБА_7 , які узгоджуються з іншими доказами по справі, під час конфлікту дружина потерпілого розпилила в сторону обличчя засудженого з балончика сльозогінний газ, що не заперечується нею, однак засуджений наніс потерпілому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, що є неправомірними, оскільки жодних суспільно небезпечних посягань потерпілий не вчиняв, а тому підстав для нанесення йому такого ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_5 не було.
Інкриміноване ОСОБА_5 діяння, містить склад злочину передбачений ч.1 ст.122 КК України, що було встановлено судом першої інстанції та зазначено у вироку суду, тому доводи касаційної скарги про необхідність закриття кримінального провадження з підстав відсутності в діях засудженого складу злочину є безпідставними.
Крім того, вказана вимога була предметом перегляду суду апеляційної інстанції, однак не знайшла свого підтвердження, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Апеляційним судом правильно зазначено, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обґрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , вірно кваліфікував засудженого за ч.1 ст.122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження та дійшов правильного висновку про доведеність вини останнього у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Твердження захисника про відмову суду апеляційної інстанції в задоволенні клопотання про повторне дослідження матеріалів кримінального провадження, в тому числі й письмових доказів, оскільки суд першої інстанції надав їм неправильну оцінку, є необґрунтованим.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Сам по собі факт незгоди особи з висновками суду першої інстанції, не є підставою для повторного дослідження доказів, які досліджено в повному обсязі.
Що стосується вимоги захисника щодо відмови суду першої інстанції та апеляційного суду з посиланням на ст.290 КПК України у допиті свідка ОСОБА_9 то вона є неспроможною.
Як правильно зазначив апеляційний суд, свідок ОСОБА_9 стороною захисту не був відкритий стороні обвинувачення під час виконання вимог ст. 290 КПК України та під час судового розгляду, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у його допиті, крім того вказаний свідок, як повідомив захисник та засуджений, не був очевидцем вчинення даного злочину, тому відповідно до вимог ч.12 ст. 290 КПК України колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання захисника про його допит в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги проістотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 14 січня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3