Дата документу 15.04.2020 Справа № 333/7735/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/927/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/7735/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою суду за клопотанням прокурора продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.ч.1, 3 ст.297 КК України, на 60 днів, а саме до 23.05.2020 року включно.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_7 не має наміру переховуватись від суду, має родину і цивільну дружину. В разі застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, ризики, на які послався суд, взагалі будуть відсутні. Таким чином, прокурор не довів неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.ч.1, 3 ст.297 КК, та інших осіб.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції, задовольняючи дане клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що на даний час продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.

Проте колегія суддів не може погодитись із таким рішенням суду виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

Проте, на переконання колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не ґрунтується на даних вимогам закону.

Так, зі змісту ухвали суду вбачається, що фактично єдиними підставами для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою стала тяжкість пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 порушив застосований до нього на підставі ухвали слідчого судді запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Але при цьому суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, а також постійне місце проживання. Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , не пов`язані із застосуванням будь-якого насильства.

Крім того, з наданих матеріалів провадження вбачається, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та інших осіб вже досить тривалий час перебуває на розгляді суду. Розгляд справи неодноразово відкладається у зв`язку із незабезпеченням стороною обвинувачення явки свідків у кримінальному провадженні, що істотно впливає на оперативність розгляду справи та негативно відображається на правах обвинуваченого ОСОБА_7 , який тримається під вартою з 06.05.2019 року, тобто більш ніж 11 місяців. Будь-яких даних, які б свідчили про поважність причин тривалого нерозгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 з вини сторони захисту матеріали провадження у собі не містять.

За весь час досудового розслідування і перебування справи за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК останній від органів досудового розслідування і суду не переховувався, на свідків і інших обвинувачених не впливав, докази не знищував, встановленню істини у справі не перешкоджав.

В ухвалі суду зазначено, що однією з підстав чергового продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою є те, що ним 06.05.2019 року він на території Першотравневого кладовища спровокував конфлікт із ОСОБА_9 . Проте на переконання апеляційного суду сам по собі такий факт не може свідчити про наявність ризиків передбачених ст.177 КПК.

Також із журналу судового засідання від 25.03.2020 року вбачається, що захисником обвинуваченого ОСОБА_7 було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення карантину, який запроваджено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211.

З огляду на зазначені обставини існує вірогідність неможливості призначення судом розгляду даного кримінального провадження у найближчий час, оскільки учасники судового провадження у справі наполягають на неможливості такого розгляду у зв`язку із запровадження на території України карантину. А відтак, обвинувачений продовжуватиме невиправдано тривалий час триматися під вартою.

Колегія суддів відзначає, що право на свободу та особисту недоторканість може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини за вмотивованим рішенням суду.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Штепа проти України» зазначав, що ухвала районного суду не містила чітких та конкретних підстав для тримання заявниці під вартою, крім простого посилання на доводи слідчого, без будь-якої оцінки правдоподібності підстав, на які посилався останній. Суд також зауважував, що тяжкість висунутих проти заявниці обвинувачень та ризик її переховування чи перешкоджання слідству згадувалися у первинній постанові про обрання їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Проте з плином часу це обґрунтування не змінилося та далі складалося з тих самих шаблонних та стереотипних висновків. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що в цій справі національні суди постійно обґрунтовували подальше тримання заявниці під вартою відсутністю підстав для її звільнення, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає протилежний підхід та вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого утримання особи під вартою. З огляду на зазначене, Суд вважав, що не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи, та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи державної влади продовжували строк тримання заявниці під вартою до розгляду справи судом на підставах, які для обґрунтування тривалості тримання під вартою не можуть вважатися «достатніми».

З представлених матеріалів провадження вбачається, що строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні неодноразово продовжувався судом з одних і тих самих підстав, а саме з підстав тяжкості висунутого йому обвинувачення, а також порушення останнім умов застосованого до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, яке проявилось у перебуванні ним в заборонений час в забороненому місці.

Разом з тим, виходячи з практики ЄСПЛ, сама по собі тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується особа, не може бути безумовною підставою для тримання обвинуваченого під вартою. При цьому допущені обвинуваченим порушення покладених на нього раніше обов`язків при застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту не можуть бути безумовною підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу лише у виді тримання під вартою.

Відтак, на переконання колегії суддів, ні оскаржувана ухвала, ні надані апеляційному суду матеріали справи не містять достатнього обґрунтування поважності і доцільності такого тривалого строку перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є невиправданим, оскільки прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим у даній справі ризикам. У зв`язку з чим ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона ухвалена без врахування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення клопотання, а тому вона підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нової ухвали.

При цьому колегія суддів вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК, оскільки такий запобіжний захід є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження та він зможе повною мірою забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, шляхом заборони обвинуваченому цілодобово залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) заборонити цілодобово залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду;

2) прибувати за кожною вимогою до суду;

3) заборонити спілкуватися з іншими обвинуваченими, свідками і потерпілими у справі в будь-який спосіб.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуватиме, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань. У випадку порушення покладених на обвинуваченого обов`язків до нього може бути застосовано більш суворий запобіжний захід.

Термін дії цілодобового домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 23 травня 2020 року включно.

Копію ухвали направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Копію ухвали надіслати начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання в частині звільнення ОСОБА_7 з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4