Справа № 161/8719/20 Провадження №11-сс/802/351/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий в ОВС криміналіст слідчого відділу Управління СБ України у Волинській області ОСОБА_9 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із клопотанням, погодженим прокурором відділу прокуратури Волинської області ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно (перелік якого вказаний у клопотанні), вилучене 27.05.2020 під час проведення обшуку у приміщеннях, які орендуються ТзОВ «Петрус-Алко» за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Чигиринська, 11, у кримінальному провадженні № 0000039, яке внесене до ЄРДР 29.04.2020 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.110-2, ч.ч.1, 2 ст.204, ч.2 ст.199 та ч.2 ст.321-1 КК України.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2020 у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що клопотання слідчого не містить жодних доказів, які підтверджують необхідність накладення арешту на вищевказане майно, як того вимагає ст.171 КПК України, а також не вбачається доказів того, що незастосування арешту призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна, тобто клопотанням не доведено розумності та співмірності обмеження права користування.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, прокурор оскаржує його з мотивів незаконності, необґрунтованості та невмотивованості. Вказує, що ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2020 року був наданий дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що представником власника майна надано лише копії документів щодо придбання алкогольної продукції, однак відсутні достовірні дані про те, що вилучена продукція є тією, на підтвердження походження якої надані документи. Зауважує, що без висновків експертиз неможливо зробити висновок про те, чи у даному конкретному випадку мав місце випуск в обіг марок акцизного податку з елементами підробки та фальсифікованої алкогольної продукції. З огляду на наведене просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на усе вилучене під час обшуку майно.

У запереченні на апеляційну скаргу власник майна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення слідчого судді без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляцію у повному обсязі та просив накласти арешт на усе влучене майно, представника власника майна, який апеляцію заперечив і просив рішення слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні оскаржуваного рішення вказаних вимог закону дотримано.

Матеріалами провадження стверджується, що 29.04.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості № 0000039 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.110-2, ч.ч.1, 2 ст.204, ч.2 ст.199 та ч.2 ст.321-1 КК України.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а, отже, за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно зі ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У апеляційних доводах прокурор стверджує, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям ч.2 ст.167 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не доведено незаконність походження вказаних речей та документів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому матеріали провадження не містять жодних доказів, які вказували б на те, що вилучене при обшуку майно може бути предметом вчинення кримінальних правопорушень чи зберегли на собі їх сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розгляду кримінального провадження.

Крім того, у суді першої та апеляційної інстанцій представником власника майна доведено, що вилучена горілчана продукція була офіційно придбана, та надані документи на підтвердження законності її походження.
Під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не доведено необхідність накладення арешту на вищезазначене майно та ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України, а також будь-яких доказів підробки акцизних марок чи алкогольних напоїв, незважаючи на те, що горілчана продукція була вилучена ще 26.05.2020.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування рішення суду, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді