Єдиний унікальний номер 205/2586/19
Провадження №1-в/205/194/19
Єд.унік.№205/2586/19
У Х В А Л А

06 грудня 2019 року Ленінський районний суд

м.Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: адвоката ОСОБА_4

представника ДУ «ДВК №89» - ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м.Дніпро, клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,-

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. В обґрунтування свого клопотання, засуджений посилається на те, що відбув більше ніж 18 років позбавлення волі. На даний час від страждає низкою тяжких захворювань, що є результатом бездіяльності держави Україна відносно забезпечення належної охорони здоров`я та сумісних зі станом здоров`я утримання під час тримання його під вартою. Крім того, в своєму клопотанні засуджений ОСОБА_6 посилається на те, що є уродженцем м.Сімферополь, до взяття під варту проживав з матір`ю, а у зв`язку із окупацією АРК військами Російської Федерації, виникла проблема перетину лінії розмежування, що виключає можливість відвідування його рідними. У своєму клопотанні засуджений також зазначає, що з 2014 року, у зв`язку із припинення поштового сполучення і документообігу між материковою Україною та АР Крим, а також переходу мобільних операторів Криму на російські мобільні мережі, зникла можливість листування та отримання ним посилок та бандеролей. На думку засудженого ОСОБА_6 , з урахуванням того, що за час відбування покарання він зазнав нелюдського поводження, непоправно втратив здоров`я, на даний час відсутні вагомі пенологічні підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань, оскільки це суперечить ст.1, 3, 5, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.28, 29 Конституції України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , а також захисник ОСОБА_4 , підтримали клопотання та просили його задовольнити. Крім того, засуджений пояснив суду, що у своєму клопотанні виклав достатньо підстав для свого звільнення від подальшого відбування покарання та запропонував суду на свій розсуд визначити підстави для його звільнення.

Вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, думку представника ДУ «ДВК №89», який залишив вирішення зазначеного питання на розсуд суду, а також перевіривши надані матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду АР Крим від 26 жовтня 2001 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ст.93 п.п. «а» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 лютого 2002 року, вирок Апеляційного суду АР Крим від 26 жовтня 2001 року залишено без змін.

Призначене покарання ОСОБА_6 на даний час відбуває в ДУ «Дніпровська ВК №89».

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.ст.80, 81, 82, 84 КК України, визначені підстави для звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст.539 КПК України, питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання, заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від покарання за хворобою, вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Відповідно до ст.1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п.1), законність (п.2) та диспозитивність (п.19).

Згідно з загальними засадами кримінального провадження:

-кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України);

-під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК України. У разі, якщо норми КПК України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу (ст.9 КПК України);

-слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України).

Коституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абз. 3 п.п.3.1 п.3). У рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.80 КК України, суд зазначає наступне.

Так, ч.1 ст.80 КК України передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в певні строки, які залежать від тяжкості, виду і розміру призначеного судом покарання.

Відповідно до ч.5 ст.80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Виконання вироку це кінцевий етап правозастосовної кримінально-процесуальної діяльності, що підводить своєрідний підсумок усього механізму функціонування кримінальної юстиції держави. Стадія виконання вироку включає в себе наступну кримінально-процесуальну діяльність суду: звернення судових рішень до виконання; виконання судових рішень; вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень.

Звернення судового рішення до виконання це діяльність суду, яка полягає у видачі розпорядження про виконання судового рішення, що набрало законної сили, для того, щоб довести до відома уповноважених органів, яке саме рішення і які його положення підлягають виконанню.

Порядок та строки звернення судового рішення до виконання, регламентовано ст.535 КПК України, в якій зазначено, що судове рішення, що набрало законної сили, звертається до виконання не пізніше як через три дні з дня набрання ним законної сили; суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

Таким чином, системний аналіз кримінального та кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що звільнення від відбування покарання на підставі ст.80 КК України може мати місце тільки тоді, якщо у встановлені ст.80 КК України строки, вирок не було звернуто до виконання та як наслідок, вирок не був виконаний.

В той же час, як вбачається з матеріалів наданої особової справи засудженого ОСОБА_6 , вирок Апеляційного суду АР Крим від 26 жовтня 2001 року, після набрання законної сили 28 лютого 2002 року та звернення до виконання, на даний час виконується, оскільки призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого строку.

Щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.84 КК України, суд зазначає наступне.

Статтею 84 КК України передбачено, що особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року №8, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання їхня хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від дальшого відбування покарання, затверджений спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15 серпня 2014 року.

Відповідно до Інструкції про порядок медичного обстеження засуджених, які страждають тяжкими хворобами, обстеження таких засуджених здійснюється спеціальними лікарськими комісіями, які, за результатами обстеження складають відповідний висновок.

Однак, як вбачається з наданих суду матеріалів, висновок про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від дальшого відбування покарання, не складався. За таких обставин суд вважає, що законні підстави для звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбуття покарання на підставі ст.84 КК України, на даний час відсутні.

Вирішуючи клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд зауважує, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Щодо посилань засудженого ОСОБА_6 на незаконність призначення йому покарання у виді довічного позбавлення, оскільки, на його думку, на момент вчинення ним злочину максимальний термін призначеного йому покарання мав складати 15 років позбавлення волі, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, дійсно, положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втратили чинність з моменту ухвалення цього Рішення. В той же час, згідно з п.3 резолютивної частини зазначеного Рішення, Верховній Раді України необхідно привести Кримінальний кодекс України у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України.

Як вбачається з рішення Конституційного суду України №1-5/2011 від 26 січня 2011 року в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Висловлене Конституційним Судом України рішення узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, згідно яких заміна смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачене законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року).

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03).

Враховуючи викладене, суд вважає, що посилання засудженого ОСОБА_6 на незаконність призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі є необґрунтованим .

Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України та законодавства України про кримінальну відповідальність, дає підстави для висновку, що до компетенції місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура, а для звільнення від відбуття покарання на підставі ст.ст.80, 84 КК України, відсутні будь-які правові підстави.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.80, 81, 82, 84 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк, з моменту вручення копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1