Справа № 299/3558/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , представників потерпілих адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/4806/348/20 за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.05.2019.

Цим вироком:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та громадянин Республіки Вірменії, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, не працюючий, не судимий, засуджений:
- за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн..
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 29.08. 2015 Виноградівським РВ ГУДМС України в Закарпатській області, мешканця АДРЕСА_3 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Скасовано захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна - автомобіля марки Ровер, р.н.з. Угорщини НОМЕР_3 , мотоцикла марки Вайпер без д.н.з., застосований ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.08.2018.
Речові докази: автомобіль марки Ровер, р.н.з. Угорщини НОМЕР_3 ухвалено повернути власнику ОСОБА_7 ; мотоцикл марки Вайпер без р.н.з. повернуто власнику ОСОБА_10 ; ДВД диск-залишено в матеріалах кримінального провадження (т. 1 а. к. п. 29-30, 31-32, 123-124, 167-169).
Процесуальні витрати на залучення експерта та проведення судової автотехнічної експертизи № 144 від 10.10.2018 в сумі 1180 грн.; судової автотехнічної експертизи № 145 від 10.10.2018 в сумі 1180 грн.; судової транспортно-трасологічної експертизи № 146 від 11.10.2018 в сумі 1180 грн.; судової автотехнічної експертизи № 147 від 11.10.2018 в сумі 1180 грн. стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави (т. 1 а. к. п. 71, 85, 98, 117).

-2-

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

13.08.2018, близько 18 год. ОСОБА_7 , в порушенні вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України - «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п.16.13 Правил дорожнього руху України - «перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч», керуючи легковим автомобілем марки «Ровер 75», реєстраційний номер Угорської Республіки НОМЕР_4 , який був ввезений на митну територію України 28.07.2018 під керуванням громадянина HOVHANNISYAN SIMON, рухаючись по вул. Персикова в напрямку центру м. Виноградів, зі швидкістю близько 30-40 км/год., проявивши злочинну недбалість вирішив здійснити маневр повороту ліворуч в сторону вул. Достоєвського в м. Виноградів та виїхав на смугу зустрічного руху де допустив зіткнення передньою частиною керованим ним автомобілем із передньою частиною зустрічного транспортного засобу - мотоциклом марки «Вайпер», без реєстраційного номера, під керуванням ОСОБА_10 з пасажиром на задньому сидінні - ОСОБА_9 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , згідно висновку експерта № 164 від 18.10.2018, отримав тілесні ушкодження у вигляді: забійних ран м`яких тканин правої гомілки в нижній третині по передньо - внутрішній поверхні та обох стегон в верхній третині по внутрішній поверхні, які на момент проведення експертизи представлені рубцями, які згідно п. 2.3.2. «а» «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний термін розладу здоров`я або незначну стійку втрату працездатності; відкритий багато уламковий внутрішньо - суглобовий перелом дистального метаепіфізу правої великогомілкової кістки, забій калитки, згідно п. 2.2.1 «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир заднього сидіння мотоцикла марки «Вайпер» - ОСОБА_9 , згідно висновку експерта № 143 від 18.10.2018, отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден шкірних покровів плеча в середньо - верхній третині та в ділянці лівого ліктьового суглобу по зовнішній поверхні обох стегон по внутрішній поверхні в середньо - верхній третині, правої гомілки по зовнішній поверхні та обох колінних суглобів по передній поверхні, які на момент проведення судово - медичної експертизи представлені ділянками депігментації шкірних покровів, згідно п. 2.3.2 «б» «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного терміну розладу здоров`я або незначну стійку втрату працездатності; забійна рана м`яких тканин 1-го пальця лівої ступні по внутрішній поверхні, згідно п. 2.3.2 «а» «Правил судово- медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний термін розладу здоров`я або незначну стійку втрату працездатності; внутрішньо-суглобовий перелом дистального метаепіфізу лівої променевої кістки, згідно п. 2.2.1 «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

-3-

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, зазначає про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову, у зв`язку з чим просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в цій частині змінити, зменшивши розмір грошового стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди до 5 000 грн.. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 про стягнення на його користь моральних збитків у розмірі 20 000 грн. не відповідає фактичним обставинам справи, змісту положень ст. ст. 1195, 1197 ЦК України та правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 03. 05. 2018 у справі №205/5260/16, оскільки цивільний позов ОСОБА_9 не містить належних та допустимих доказів заподіяння діями ОСОБА_7 такої шкоди потерпілому. На її думку, при вирішенні цивільного позову, судом залишено поза увагою відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів проходження потерпілим ОСОБА_9 реабілітації або інших видів відновлення працездатності, а також ступеню та розміру моральних страждань, які б відповідали заявленому розміру відшкодування. Посилаючись на допущену судом першої інстанції неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, захисник ОСОБА_8 вказує на наявність підстав для зміни вироку та згоду обвинуваченого на відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 в розмірі 5 000 грн..

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років, з побавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Вказує, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, не дотримався вимог закону, оскільки таке покарання є несправедливим через м`якість. На його думку, суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, думку потерпілого та прийшов до помилкового висновку щодо наявності обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому, а саме його щире каяття, оскільки згідно висновку, викладеного у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верхового Суду від 22. 03. 2018 у справі №759/7784/15-к розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого. Враховуючи викладене, призначення судом першої інстанції майже мінімального покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, не відповідає вимогам закону та особі винного, поведінка якого в судовому засіданні не свідчила про його дійсне розкаяння у вчиненому.

На апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 , захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала заперечення, у якому вказує про її безпідставність та просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання без змін. Звертає увагу, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є злочином невеликої тяжкості та злочином вчиненим з необережності. Призначений судом першої інстанції вид та розмір покарання

-4-

ОСОБА_7 є справедливим і достатнім. Також захисник МолнарТ.І. вказує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання , а відмінність у такій оцінці принципового характеру, тобто диспропорцію, неадекватність визначеного судом покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню. Всупереч наведеному висновку Верховного Суду, викладеному у справі №756/4830/17-к, подана представником потерпілого апеляційна скарга не конкретизована, висловлена загальними формулюваннями, без належного обґрунтування її підстав та мотивів.

Заслухавши доповідь судді про зміст вироку, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , пояснення ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання поданої ними апеляційної скарги та заперечення щодо апеляційної скарги, поданої представником потерпілого ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_12 , пояснення потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_12 , які підтримали подану ними апеляційну скаргу та заперечили щодо апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_11 , які не підтримали апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_10 , думку прокурора, яка заперечила апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_8 стосовно надмірно великого, на її думку, розміру стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди та необхідності зменшення такого розміру до 5000 грн., то вони до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав.

-5-

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_9 під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн..

Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

В ч. 1 ст. 368, ч. ч. 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого,тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, встановити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Цих вимог Закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано в повній мірі.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та вироку, встановивши доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд частково задовольнив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди і стягнув з обвинуваченого завдану злочинними діяннями моральну шкоду, розмір якої визначив у сумі 20 000 грн..
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_14 в частині необґрунтованого, на її думку, стягненні моральної шкоди у сумі 20 000 грн. на користь потерпілого ОСОБА_9 , якому внаслідок дорожньо - транспортної пригоди (далі ДТП) заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів враховує, що при визначенні її розміру суд вірно виходив із засад розумності та справедливості, враховуючи моральні страждання потерпілого ОСОБА_9 внаслідок ДТП, перенесений ним у зв"язку з цим фізичний та душевний біль, а також негативні наслідки що настали у зв"язку з лікуваням, порушенні звичних життєвих зв"яків, неможливості працювати, що змусило докладати додаткові зусилля для відновлення звичайного способу та організації свого життя.

-6-

Розмір визначеної судом першої інстанції моральної шкоди стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 в сумі 20 000 грн., є обґрунтованим, відповідає вимогам законодавства, визначений з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та є співрозмірним завданій шкоді, а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необхідності зменшення суми моральної шкоди, заподіяної потерпілому ОСОБА_9 до 5000 грн. є безпідставними і апеляційний суд їх відхиляє.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 , судом відповідно до ст. ст. 128, 129 КПК України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» враховано як характер та обсяг страждань потерпілого, й інші обставини, зокрема, страждання та порушення звичайного життєвого ритму, та прийнято обґрунтоване рішення в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілого, що на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів ступеню та розміру моральних страждань потерпілого, які б відповідали заявленому розміру відшкодування колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, відтак будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
За таких обставин, з урахуванням вимог розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступінь та глибину моральних страждань потерпілого ОСОБА_9 , яких він зазнав, конкретних обставин справи, порушення нормального складу життя, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_7 щодо надмірного розміру відшкодування моральної шкоди, є необгрунтованими, вирок суду про часткове задоволення цивільного позову в частині стягнення заподіяної моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., є справедливим, обґрунтованим та відповідає завданим моральним стражданням.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині, оскільки вважає його законним та обгрунтованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 щодо необхідності призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, то вони, на думку колегії суддів, є не обґрунтованими, з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

-7-

Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. ст. 66, 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985 км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 51-329 км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

-8-

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, вчинений з необережності, визнав щире каяття та визнання вини за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря -нарколога та психіатра не перебуває.

При цьому судом не встановлені обставини, які б свідчили про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, що передбачає, зокрема, покарання у виді позбавлення волі, на чому наполягає представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 ..

За наявності сукупності цих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_7 можливо з призначенням йому найменш суворого виду покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу у розмірі, передбаченому санкцією вказаної статті .

Крім того, суд першої інстанції врахувавши те, що ОСОБА_7 на момент вчинення ДТП в стані алкогольного сп`ягніння не перебував, до кримінальної відповідальності не притягався, а також відсутність даних про систематичне порушення ним Правил дорожнього руху України, правомірно не застосував щодо ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Не вбачає підстав для такого застосування і колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12. 2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної Постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З вироку суду вбачається, що приходячи до висновку про недоцільність призначення ОСОБА_15 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував критичне відношення обвинуваченого до скоєного, щире каяття, готовність нести покарання, його вік, стан здоров`я та належну процесуальну поведінку протягом як досудового так і судового розгляду.

-9-

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні, а в апеляційній скарзі не наведено будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність обставин, які б відповідно до вимог закону, а не суб`єктивної точки зору представника потерпілого, обтяжували покарання обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також - критерію справедливого покарання, що відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Крім того, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки ОСОБА_7 свою вину на протязі розслідування та розгляду кримінального провадження визнавав в повному обсязі та жодного разу не змінював свою позицію по відношенню до вчиненого злочину. З цих підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілого з приводу помилкового визнання судом першої інстанції щирого каяття ОСОБА_7 як пом`якшуючої покарання обставини. До того ж, вказана обставина була встановлена ще на стадії досудового розслідування, визнана та зазначена стороною обвинувачення в обвинувальному акті як обставина, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 ..

Посилання представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 на необхідність застосування при розгляді апеляційної скарги правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №205/5260/16 заслуговують на увагу, разом з тим колегія суддів враховує відсутність у матеріалах кримінального провадження цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 пред`явленого до обвинуваченого та надані ним в суді першої інстанції пояснення щодо оплати його лікування обвинуваченим. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення не суперечить правовій позиції, викладеній у зазначеній вище постанові.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 будуть досягнуті призначенням йому покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст.286 КК України.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що злочин, передбачений ч.1 ст. 286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, а тому посилання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_12 на безпідставне неврахування судом думки потерпілого ОСОБА_10 , який наполягав на призначенні ОСОБА_7 більш суворого покарання, як на необхідність призначення такого, апеляційним судом до уваги не береться, оскільки думка потерпілої сторони щодо виду та розміру покарання хоча і враховується судом при призначенні покарання, однак не є визначальною, адже у цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху, а тому апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції в цій частині такими, що узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

-10-

Інші доводи апеляційної скарги представника потерпілого вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції під час апеляційного розгляду кримінального провадження, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08. 05. 2019 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: