Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

25 червня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0006225 за апеляційними скаргами прокурора Рівненської місцевої прокуратури Рівненської області ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, громадянина України, безробітного, неодруженого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі КК) на 5 років позбавлення волі.
У строк відбування покарання зараховано період його перебування під вартою з 31 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року та з 01 березня 2018 року по даний час.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 продовжено до вступу вироку в законну силу, але не більше як на 60 діб, тобто до 26 січня 2020 року.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи у розмірі 4015 грн. 44 коп.
Також судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що від 17 вересня 2017 року близько 12 год. 20 хв., перебуваючи на перехресті вулиць Шевченка та Гетьмана Сагайдачного у місті Рівне, маючи умисел на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень, клинком ножа умисно наніс ОСОБА_5 один удар в область черевної порожнини з права, чим спричинив тілесні ушкодження у виді колото різаної рани по середній аскілярній лінії з права в 10 міжреберному проміжку, які за висновком судово-медичної експертизи, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просить вказаний вирок змінити в частині призначеного покарання, призначивши йому покарання за ч.1 ст.121 КК із застосуванням ст.69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки. При цьому, обвинувачений послався на свій молодий вік та зазначив, що цей вчинок він усвідомив.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 просить вказаний вирок змінити в частині призначеного покарання та вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст.121 КК із застосуванням ст.69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначив, що суд першої інстанції формально врахував обставини, які пом`якшують покарання та не взяв до уваги, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем свого проживання, щиро розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину, вибачився перед потерпілим, усвідомив наслідки вчиненого злочину, повністю відшкодував завдані потерпілому матеріальні та моральні збитки, а тому, на думку захисника, є всі підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Прокурор Рівненської місцевої прокуратури Рівненської області ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, та постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що судом взагалі не взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_5 щодо погроз на його адресу та його переслідування обвинуваченим, а отже свідчить про нанесення ножового поранення в життєво важливі органи з визначеною метою. Вважає, що місцевий суд не правильно оцінив суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій нанесення удару ножем в черевну порожнину. Також апелянт зазначив, що характер та цілеспрямованість дій ОСОБА_6 , локалізація і тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення, знаряддя злочину свідчать про прямий умисел обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого і вчинення цих дій на ґрунті особистих неприязних відносин.
При цьому, прокурор заявив клопотання про повторне дослідження висновку судово-медичного експерта, протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_5 та допит потерпілого ОСОБА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_4 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 на ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК та призначення йому покарання відповідно до санкції цієї статті, а також про безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які просили призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК, а також про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, думку потерпілого ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя потерпілого ОСОБА_5 в момент його заподіяння та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.121 КК, колегія суддів вважає правильним і таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції.

Як передбачено ч.3 ст.404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, заявивши клопотання про повторне дослідження доказів, досліджених місцевим судом під час судового розгляду, а саме висновку судово-медичного експерта, протоколу проведення за участю потерпілого ОСОБА_5 слідчого експерименту, повторний допит потерпілого, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони обвинувачення із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що суд першої інстанції допустив істотні порушення при дослідженні доказів. Окрім того, прокурор під час апеляційного розгляду не наполягала на повторному дослідженні доказів.

Зважаючи на викладене та в силу вимог ч.3 ст.404 КПК, колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

Як визначено теорією кримінального права, замах на вбивство відмежовується від умисного тяжкого тілесного ушкодження в основному за суб`єктивною стороною складу злочину, тобто за спрямованістю умислу винної особи.

Відповідно до роз`яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхстосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність доказів щодо наявності в обвинуваченого умислу саме на вбивство потерпілого.

За приписом ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. При цьому, ч.2 цієї статті встановлює, що замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Так, відповідно до диспозиції ч.1 ст.115 КК, вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст.24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.

Як убачається з показань обвинуваченого ОСОБА_10 , даних ним при допиті у суді першої інстанції, 17 вересня 2017 року після сварки з батьком, він був дуже схвильований та пішов на центральний ринок м.Рівне. Коли він рухався між рядами, його штовхнув потерпілий, що обвинувачений розцінив як навмисний вчинок, та почав його переслідувати 2-3 хвилини. Також ОСОБА_10 зазначив, що він раптово вийняв ніж та наніс один удар потерпілому без прицілювання в якусь частину тіла. Після цього він почав тікати. Обвинувачений в категоричній формі зазначав, що не намагався вбити потерпілого, а просто хотів нанести йому ушкодження.

Потерпілий ОСОБА_5 під час допиту у суді першої інстанції, підтвердив показання обвинуваченого щодо обставин нанесення йому тілесних ушкоджень. При цьому, під час апеляційного розгляду потерпілий зазначив, що обвинувачений, наздогнавши його на ринку, погрожував йому. До цієї події обвинуваченого не знав.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1144 від 05 грудня 2017 року у наданій медичній картці №10062 стаціонарного хворого обласної клінічної лікарні у ОСОБА_5 лікарями відмічені такі тілесні ушкодження: одне проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини справа у вигляді вхідної колото-різаної рани по середній аксілярній лінії справа в 10 міжреберному проміжку, яка продовжується в раневий канал, по ходу якого пошкоджено підшкірну клітковину, м`язи, очеревину, печінку та жовчний міхур. Вказані ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та виникли від однієї дії колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа.

Вказані докази у сукупності з іншими доказами, безпосередньо дослідженими судом першої інстанції, об`єктивно підтверджують факт нанесення обвинуваченим потерпілому удару ножем, в результаті чого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо недоведеності стороною обвинувачення умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого.

Зокрема, як правильно встановив місцевий суд, обвинувачений та потерпілий до цієї події знайомі не були, між ними не було неприязних стосунків. Також жоден з доказів, здобутих під час досудового розслідування та досліджених місцевим судом, не доводить, що ОСОБА_10 мав намір здійснити удар саме у життєво важливий орган потерпілого і що він бажав та свідомо припускав настання смерті потерпілого від таких своїх дій.

Щодо показань потерпілого про погрози на його адресу зі сторони обвинуваченого, то враховуючи встановлені обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вони не доводять «поза розумним сумнівом» наявності у ОСОБА_10 умислу на спричинення смерті потерпілого.

Також не підлягають задоволенню і апеляційні вимоги сторони захисту щодо призначення обвинуваченому покарання із застосування ст.69 КК.

Так, згідно вимог ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

При цьому, колегія суддів зауважує, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Відповідно до вимог ст.65 КК, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, врахував усю сукупність встановлених обставин кримінального провадження, в тому числі суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання та пом`якшуючу покарання обставину.

Зокрема як встановив місцевий суд та було підтверджено під час апеляційного розгляду, обвинувачений добровільно відшкодував потерпілому завдану шкоду, тобто оплатив його лікування, що було визнано обставиною, яка пом`якшує покарання.

Водночас, матеріали кримінального провадження не мають підстав для висновку про наявність активного сприяня обвинуваченим розслідуванню цього злочину, натомість, як було встановлено колегією суддів, після вчинення цього злочину, він переховувався від слідства та суду, у зв`язку з чим перебував у розшуку.

Також колегія суддів зауважує, що позитивна характеристика обвинуваченого за місцем його проживання, усвідомлення ним своєї провини, не можуть розцінюватись як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалюючи вказаний вирок, дотримався вимог кримінального процесуального закону, а також закону про кримінальну відповідальність, з належною повнотою дослідив усі обставини кримінального провадження, давши їм належну правову оцінку, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Рівненської місцевої прокуратури Рівненської області ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду, а засудженим ОСОБА_6 в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3