Справа № 461/2677/20
Провадження № 1-кс/461/1980/20
УХВАЛА
01.04.2020 року

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника заявника ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні у м. Львові клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах власника майна ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0003042, -

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2020 року до суду надійшло відповідне клопотання про скасування арешту майна. Свої вимоги заявники мотивували тим, що у провадженні Галицького ВП перебувало кримінальне провадження № 0003042, у ході досудового розслідування якого ухвалою слідчого судді був накладений арешт на нежитлову будівлю літ. Б-1 на вул. Лазневій у м. Львові, що належить ОСОБА_5 . У подальшому постановою слідчого Галицького відділу поліції від 08 грудня 2017 року зазначене кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю у діях осіб складу кримінального правопорушення. Арешт, що був накладений слідчим суддею продовжує діяти. Просив суд скасувати зазначений арешт.
Представник заявника в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечив. Суду пояснив, що 31 березня 2020 року він своєю постановою скасував постанову слідчого про закриття кримінального провадження. На даний час арешт майна є необхідним заходом забезпечення кримінального провадження.
Суд, заслухавши пояснення представника заявника та прокурора, дослідивши надані матеріали клопотання, приходить до висновку, що таке підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Положення статей 317 та 319 ЦК України визначають зміст права власності, зокрема, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Судом встановлено, що у провадженні Галицького відділу поліції перебувало кримінальне провадження № 0003042 від 14 липня 2017 року за ч. 1 ст. 358 КК України. 08 вересня 2017 року прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 подав клопотання про накладення арешту на нежитлову будівлю літ. «Б-1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 .
Ухвалою слідчого судді від 11 вересня 2017 року клопотання прокурора було задоволене, арешт накладений.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
З матеріалів кримінального провадження № 0003042 вбачається, що 05 грудня 2017 року таке було закрите слідчим у зв`язку із відсутністю у діях осіб складу кримінального правопорушення. Проте прокурором ОСОБА_4 арешт з будівлі знятий у порушення норм КПК України не був.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
За правилами ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що лише 31 березня 2020 року, тобто більше ніж через два роки після закриття кримінального провадження, прокурором була винесена постанова про скасування постанови слідчого.

Крім того, Зазначене у клопотанні приміщення не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди та не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Як вже зазначалось вище, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, обмеження права на відчуження, розпорядження нерухомим майном не може вважатися забезпеченням його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення. Особливістю нерухомого майна є те, що його пересування, приховування чи зникнення неможливе.

Слідчий суддя не погоджується і з обґрунтуванням слідчого, щодо необхідності накладення арешту на майно з метою забезпечення в подальшому позову та недопущення відчуження приміщень, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, з цією метою може бути арештоване лише майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна. Санкції ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України не містять передбаченого за вчинення злочину покарання у виді конфіскації майна або спеціальної конфіскації.

Серед матеріалів клопотання відсутні документи, які б свідчили про повідомлення власникам майна чи іншим особам про підозру.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що житлове приміщення не має ознак речового доказу, належать на праві власності особі, які не є підозрюваною, обвинуваченою чи засудженою, суд вважає за необхідне скасувати такий арешт.

Керуючись ст.ст. 174, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт нежитлової будівлі літ. «Б-1», що розташована за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Лазнева, 3А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0101), що належить ОСОБА_5 , накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова (справа № 4616239/17, провадження № 1-кс/461/6174/17) від 11 вересня 2017 року.

Ухвала постановлена в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 01 квітня 2020 року проголошено її вступну та резолютивну частини.

Повний текст ухвали складений 06 квітня 2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 КПК України, ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1