ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/56/20 Справа № 205/440/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
за участю прокурора ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13
захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19
потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,
ОСОБА_22 , ОСОБА_23
представника потерпілого ОСОБА_24
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002806 від 27.07.2014 року за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року щодо:
ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Краснодоні Луганської області, громадянина України, одруженого, на утриманні має малолітнього сина 2006 року народження, має вищу освіту, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 296, ч.2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України,
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпропетровську, громадянина України, має середньо-спеціальну освіту, працюючого поліцейським батальйону особливого призначення патрульної служби «Дніпро-1» ГУНП України в Дніпропетровській області, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей 2010 та 2012 років народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Дніпропетровську, громадянина України, має середню спеціальну освіту, працюючого поліцейським батальйону особливого призначення патрульної служби «Дніпро-1» ГУНП України в Дніпропетровській області, не одруженого, на утриманні дітей не має, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Дніпропетровську, громадянина України, має вищу освіту, працюючого поліцейським батальйону особливого призначення патрульної служби «Дніпро-1» ГУНП України в Дніпропетровській області, не одруженого, на утриманні дітей не має, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Панасівка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, має середню спеціальну освіту, працюючого поліцейським батальйону особливого призначення патрульної служби «Дніпро-1» ГУНП України в Дніпропетровській області, не одруженого, на утриманні дітей не має, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_8 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання:
за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 162 КК України у виді позбавлення волі строком чотири роки;
за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком шість років;
за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком чотири роки;
за ч. 2 ст. 342 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;
за ч. 1 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі строком два роки.
На підставі ч. 1 ч. 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим довічним позбавленням волі, остаточно призначено ОСОБА_13 покарання у виді довічного позбавлення волі.
До обвинуваченого ОСОБА_13 задоволені повністю цивільні позови потерпілих та стягнуто з ОСОБА_13 на користь:
ОСОБА_20 матеріальну шкоду в розмірі 18461 грн. та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн., загалом 1518461 (один мільйон п`ятсот вісімнадцять тисяч чотириста шістдесят одну) гривню;
на користь ОСОБА_23 моральну шкоду в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень;
на користь ОСОБА_22 матеріальну шкоду в розмірі 9718 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000, загалом 14718 (чотирнадцять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень;
на користь ОСОБА_21 матеріальну шкоду в розмірі 2791 грн. 39 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000, загалом 12791 (дванадцять тисяч сімсот дев`яносто одну) гривню 39 коп.
Обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання:
за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;
за ч. 5 ст. 27 ч.2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком три роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю один рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктом 2 частини другої ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Обвинуваченого ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання:
за ч. 2 ст. 162 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;
за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком три роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання.
Обвинуваченого ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання:
за ч. 2 ст. 162 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;
за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком три роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання.
Обвинуваченого ОСОБА_12 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання:
за ч. 2 ст. 162 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;
за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком три роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_12 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_12 від відбування покарання.
Вирішене питання щодо речових доказів.
Оскаржуваним вироком обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 визнано винними та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
26.07.2014 раніше знайомі між собою ОСОБА_13 та міліціонери батальйону особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , знаходячись поблизу автовокзалу на вул. Леваневського у м.Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), в автомобілі марки «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , вступили між собою за ініціативою ОСОБА_13 у злочинну змову, спрямовану на вчинення злочину, пов`язаного із незаконним проникненням до житла, що належить ОСОБА_21 та ОСОБА_22 кімнат у квартирі АДРЕСА_9 .
Необхідність проникнення до вказаного помешкання ОСОБА_13 мотивував тим, що йому на праві власності належить одна з кімнат в квартирі АДРЕСА_9 та йому необхідно переконати осіб, що там проживають, не заважати йому її продати.
Співучасники дійшли згоди, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 застосують під час скоєння злочину головні убори, що приховують обличчя, з метою уникнення подальшого викриття злочину та ухилення від покарання.
Реалізовуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_12 26.07.2014 близько 22:45 години на автомобілі «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 прибули до будинку АДРЕСА_10 , діставши з багажника зазначеного автомобіля лом та кувалду, зайшли в другий під`їзд зазначеного будинку та піднялись на другий поверх до вхідних дверей квартири АДРЕСА_11 , де мешкали ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , та у якій одна кімната належала ОСОБА_13 .
Продовжуючи реалізовувати свої злочинні наміри, не дивлячись на нічний час доби, нехтуючи загальноприйнятими правилами поведінки у суспільстві та спокоєм громадян, ОСОБА_13 , перебувачи на площадці другого поверху біля квартири АДРЕСА_9 , приблизно о 23:00 годин 26.07.2014, діючи умисно з особливою зухвалістю та узгоджено з ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , з мотивів явної неповаги до суспільства, почав вибивати вхідні двері у квартиру АДРЕСА_11 за допомогою кувалди і лому, які він дістав з багажника свого автомобіля «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , наносячи удари по вхідним дверям у районі замка.
При цьому ОСОБА_9 , виконуючи відведену йому іншими співучасниками роль пособника, залишився у під`їзді та у квартиру не заходив, спустився сходами на площадку першого поверху та спостерігав за ситуацією у під`їзді з метою усунення перешкод у скоєнні злочину іншими співучасниками та уникнення викриття злочину третіми особами.
Виламавши вхідні двері та отримавши таким чином доступ до приміщення квартири АДРЕСА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , діючи узгоджено між собою та з ОСОБА_9 , умисно з особливою зухвалістю реалізовуючи спільний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла та вчинення хуліганських дій, увірвалися усередину квартири, при цьому ОСОБА_13 та ОСОБА_11 одразу ж незаконно та протиправно увійшли до кімнати ОСОБА_21 без її дозволу, достовірно знаючи при цьому, що вони не мають права перебувати у цій кімнаті, оскільки зазначена належить ОСОБА_22 на праві приватної власності та дозвіл увійти від потерпілих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 вони не отримували.
Продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, узгоджений між всіма співучасниками кримінальних правопорушень, ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , незаконно перебуваючи в кімнаті ОСОБА_21 в квартирі АДРЕСА_9 , приблизно о 23:03 годині 26.07.2014, порушуючи громадський порядок та спокій громадян, діючи з особливою зухвалістю, із застосуванням насильства до ОСОБА_21 почали вимагати від неї лягти на підлогу. При цьому до ОСОБА_21 підійшов ОСОБА_11 , який продовжуючи вчиняти хуліганські дії, узгоджені з іншими учасниками кримінального правопорушення, застосовуючи насильство, умисно взяв за праву руку потерпілу та поклав останню на підлогу. В той же час ОСОБА_13 , продовжуючи вчиняти хуліганські дії, узгоджені з іншими учасниками кримінального правопорушення із застосуванням насильства, діючи з особливою зухвалістю, підійшов до ОСОБА_21 , умисно, бажаючи спричинити біль та тілесні ушкодження, наступив ногою на шию та голову потерпілої і наніс декілька ударів рукою в область голови. Нанесення ОСОБА_21 тілесних ушкоджень ОСОБА_13 супроводжував вимогами не перешкоджати в продажу його кімнати, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_9 із погрозами застосування насильства до потерпілої у разі не виконання його вимог. Після чого ОСОБА_13 взяв в руки мобільний телефон ОСОБА_21 та розламав його навпіл. Спільними діями ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , які діяли узгоджено з іншими учасниками кримінального правопорушення, потерпілій ОСОБА_21 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, надриву зв`язок шийного відділу хребта та двох саден на тильній проекції правої кисті в проекції середньої третини 2-ї п`ясної кістки, які, відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Вчинивши зазначені незаконні дії, ОСОБА_13 вийшов до коридору квартири АДРЕСА_9 , а ОСОБА_11 залишився у кімнаті разом із ОСОБА_21 з метою попередження дій потерпілою щодо виклику працівників міліції.
В цей час ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , перебуваючи 26.07.2014 близько 23:10 години в квартирі АДРЕСА_9 , продовжуючи реалізацію спільного із іншими співучасниками злочинного умислу, спрямованого на незаконне проникнення до житла та скоєння хуліганських дій, діючи умисно, з особливою зухвалістю, вибили двері у кімнату ОСОБА_22 , яка також належить ОСОБА_22 на праві приватної власності, достовірно знаючи при цьому, що вони не мають права перебувати у цій частині житла та дозвіл увійти від ОСОБА_22 вони не отримували. Не зважаючи на це, ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 незаконно проникли до кімнати ОСОБА_22 , при цьому ОСОБА_10 , діючи умисно узгоджено з іншими учасниками кримінального правопорушення з винятковим цинізмом, що полягав у знущанні над літньою людиною, наказав ОСОБА_22 лягти на підлогу, в свою чергу ОСОБА_13 став висловлюватися грубою нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_22 , принижуючи тим самим її честь та гідність, погрожував фізичною розправою у разі перешкоджання в продажі кімнати в зазначеній квартирі.
Хуліганські дії ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_12 , які діяли групою осіб за попередньої змовою між собою та з ОСОБА_9 , продовжувались протягом близько 25 хвилин та були припинені через шум, який співучасники кримінального правопорушення почули з площадки першого поверху другого під`їзду будинку АДРЕСА_10 .
Після того, як співучасники злочину ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , почули із під`їзду розмову на підвищених тонах, за вказівкою ОСОБА_13 покинули приміщення вказаної квартири, рушили сходами униз. Спустившись сходами, ОСОБА_13 зупинився на площадці першого поверху поблизу вхідних дверей до квартири АДРЕСА_12 , ОСОБА_10 зупинився на тій же площадці поблизу вхідних дверей квартири АДРЕСА_13 , а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зупинились на сходах на другий поверх.
У цей час ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 побачили, що ОСОБА_9 знаходиться у коридорчику між площадкою першого поверху та вхідними дверима у під`їзд та перед ним стоять раніше їм невідомі ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , які перешкоджають ОСОБА_9 покинути під`їзд. При цьому співучасники злочину також почули, що вказані двоє чоловіків вимагають від ОСОБА_9 пред`явити документи та погрожують викликати міліцію.
В цей момент у ОСОБА_13 , який перебував 26.07.2014 приблизно о 23:10 години на площадці першого поверху біля вхідних дверей в квартиру АДРЕСА_14 , раптово виник умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_25 , який заважав ОСОБА_13 вийти з під`їзду зазначеного будинку.
Реалізуючи раптово виниклий умисел на позбавлення життя ОСОБА_25 , діючи умисно з мотивів явної неповаги до суспільства та найвищої соціальної цінності життя людини, усвідомлюючи при цьому суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи малозначний привід, а саме той факт, що ОСОБА_25 заважає йому вийти з зазначеного під`їзду, діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, дістав невстановлену слідством вогнепальну зброю пістолет марки ПМ, який ОСОБА_13 мав із собою та про наявність якого не поставив до відома інших співучасників злочину, маючи навики володіння вказаною зброєю, розуміючи її властивості та небезпеку для життя та здоров`я людини внаслідок її застосування, перебуваючи 26.07.2014 приблизно о 23:10 години на площадці першого поверху біля вхідних дверей в квартиру АДРЕСА_14 , здійснив умисно, прицільно у життєво важливий орган один постріл у напрямку ОСОБА_25 , влучивши останньому в голову та спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді вогнепального кульового наскрізного поранення голови: перелому кісток склепіння черепа, крововиливів під м`які оболонки головного мозку, забою та ушкодження головного мозку, що ускладнились набряком головного мозку. Від зазначених умисних протиправних дій ОСОБА_13 та отриманих внаслідок вогнепального поранення тілесних ушкоджень ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_6 о 08:49 годині помер у лікарні.
В подальшому, в період з 27.06.2014 по 05.08.2014 р., за невстановлених слідством обставин ОСОБА_13 , діючи умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав та зберігав в домоволодінні АДРЕСА_15 чотири ручних осколкових наступальних гранати РГД-5 та ручну осколкову наступальну гранату РГН, придатні для здійснення вибухів, які відносяться до категорії боєприпасів.
Під час проведення санкціонованого ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська обшуку, 05.08.2014 в період з 12:00 годин по 23:50 годин домоволодіння № 1 по вул. Новоукраїнська в м. Дніпро, у ОСОБА_13 було вилучено чотири ручних осколкових наступальних гранати РГД-5 із запалами типу УЗРГМ-2 та ручну осколкову наступальну гранату РГН, та запал типу УЗД, які відносяться до категорії боєприпасів та придатні для здійснення вибухів, які ОСОБА_13 придбав у невстановлений час у невстановленому місці та зберігав при собі без передбаченого законом дозволу.
Вилучені у ОСОБА_13 чотири гранати РГД-5 складаються із чотирьох споряджених корпусів ручних осколкових наступальних гранат РГД-5 промислового виготовлення, які відносяться до категорії вибухових речовин та чотирьох запалів типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, які відносяться до категорії боєприпасів. Вилучена у ОСОБА_13 граната РГН складається із спорядженого корпусу осколкової наступальної гранати РГН промислового виготовлення, яка відноситься до категорії вибухових речовин, та запалу типу УЗД промислового виготовлення, який відноситься до категорії боєприпасів. Усі перелічені гранати придатні для здійснення вибуху.
Крім того, 05.08.2014 виконуючий обов`язки заступника начальника СВ Ленінського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_27 у ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом вбивства ОСОБА_25 на підставі відповідної ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська мав на меті провести обшук в житловому будинку АДРЕСА_15 з метою відшукання та затримання ОСОБА_13 .
Перебуваючи всередині будинку №1 на вул. Новоукраїнській у м. Дніпро, побачивши наближення працівників міліції, ОСОБА_13 05.08.2014 діючи умисно, маючи у своєму розпорядженні чотири ручних осколкових наступальних гранати РГД-5 та ручну осколкову наступальну гранату РГН, придатні для здійснення вибухів, які відносяться до категорії боєприпасів, маючи практичні навички застосування зброї, у тому числі боєприпасів у вигляді наступальних осколкових гранат РГД-5 та РГН, привів усі 5 гранат у стан, готовий для безпосереднього застосування за призначенням, тобто для здійснення вибуху, та взявши у кожну руку по готовій до застосування бойовій гранаті із знятими чеками та в період часу приблизно із 12:00 години до 23:00 години, достовірно розуміючи, що особи, які намагаються увійти до будинку №1 на вул. Новоукраїнській у м. Дніпро, є працівниками правоохоронних органів, погрожував використати за призначенням вищезазначені боєприпаси у випадку, якщо хтось зайде в зазначений будинок, тим самим чинив опір представнику правоохоронного органу, а саме в.о. заступника начальника СВ Ленінського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_27 під час виконання ним своїх службових обов`язків та у зв`язку із їх виконанням, а саме проведення обшуку в будинку АДРЕСА_15 .
Також 05.08.2014 виконуючий обов`язки заступника начальника СВ Ленінського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_27 у ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом убивства ОСОБА_25 на підставі відповідної ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська мав на меті провести обшук в житловому будинку АДРЕСА_15 з метою відшукання та затримання ОСОБА_13 .
Перебуваючи всередині будинку №1 на вул. Новоукраїнській у м. Дніпро, побачивши наближення працівників міліції, ОСОБА_13 05.08.2014 діючи умисно, маючи у своєму розпорядженні чотири ручних осколкових наступальних гранати РГД-5 та ручну осколкову наступальну гранату РГН, придатні для здійснення вибухів, які відносяться до категорії боєприпасів, маючи практичні навички застосування зброї, у тому числі боєприпасів у вигляді наступальних осколкових гранат РГД-5 та РГН, привів усі 5 гранат у стан, готовий для безпосереднього застосування за призначенням, тобто для здійснення вибуху, розуміючи їх властивості та небезпеку для життя та здоров`я людини внаслідок їх застосування та взявши у кожну руку по готовій до застосування бойовій гранаті із знятими чеками та в період часу приблизно із 12:00 години до 23:00 години, достовірно розуміючи, що особи, які намагаються увійти до будинку АДРЕСА_15 , є працівниками правоохоронних органів, погрожував використати за призначенням вищевказані боєприпаси у випадку, якщо хтось зайде до зазначеного будинку, чим спричинити тілесні ушкодження чи смерть представникам правоохоронного органу, а саме начальнику сектору карного розшуку Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_28 та начальнику сектору карного розшуку Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_29 , які в свою чергу запевняли ОСОБА_13 скласти боєприпаси та не чинити перешкод працівникам правоохоронних органів в проведенні слідчих дій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 просить вирок скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції та за результатами апеляційного розгляду змінити йому - обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжний захід на особисте зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог в апеляційній скарзі обвинувачений вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Обвинувачений зазначає, що суд, дослідивши докази, надані обвинуваченням, не надав їм належної оцінки на предмет відповідності вимогам кримінального процесуального закону, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках.
На підтвердження вказаних доводів, зазначає наступне:
- фототаблиця до протоколу огляду місця події від 27.07.2014 року виконана слідчим ОСОБА_27 , а не слідчим ОСОБА_30 , у зв`язку з чим, вважає, що дана слідча дія проведена неуповноваженою особою, та, не конкретизуючи, посилається на неналежність оформлення деяких фото з фототаблиці у відповідності до вимог ст. 105 КПК України;
- протокол огляду місця події, де огляд проведений слідчим ОСОБА_31 , не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, так як в протоколі не зазначено часу закінчення слідчої дії, фототаблиця виконана слідчим ОСОБА_27 -неуповноваженою особою, не вказано про проведення фотозйомки, жодних речових доказів з місця події не вилучалось, слідчий ОСОБА_31 не був включений до слідчої групи, а тому за сукупністю вказаних ним недоліків, вважає підставою для визнання цього протоколу огляду місця події таким, що є недопустимим доказом;
- як вважає обвинувачений, наведена судом першої інстанції довідка №1007 надана КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова 27.07.2014 року про доставлення ОСОБА_25 з тілесними ушкодженнями сама по собі не є доказом на підтвердження його вини, оскільки жодна із сторін кримінального процесу не оспорювала факту отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_25 , в результаті яких наступила смерть останнього;
- з аналогічних аргументів неоспорювання факту смерті ОСОБА_25 , обвинувачений вважає, що не є доказом його вини і лікарське свідоцтво про смерть №1349 видане КЗ Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи та протокол огляду трупа ОСОБА_25 від 27.07.2014 року;
Обвинувачений ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі звертає увагу, що з моменту вилучення під час обшуку автомобіля марки «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , довідки про те, що він є рядовим міліції, органу досудового розслідування на 28.07.2014 року було достеменно відомо, що до вчинення кримінального правопорушення, можливо, причетний працівник правоохоронного органу, а тому обвинувачений, вважає, що згідно ч. 4 ст. 216 КПК України дане досудове розслідування повинні були здійснювати слідчі органів Державного бюро розслідувань і прокурор одразу повинен був вирішити питання щодо зміни підслідності даного кримінального провадження. За вказаних обвинуваченим обставин, останній вважає, що усі докази, зібрані стороною обвинувачення у період з 29.07.2014 року до 27.10.2014 року, слід визнати недопустимими.
На думку обвинуваченого, протокол обшуку від 28.07.2014 року за місцем його проживання жодного доказового значення не має.
Обвинувачений в апеляційній скарзі також не погоджується з визнанням судом першої інстанції у вироку належним та допустимим доказом протоколу обшуку від 05.08.2014 року, в ході якого у нього вилучені гранати та запали до них, а також мобільні телефони, посилаючись на те, що цей обшук проводив неуповноважений слідчий ОСОБА_27 , так як дозвіл було надано слідчому ОСОБА_32 , та зазначає, що обшук проводився без фіксування технічним засобом, в протоколі відсутній підпис обвинуваченого ОСОБА_13 , його з цим протоколом не знайомили, тому з цих підстав, вважає необхідним даний доказ визнати недопустимим.
Також обвинувачений, вважає, що висновок експерта №1349/231-Е від 20 серпня 2014 року за фактом смерті ОСОБА_25 , не міг бути прийнятний судом першої інстанції до уваги з огляду на те, що стороною обвинувачення не надавалась суду сама постанова про призначення судово-медичної експертизи та вона не була відкрита стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Вказує, що судом невірно трактовано даний документ, оскільки він є не висновком експерта, а актом медичного дослідження трупа ОСОБА_25 , виданим слідчому на підставі направлення на проведення дослідження, а тому, на думку обвинуваченого, він не може визнаватися доказом у кримінальному провадженні.
Вказує, що згідно висновку судової балістичної експертизи №70/07-514 від 16 вересня 2014 року, вилучена в ході огляду місця події 27.07.2014 року гільза є складовою частиною 9мм пістолетного патрону до пістолету ПМ (АПС), втім в постанові про призначення цієї експертизи слідчим не було вказано, що експерти попереджаються про кримінальну відповідальність за передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, та, окрім цього, гільза не була визнана речовим доказом.
На думку обвинуваченого є неналежним і недопустимим доказом і висновок судово-балістичної експертизи №70/26-135 від 22 серпня 2014 року, оскільки призначення цієї експертизи слідчим ОСОБА_27 відбулося в рамках іншого кримінального провадження № 0002806 від 27.07.2014 року за ознаками злочину за ч.1 ст. 115 КК України, а не в рамках вже внесеного 06.08.2014 року до ЄРДР за ч.1 ст. 263 КК України кримінального провадження №0002954.
Також обвинувачений ОСОБА_13 вказує, що висновки експертиз №731 від 06 серпня 2014 року судово- імунологічної експертизи крові ОСОБА_25 , де встановлена лише групова приналежність крові останнього та №52 від 13 січня 2015 року судово-цитологічна експертиза вилученої кулі, за висновком якої неможливо встановити походження виявлених епітеліальних клітин з ядрами від будь-якої особи, доказового значення для підтвердження його винуватості не мають.
В апеляційній скарзі обвинувачений, без наведення аргументів, також зазначає, що він не вбачає доказового значення для доведеності його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень і щодо протоколу огляду місця події із схемою від 17.12.2014 року.
Також обвинувачений ОСОБА_13 стверджує про перевищення службових повноважень прокурором ОСОБА_8 та судовим експертом ОСОБА_33 , посилаючись на те, що ними надано до суду неправдивий висновок судово-балістичної експертизи №7/3.2/98 від 08 лютого 2019 року, який базується на об`єкті дослідження гільзі, яка жодним чином не належить до вказаного кримінального провадження.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений також заперечує проти покладення судом в основу вироку у підтвердження його винуватості у вчиненні вбивства ОСОБА_25 протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , вказуючи на те, що із цих протоколів вбачається, що: обвинувачений ОСОБА_9 конкретно не бачив, ким саме був здійснений постріл у напрямку ОСОБА_25 ; за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , де останній не підтвердив і в протоколі чітко не зазначено, що саме постріл ОСОБА_13 призвів до смерті ОСОБА_25 ; за участю обвинуваченого ОСОБА_11 , де останнім покази спотворені з метою захистити іншого обвинуваченого, а саме ОСОБА_10 , який, за ствердженнями в апеляції обвинуваченого ОСОБА_13 , і здійснив вбивство ОСОБА_25 .
При цьому обвинувачений не погоджується з судом, який не взяв до уваги протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_26 , де останній вказував, що постріл здійснила особа в масці (балаклаві), тоді у нього була відсутня балаклава на голові на момент подій. Також вказує на неприйняття судом до уваги не спростованих нічим показів свідка ОСОБА_34 , із яких слідує, що йому сам обвинувачений ОСОБА_10 повідомив, що він стріляв у потерпілого, що загалом обвинувачений ОСОБА_13 , вважає, прямим підтвердженням невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
В апеляційній скарзі обвинувачений вказує на порушення норм КПК України, оскільки суд за власної ініціативи самостійно залучив працівників правоохоронного органу ОСОБА_29 та ОСОБА_28 потерпілими, не встановив, яку саме шкоду було їм заподіяно, тоді як останні не були залученні потерпілими на досудовому розслідуванні і допитувалися на цій стадії як свідки, а не як потерпілі.
Обвинувачений ОСОБА_13 також вважає, що судом була допущена неповнота судового розгляду, посилаючись на безпідставність відмови його захиснику у задоволенні клопотання про проведення комплексної судово-медичної, криміналістичної, балістичної експертизи, вказуючи, що тим самим суд не перевірив належним чином його покази в частині того чи можливо було заподіяти смерть ОСОБА_25 саме з того місця де він знаходився в момент здійснення пострілу.
Також обвинувачений ОСОБА_13 заперечує проти визнання за ОСОБА_20 процесуального статусу потерпілої, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутня заява про визнання її потерпілою та відповідна постанова, не визначено, яка шкода їй завдана, а тому вважає, що суд повинен був відмовити їй у задоволенні цивільного позову.
Окрім того, обвинувачений не погоджується із стягненням тільки з нього матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , зазначаючи, що обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 також були визнані винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162 КК України та ч. 2 ст. 296 КК України, де потерпілими визнанні вказані особи, подіями яких була заподіяна ця шкода.
Обвинувачений в апеляційній скарзі просить за результатами апеляційного перегляду також змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання, посилаючись на те, що малолітня дитини утримується тільки за рахунок заробітної плати дружини, фактично він перебуває під вартою вже 5 років, сплатити визначену йому судом заставу не має матеріальних можливостей.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_13 , не змінюючи своїх вимог, також просить скасувати вирок у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своїх доповнень вказує на незаконний склад суду як на підставу скасування вироку, посилаючись на те, що колегія суддів у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 постановляла ухвалу від 07 серпня 2017 року про повернення обвинувального акту прокурору внаслідок невідповідності його вимогам КПК України, вказуючи на те, що обвинувачені є працівниками правоохоронних органів, але належної правової оцінки цьому факту органом досудового розслідування не було надано. На думку обвинуваченого ОСОБА_13 , дана колегія суддів поставила під сумнів законність проведення досудового розслідування саме слідчими органів внутрішніх справ, а тому не могла повторно брати участь у новому провадженні після скасування вказаної їх ухвали.
Звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 76 КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної та касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції. Таким чином, за змістом цієї норми кримінального процесуального закону суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права повторно брати участь у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.
Ухвала суду першої інстанції про повернення обвинувального акту від 07 серпня 2017 року була скасована судом апеляційної інстанції, а тому колегія суддів у складі суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 згідно КПК України повинна була заявити самовідвід та передати справу на новий автоматизований розподіл і в подальшому підлягав утворенню новий склад суду.

В доповненнях до апеляційної скарги від 29.10.2019 року обвинувачений ОСОБА_13 також просить скасувати вирок у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закрити провадження по справі відносно нього у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень.
В обґрунтування цих доповнень вказує, що склад суду при розгляді справи був упередженим, неодноразово приймав однобокі процесуальні рішення тільки в інтересах сторони обвинувачення, судом замість прокурора було вирішено питання про залучення до розгляду справи потерпілих вже після допиту по справі всіх свідків, включаючи цих потерпілих, суд не розібрався і не мав жодного наміру сприяти стороні захисту розібратися, скільки насправді було здійснено пострілів та від чого саме загинув ОСОБА_25 попри те, що в матеріалах справи відсутній будь-який висновок експерта, що саме від дій або з місця розташування ОСОБА_13 міг бути здійснений постріл, від якого настала смерть ОСОБА_25 . Суд відхилив майже всі клопотання захисту щодо проведення експертних балістичних та судовомедичних досліджень, що зрештою призвело до винесення судом передчасного і необґрунтованого вироку у справі.
Також наголошує, що судом було протиправно ухвалене рішення про перехід до судових дебатів навіть без з`ясування думки з цього приводу не тільки сторони захисту ОСОБА_13 , але й будь-кого з інших учасників судового процесу, внаслідок чого судом не були заслухані та вирішені всі клопотання сторони захисту і в такий спосіб істотно порушено право на захист ОСОБА_13 . Навіть у промові в судових дебатах захисник ОСОБА_13 прямо вказував про дані обставини та наявність ряду клопотань, які суд першої інстанції не дав навіть змоги заявити, та просив повернутися на стадію судового розгляду в порядку виконання ч. 5 ст. 364 КПК України, однак суд першої інстанції так і не вирішив вказані клопотання.
Зазначає, що судове рішення було ухвалено незаконним складом суду, який підлягав відводу, і стороною захисту неодноразово заявлялися такі клопотання, а в судовому засіданні 21.03.2019 року стороні захисту просто не дали можливості навіть оголосити відповідне клопотання, внаслідок чого воно не було розглянуто та вирішено судом першої інстанції.
Також розгляд справи фактично проведений без потерпілих ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , які належним чином про всі судові засідання по справі не повідомлялися аж до судового засідання 21.08.2018 року, коли суд першої інстанції безпідставно визнав їх наприкінці судового розгляду потерпілими та створив ситуацію, коли вказані особи не могли бути присутніми під час всіх попередніх судових засідань до цього, а також дослідження всіх доказів по справі, як письмових, так і допит свідків здійснювався без врахування наявності потерпілих ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , що порушило право на захист ОСОБА_13 та свідчить про незаконність судового розгляду по справі.
В первісному обвинувальному акті, затвердженому старшим прокурором відділу процесуального керівництва слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області молодшим радником юстиції ОСОБА_39 від 23.01.2015 року, стверджувалося, що 05.08.2014 року приблизно із 12.00 години до 23.00 годин, під час проведення обшуку ОСОБА_13 , вчиняв опір представнику правоохоронного органу, а саме в.о. заступника начальника СВ Ленінського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_27 під час виконання ним своїх службових обов`язків та у зв`язку із їх виконанням, при цьому погрожуючи спричинити тілесні ушкодження чи смерть представнику правоохоронного органу ОСОБА_27 . При цьому, в обвинувальному акті в редакції від 31.07.2018 року прізвище ОСОБА_27 як особи, якій нібито погрожував ОСОБА_40 , було виключене, натомість прокурором введено нових осіб, яким нібито погрожував ОСОБА_13 , а саме Борисова та Літуна.
Отже, зі зміненого обвинувального акту було виключено вказівку на обвинувачення ОСОБА_41 у вчиненні будь-яких протиправних дій по відношенню до ОСОБА_27 , який фактично був потерпілим за обвинуваченням по ст. 345 ч. 1 КК України, та введено нових осіб, яким нібито погрожував ОСОБА_13 , тобто Борисова та ОСОБА_37 (т. 9, а.с. 84-85).
Після цього захисником ОСОБА_14 було заявлено клопотання в порядку ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_13 щодо погроз ОСОБА_27 за ст. 345 КК України, однак суд відмовив у задоволенні даного клопотання захисника, з тих мотивів, що прокурор тільки змінив обвинувачення, однак не відмовився від нього.
Вважає, що судом було очевидно порушено приписи ст. 22 КПК України щодо застосування принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також суд безпідставно взяв на себе функції обвинувачення та здійснив виклик ОСОБА_38 та ОСОБА_37 , які вже раніше були допитані по справі в якості свідків, в судове засідання 21.08.2018 року.
Згідно положень ст. 315 КПК України саме на етапі підготовчого судового засідання суд визначає склад осіб, які приймають участь в судовому процесі, однак на даній стадії будь-яких клопотань з цього приводу не подавалося. Положення ч. 7 ст. 55 КПК України свідчать, що якщо від особи якій заподіяно шкоду не надійшло згоди на залучення в якості потерпілої, то вона за необхідності може бути допитана як свідок. Суд на вказані положення процесуального закону жодної уваги не звернув, та вже допитаних в якості свідків ОСОБА_38 та ОСОБА_37 вирішив ще раз залучити та допитувати вже в якості потерпілих, що апелянт вважає нонсенсом та суттєвим порушенням права на захист. Крім того, в судовому засіданні по справі 21.08.2018 року суд вирішив перейти до допиту ОСОБА_38 та ОСОБА_37 без зміни раніше ухваленого порядку дослідження доказів, що також суттєво порушує право на захист ОСОБА_13 , який навіть і не знав, як і його захисник, що в судовому засіданні 21.08.2018 року, можливий допит ОСОБА_38 та ОСОБА_37 .
Крім того вказує, що в судовому засіданні 21.03.2019 року, колегія суддів в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_42 , ОСОБА_35 прийняла раптове та одіозне рішення закінчити розгляд справи та перейти до судових дебатів, які призначити на 03.04.2019 року. Тобто в такий спосіб вказана колегія суддів фактично ухилилась від здійснення правосуддя, оскільки при прямому зазначенні, що в сторони захисту ОСОБА_13 є навіть не заслухані клопотання, та не задаючи нікому питання, чи немає чим доповнити судовий розгляд, колегія суддів протиправно вирішила такий судовий розгляд закінчити.
Такі дії суду в переліченому складі, вважає незаконними, адже ані адвокат ОСОБА_14 , анi ОСОБА_43 в частині розгляду клопотань про доповнення судового розгляду так і не були заслухані. Наведене взагалі зводить нанівець судовий розгляд, проведений по даній справі, оскільки важливі аргументи сторони захисту залишились не тільки не розглянутими, а навіть не почутими.
Також зазначає, що кримінальний закон визначив конкретний склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 345 КК України, який передбачає обов`язкову наявність потерпілого, тобто працівника правоохоронного органу або його близького родича.
В первісному обвинувальному акті від 23.01.2015 року, натомість стверджувалося, що 05.08.2014 року приблизно із 12.00 години до 23.00 годин, під час проведення обшуку ОСОБА_13 , вчиняючи опір представнику правоохоронного органу, а саме в.о. заступника начальника СВ Ленінського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_27 під час виконання ним своїх службових обов`язків та у зв`язку із їх виконанням, а саме під час проведення ним законного обшуку житла та затримання ОСОБА_44 , при цьому погрожуючи застосувати вказані бойові гранати за призначенням, чим спричинити тілесні ушкодження чи смерть представникам правоохоронного органу, у тому числі ОСОБА_27 під час виконання ним своїх службових обов`язків та у зв`язку із їх виконанням та іншим працівникам правоохоронних органів, залучених для проведення слідчої дії (т. 5, а.с. 1-24).
Зі зміненого обвинувального акту було виключено вказівку на обвинувачення ОСОБА_13 у вчиненні будь-яких протиправних дій по відношенню до ОСОБА_27 , який фактично був потерпілим за обвинуваченням по ст. 345 ч. 1 КК України і тим самим являвся обов`язковим елементом (як потерпілий) складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України. В попередній редакції обвинувального акту прокурором безпосередньо зазначалося прізвище ОСОБА_27 як особи, якій нібито погрожував ОСОБА_13 , а отже виключення прізвища ОСОБА_27 із зміненого обвинувального акту фактично свідчить про зміну обсягу обвинувачення та відсутність подальшого обвинувачення ОСОБА_13 у погрозах життю та здоров`ю ОСОБА_27 .
Зазначає, що судовий розгляд був неповним, а саме судом не було виконано процесуальних дій та не вирішено відповідних клопотань сторони захисту в частині допиту свідків та експертів, в частині доручення органу слідства провести слідчі дії, в частині проведення по справі слідчих експериментів, в частині проведення по справі судових експертиз.
Також, щодо суті обвинувачення за ч. 2 ст. 115 КК України, зазначає, що за змістом обвинувального акту ОСОБА_13 , обвинувачується в тому, що знаходячись по вул. Авіаційній, буд. 2 у м. Дніпропетровську, він нібито здійснив один постріл у бік ОСОБА_25 з невстановленого слідством пістолета марки ПМ. При цьому з матеріалів справи вбачається, що фактично на місці події було встановлено факт наскрізного кульового поранення ОСОБА_25 , а також пошкодження на стіні під`їзду будинку АДРЕСА_10 , тобто два місця ушкодження вогнепальною зброєю. За змістом обвинувального акту не встановлюється конкретно, якою була черговість ураження кулею загиблого ОСОБА_25 та стіни під`їзду, однак саме від цих обставин суттєво залежить розгляд справи та ухвалення рішення по ній.
Також по суті згідно твердження обвинувального акту, позиції прокурора Самоткана в суді, а також згідно показів обвинувачених ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 вбачається що вони наполягають, що всього був здійснений один постріл, який інші обвинувачені нібито і чули, і бачили, і твердо впевнені що постріл був тільки один. Натомість допитаний по справі свідок ОСОБА_49 дав покази, що пострілів могло бути два, один за одним. Такі ж показання надає ОСОБА_50 , вказуючи що було саме два постріли, один з яких зробив ОСОБА_48 у стіну під`їзда, а інший зробив ОСОБА_51 .
Вважає, що по справі ОСОБА_51 обмовляє ОСОБА_52 , оскільки ОСОБА_51 не тільки надав суду завідомо неправдиві покази про те, що постріл був тільки один, але й вказав на те, що відразу після пострілів він разом із ОСОБА_53 на машині останнього попрямував на вулицю Набережну Перемоги у м. Дніпрі, де в районі нічного клубу «Сфера» ОСОБА_50 у його присутності викинув в канал (воду) вогнепальну зброю пістолет Макарова. В подальшому, під час слідчого експерименту та здійснення обслідування акваторії каналу згідно показів ОСОБА_45 ніякої вогнепальної зброї чи її залишків віднайдено не було, що спростовує покази ОСОБА_45 в цій частині.
Додатково в матеріалах справи наявні роздруківки локацій телефонних з`єднань телефонів ОСОБА_52 за 26-27 липня 2014 року, з яких вбачається, що телефони ОСОБА_52 з вул. Авіаційній рухались через мікрорайон «Шинник» до ОСОБА_54 , тобто ні Сенін, ні його телефони взагалі не фіксувалися на ОСОБА_55 в районі нічного клубу «Сфера». Іншими обвинуваченими зокрема ОСОБА_48 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 були надані покази, які прямо спростовують покази ОСОБА_45 в частині слідування ОСОБА_45 разом із ОСОБА_53 в район нічного клубу «Сфера» для того, щоб викинути пістолет Макарова.
Також в матеріалах справи наявна відповідь на адвокатський запит адвоката ОСОБА_14 , який діє в інтересах ОСОБА_13 , згідно якої ПАТ КБ «Приватбанк» надав роздруківку зображень особи схожою на ОСОБА_52 , яка в нічний час з 26 та 27 липня 2014 року знімала в банкоматі розташованому у мікрорайоні «Шинник» грошові кошти з банківської картки, належної ОСОБА_58 . Будучи допитаним ОСОБА_50 підтвердив, що саме він знімав кошти зі своєї картки та що він є на фото, зроблених банкоматом та наданих з боку ПАТ КБ «Приватбанк».
При цьому, дані покази ОСОБА_52 , локацію телефонних з`єднань та фото з банкомату ПАТ КБ «Приватбанк» - Дріжан ніяк не пояснює, як і не вказує чому його покази істотно суперечать наявним матеріальним доказам, які вказують на зовсім інший маршрут руху ОСОБА_52 . Також обвинувачений ОСОБА_48 підтвердив, що з вул. Авіаційної він разом із ОСОБА_53 та ОСОБА_59 на автомобілі ОСОБА_52 взагалі не їздили на вул. Набережну Перемоги у м. Дніпрі.
Крім того, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_40 надав покази, в яких заперечив як факт того, що він взагалі здійснював постріл, так і прямо показав, що пострілів було два.
Сторона захисту ОСОБА_13 вважає, що існуючими доказами по справі, взагалі не вирішено основні питання, такі як траєкторія польоту кулі, кількість пострілів, не віднайдено будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_13 та смертю ОСОБА_60 . За таких обставин неповнота судового розгляду фактично змушує сприйняти в цій частині тільки покази ОСОБА_13 , який повідомив що він ніяких пострілів не робив та не заподіював смерті ОСОБА_61 , натомість вказує на особу ОСОБА_45 , від пострілу якої загинув ОСОБА_60 . Вищеперелічені покази також підтверджуються показами свідків по справі.
За наведених обставин, вважає, що вина ОСОБА_13 не доведена належними та допустимими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить змінити вирок щодо нього та виправдати його за обвинуваченням у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ст. 296 КК України.
Вважає, що належними і допустимими доказами його вину під час судового розгляду доведено не булою. Стверджує, що інкриміновані йому злочини він не вчиняв і докази їх вчинення відсутні. Зауважує, що обвинувачення йому пред`явлене неконкретне, вказує, що воно не містить конкретизації його дій, не зазначено суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 296 КК України та саме, в чому полягають його дії щодо вчинення злочину, передбаченого ст. 27 ч. 5, 162 ч. 2 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду про вчинення ним інкримінованих йому злочинів з посиланням на те, що йому потребувалося значно менше часу, щоб покинути під`їзд з моменту нанесення першого удару у вхідні двері квартири, ніж потерпілому ОСОБА_25 та свідку ОСОБА_26 , як і щодо обізнаності про дійсність його намірів щодо незаконного проникнення до житла і протиправність його дій як пособника щодо порушення громадського порядку з моменту вибивання дверей та зауважень мешканок сусідніх квартир, є лише припущеннями суду.
Обвинувачений ОСОБА_9 вказує також в апеляції, що суд безпідставно не прийняв до уваги його добровільну відмову від вчинення злочину, мотивуючи це лише своїми припущеннями.
Також обвинувачений вказує, що доказом його вини є лише слідчий експеримент, проведений за його участю, а інші докази, які надані стороною обвинувачення, на його думку, лише спростовують його причетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, зокрема вказує на показання потерпілих, свідка ОСОБА_62 , протокол слідчого експерименту з останнім та відеозапис. Окрім того вважає відеозапис цього слідчого експерименту недопустимим доказом, посилаючись на те, що цей запис йому в порядку ст. 290 КПК України не відкривався і він його переглянув вперше тільки у судовому засіданні.
Під час апеляційного розгляду обвинуваченими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 були подані клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши учасників кримінального провадження: обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисників, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_13 та просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати вирок суду; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які як кожен окремо так і разом підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_13 покладались на розсуд суду, одночасно просили задовольнити клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляцій вказаних обвинувачених; обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 і їх захисників, які також заперечували проти задоволення апеляцій зазначених вище обвинувачених, та які підтримали надані ними клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження; потерпілих та представника потерпілого, які як кожен окремо так і разом також заперечували проти задоволення апеляцій обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 і щодо клопотань обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишили на розсуд суду; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляцій обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 і не заперечував проти задоволення клопотань обвинувачених, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях обвинувачених і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, а також розглянувши клопотання обвинувачених, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Мотиви апеляційного суду.
В п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., Європейський Суд зазначає, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (п. 150 , п.65).
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Суд, враховує, що практика Європейського суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.12.2012 р.).
У силу положень ст. 94 КПК України суд має оцінювати не тільки кожний доказ, але й обов`язково сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У даному кримінальному проваджені колегія суддів констатує наявність переконливих доказів поза розумним сумнівом на користь позиції сторони обвинувачення.
В підтвердження встановлених обставин інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, судом першої інстанції наведені в повній мірі усі дослідженні докази, яким надана відповідна оцінка з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у сукупності зібраних доказів з точки зору-достатності і взаємозв`язку.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , з доповненнями до неї, щодо недоведеності його винуватості, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони в цілому повторюють лінію захисту в суді першої інстанції, яка була ретельно перевірена у межах судового розгляду та в оскаржуваному вироку ґрунтовно визнана неспроможною з огляду на те, що вона суперечить дійсним фактичним обставинам справи, які підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, та поза розумним сумнівом доводять винуватість цього обвинуваченого.
Так, за епізодом вчинення злочинів, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, винуватість ОСОБА_13 підтверджується зокрема:
-показаннями обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , свідків ОСОБА_63 та ОСОБА_64 в суді першої інстанції щодо фактичних обставин подій. Ці показання детально викладені та проаналізовані в мотивувальній частині вироку, в цілому узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами, а окремі наявні у них розбіжності не мають істотного характеру і пояснюються особливостями суб`єктивного сприйняття подій особами, що перебувають у стресовій ситуації, та збігом значного часу з дня вчинення вищезазначених злочинів і до дня допиту відповідних осіб судом першої інстанції;
-протоколами проведення слідчих експериментів, з відповідними відеозаписами, за участю підозрюваного ОСОБА_9 від 19.11.2014 р., підозрюваного ОСОБА_10 від 14.01.2015 р., підозрюваного ОСОБА_11 від 14.01.2015 р., підозрюваного ОСОБА_12 від 14.01.2015 р., у межах яких останні безпосередньо на місці події у присутності понятих детально розповіли та показали обставини скоєння злочинів;
-протоколом від 27.07.2014 р. огляду місця події з фототаблицею до нього, яким зафіксована обстановка на місці події після вчинення злочинів, та вилучено зокрема металічний предмет циліндричної форми (кулю) та гільзу калібру 9мм;
-довідкою № 1007 КЗ «ДОКЛ ім. І.І. Мечникова» від 27.07.2014 р. про те, що ОСОБА_65 поступив до приймально-діагностичного відділення лікарні із діагнозом: проникаюче вогнепальне поранення голови, забій головного мозку, осколковий перелом лобної, тім`яної, скроневої кістки праворуч, перелом 2-3 ребра зліва, кома 2 ст.;
-лікарським свідоцтвом про смерть № 1349 від 28.07.2014 р., виданим КЗ «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ», згідно якому смерть ОСОБА_25 настала ІНФОРМАЦІЯ_6 внаслідок набряку головного мозку, ушкодження головного мозку, перелому склепіння черепу, вогнепального поранення голови. Напад з використанням ручної вогнепальної зброї з метою вбивства чи нанесення ушкодження;
-протоколом огляду трупа ОСОБА_25 від 27.07.2014 р. в автомобілі швидкої допомоги по АДРЕСА_12 ;
-висновком судово-медичного експерта від 20.08.2014 р. № 1349/231-Е за фактом смерті ОСОБА_25 , в якому детально описані тілесні ушкодження, виявлені при експертизі трупу останнього, та констатований факт настання смерті цього потерпілого від вогнепального кульового наскрізного поранення голови, перелому кісток склепіння черепу, крововиливів під м`які оболонки головного мозку, забою та ушкодження головного мозку, що ускладнилися набряком головного мозку. Ці ушкодження мали прижиттєвий характер, виникли за деякий час до настання смерті і були заподіяні поодиноким компактним снарядом, який володів високою кінетичною енергією і пробивною дією, при пострілі із ручної вогнепальної зброї, в напрямку: спереду-назад, дещо зліва направо, майже горизонтально (при звичному положенні людини стоячи майже вертикально), з локалізацією вхідного і вихідного отворів на вершинах правого лобного і правого тім`яного пагорбів, відповідно.
-актом судово-медичного дослідження (обстеження) від 20.08.2014 р. № 1349, який містить відомості щодо заподіяних ОСОБА_25 тілесних ушкоджень, та причини настання його смерті, аналогічні наведеним у вищезазначеному висновку судово-медичного експерта від 20.08.2014 р. № 1349/231-Е;
-висновком експерта від 16.09.2014 р. № 70/07-514 про те, що надана на дослідження гільза, вилучена в ході огляду місця події 27.07.2014 р. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Авіаційна, 2, є складовою частиною 9мм пістолетного патрону до пістолету ПМ (АПС), призначеного для стрільби з пістолетів Макарова та ОСОБА_66 . Дана гільза стріляна з самозарядної зброї калібру 9мм, а саме пістолету Макарова або пістолету, виготовленого на базі пістолету Макарова, інформація про слідоутворення частин якого у НДЕКЦ у Дніпропетровській області відсутня;
- протоколом огляду місця події від 17.12.2014 р. зі схемою до нього, згідно якому за допомогою лазерного дальноміру виміряні відстані всередині під`їзду по АДРЕСА_10 , що мають значення для справи та зроблено відповідні фотографії, в тому числі фотографію приблизного місцезнаходження точки пострілу від точки пошкодження із застосуванням лазерної вказівки;
-висновком судового експерта від 08.02.2019 р. № 7/3.2/98, згідно якому надані на дослідження куля та гільза є частинами бойового припасу (вистріленою кулею та стріляною гільзою) 9мм пістолетного патрону до пістолета ПМ (АПС). Встановити їх належність одному патрону не виявилося можливим з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку;
-показаннями допитаних у судовому засіданні судових експертів ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , які складені ними висновки підтвердили та роз`яснили.
При цьому суд першої інстанції грунтовно і з наведенням докладного мотивування, яке колегія суддів вважає правильним і достатнім, визнав недостовірними і відкинув показання обвинуваченого ОСОБА_13 у відповідній частині в суді першої інстанції і відомості, отримані під час слідчого експерименту із ним, а також не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_26 .
За епізодом вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України , винуватість ОСОБА_13 підтверджується, зокрема:
-показаннями потерпілих ОСОБА_29 , ОСОБА_28 , свідків ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_27 в суді першої інстанції щодо фактичних обставин подій, які детально викладені та проаналізовані в мотивувальній частині вироку;
-протоколом обшуку від 05.08.2014 р., згідно якому під час обшуку будинку АДРЕСА_15 було виявлено ОСОБА_41 , і вилучено зокрема гранати та запали до них, якими під час проведення обшуку ОСОБА_13 погрожував підірвати себе та інших учасників, але згодом, після тривалих перемовин, віддав їх експертам;
-висновком експерта від 22.08.2014 р., згідно якому предмети, вилучені в ОСОБА_13 , є чотирма спорядженими корпусами гранат РГД-5 і одним спорядженим корпусом гранати РГН, які відносяться до категорії вибухових речовин, та чотирма запалами типу УЗГРМ-2 і одним запалом типу УЗД, які відносяться до категорії боєприпасів. Ці предмети безперешкодно з`єднуються між собою і утворюють чотири ручних осколкових наступальних гранати РГД-5 і ручну осколкову наступальну гранату РГН, які придатні для здійснення вибуху і відносяться до категорії боєприпасів.
При цьому суд першої інстанції ґрунтовно і з наведенням докладного мотивування, яке колегія суддів вважає правильним і достатнім, визнав недостовірними і відкинув показання обвинуваченого ОСОБА_13 у відповідній частині, а також не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_73 .
Висунута обвинуваченим ОСОБА_13 та його захисником версія про те, що у під`їзді будинку АДРЕСА_10 близько 23:10 годин 26.07.2014 р. фактично мали місце два постріли з пістолетів, і обидва вони були здійснені іншими особами, ніж ОСОБА_13 , була ретельно перевірена судом першої інстанції і відкинута як неспроможна.
При цьому суд першої інстанції ґрунтовно виходив із того, що доводи сторони захисту у цій частині суперечать вищезазначеним доказам, зокрема показанням інших обвинувачених, а також потерпілих та свідків, що узгоджуються між собою, є логічними і послідовними, і цими доказами спростовуються. Крім того було враховано, що описані ОСОБА_13 обставини заподіяння смерті ОСОБА_25 були наведені цим обвинуваченим у межах слідчого експерименту за його участю, проведеного18.11.2014 р., та перевірені за участю зокрема спеціалістів ОСОБА_74 та ОСОБА_75 .
При цьому було констатовано, що, виходячи із локалізації і напрямку раньового каналу, постріл у потерпілого ОСОБА_25 не міг бути здійснений із місця, на яке вказав ОСОБА_13 як на місце розташування особи, що здійснила постріл у цього потерпілого, оскільки в такому випадку раньовий канал був би спрямований іншим чином, а саме дещо вгору. Також було констатовано, що за умови розташування всіх осіб так, як зазначив ОСОБА_13 , і здійснення пострілу іншою особою з місця, на яке він вказав, особи, які знаходились перед вхідними дверима під`їзду, перебували б на траєкторії польоту кулі.
Колегія суддів, погоджуючись із цими висновками, вважає за необхідне додатково зазначити, що на місці пригоди було виявлено одну кулю, одну гільзу та один слід від кулі на стіні под`їзду, а потерпілому ОСОБА_25 було заподіяне одне наскрізне кульове поранення. Будь-яких матеріальних слідів здійснення другого пострілу не вбачається, обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 як під час слідчих експериментів за їх участю, так і у суді першої інстанції вказали, що постріл був лише один, і він був здійснений з вогнепальної зброї, яку тримав в руках ОСОБА_13 . Потерпілі ОСОБА_21 і ОСОБА_22 та свідок ОСОБА_76 , згідно їх показанням у суді першої інстанції, також чули лише один постріл. На думку суду апеляційної інстанції, наведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про те, що під час пригоди було здійснено лише один постріл з ручної вогнепальної зброї ОСОБА_13 , а версія останнього про наявність другого пострілу не має об`єктивного підтвердження і спростовується сукупністю досліджених судом доказів. Крім того, зазначені ОСОБА_13 обставини випливають лише з власних пояснень цього обвинуваченого, грунтовно визнаних судом недостовірними як спосіб захисту, та первісних показань свідка ОСОБА_26 , який внаслідок вад зору і свого перебування у стані алкогольного сп`яніння під час подій не мав змоги впевнено сприймати їх перебіг, що і підтвердив в суді першої інстанції, не повідомивши при цьому жодних конкретних обставин щодо особи, яка здійснила постріл. Крім того, він міг помилково сприйняти відлуння єдиного пострілу за другий постріл.
У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 щодо неправильності встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, а також щодо невжиття слідством та судом заходів до встановлення обставин здійснення ввечері 26.07.2014 р. у під`їзді будинку АДРЕСА_10 другого пострілу з вогнепальної зброї.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи апелянта у вказаній частині полягають головною мірою в акцентуванні уваги на окремих другорядних обставинах, які не мають істотного значення, та переоцінці окремих доказів, із наданням ним упередженої тенденційної оцінки, яка не відповідає їх дійсному змісту і суперечить іншим доказам.
Так, не можна погодитись із посиланнями цього апелянта на неналежність протоколу огляду місця події - під`їзду будинку АДРЕСА_10 від 27.07.2014 р. з огляду на те, що його було складено слідчим ОСОБА_30 , а фототаблицю до нього виконано слідчим ОСОБА_27 , а також протоколу огляду місця події від 27.07.2014 р. з огляду на те, що його було складено слідчим ОСОБА_77 , якого не було включено до складу групи слідчих, а фототаблицю до нього виконано слідчим ОСОБА_27 .
Кадри, з яких складається фототаблиця, були зняті під час здійснення зазначених процесуальних дії, втім очевидно роздруковані не під час складання відповідних протоколів на місці їх проведення, а після цього, із використанням спеціального обладнання, і завірені повноважною особою членом групи слідчих ОСОБА_27 , що не суперечить процесуальному закону.
Що стосується складання протоколу огляду слідчим ОСОБА_77 , то за правилами ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду. За таких обставин слідчий, який невідкладно провів такий огляд, може бути у подальшому і не включений до складу відповідної слідчої групи, що не може вважатися підставою для визнання складеного ним протоколу огляду недопустимим доказом.
Не зазначення в цьому протоколі часу закінчення огляду, як на це посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, є недоліком, який суттєво не змінює зафіксованих в ньому відомостей щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень, а тому не може вважатися достатньою підставою для визнання цього доказу недопустимим.
Посилання цього апелянта на те, що низка доказів, на які посилається суд у вироку, в тому числі довідка №1007 від 27.07.2014 року, видана КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова, про доставлення ОСОБА_25 з тілесними ушкодженнями, лікарське свідоцтво про смерть останнього, протокол огляду його трупу, протокол обшуку від 28.07.2014 року за місцем його проживання, висновки експерта від 06.08.2014 р. № 731 про групову приналежність крові ОСОБА_25 та від 13.01.2015 р. № 52 про виявлення на вилученій кулі епітеліальних клітин невизначеної статевої та видової належності, протокол огляду місця події від 17.12.2014 р. не вказують на особу, що вчинила злочини, і не мають доказового значення, колегія суддів оцінює критично. Так, зазначені докази не вказують прямо і безпосередньо на ОСОБА_13 як на особу, що вчинила інкриміновані йому злочини, втім ними підтверджуються інші обставини, що мають значення для кримінального провадження, зокрема факт смерті потерпілого, факт доставлення його трупу до медичного закладу, відомості обстановку на місці події та виміри лінійних розмірів всередині відповідного приміщення тощо, а отже разом з іншими доказами вони формують сукупність доказів, якою винуватість останнього підтверджується поза розумним сумнівом.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_13 в апеляційній скарзі на недопустимість доказів, зібраних досудовим розслідуванням у період з 29.07.2014 року до 27.10.2014 року, з огляду на те, що станом на 28.07.2014 року із довідки, вилученої при проведенні обшуку його автомобіля, органу досудового розслідування достеменно було відомо, що він є рядовим міліції, а тому, на його думку, досудове розслідування відповідно до ч. 4 ст. 216 КПК України повинні були здійснювати органи Державного бюро розслідування, не можуть бути прийняті до уваги.
Так, досудове розслідування даного кримінального провадження за інкримінованими ОСОБА_13 злочинами здійснювалося уповноваженими слідчими слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінальних правопорушень. При встановлені досудовим розслідуванням, що підозрювані є співробітниками міліції, а саме при отриманні у жовтні 2014 року витягів із наказів про призначення ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,, ОСОБА_10 , міліціонерами батальйону патрульної служби особливого призначення Дніпро-1 ГУМВС України в Дніпропетровській області, прокурор району постановою від 27.10.2014 року визначив підслідність кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні за №0002806 від 26.07.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 263 КК України, за прокуратурою Дніпропетровської області, що в повній мірі узгоджується і відповідає вимогам ч. 4 ст. 216 та ч.1 ст. 218 КПК України.
Сам по собі факт вилучення під час обшуку автомобіля 28.07.2014 року довідки, виданої рядовому міліції ОСОБА_13 , не є достатнім, безперечним і безумовним доказом на підтвердження обставин, які стали підставою відповідно до ч. 4 ст. 216 КПК України для визначення підслідності вказаних кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні.
Таким чином, досудове розслідування у період, зазначений апелянтом, проводилося уповноваженим органом, а тому підстав для визнання недопустимими зібраних на досудовому розслідуванні доказів за період з 29.07.2014 року до 27.10.2014 року з мотивів, наведених в апеляційній скарзі останнього, колегія суддів не вбачає.
Доводи апелянта про неможливість прийняття як доказу висновку судово-балістичної експертизи №70/07-514 від 16 вересня 2014 року з огляду на те, що у постанові про призначення цієї експертизи слідчим не було вказано, що експерти попереджаються про кримінальну відповідальність за передбачену ст.ст. 384, 385 КК України, та, окрім цього, гільза не була визнана речовим доказом, колегія суддів оцінює критично. Так, необхідність прийняття окремого процесуального рішення про визнання певного матеріального об`єкту речовим доказом для набуття ним такого статусу у кримінальному провадженні не передбачена процесуальним законом. Крім того, вступна частина висновку судово-балістичної експертизи №70/07-514 від 16 вересня 2014 року містить відомості про попередження експерта ОСОБА_78 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків згідно ст. ст. 384, 385 КК України, з його особистим підписом у цьому (т. 3 а.с. 182).
Не можна погодитись із посиланнями апелянта на те, що є неналежним і недопустимим доказом висновок судово-балістичної експертизи №70/26-135 від 22 серпня 2014 року, оскільки призначення цієї експертизи слідчим ОСОБА_27 відбулося в рамках іншого кримінального провадження № 0002806 від 27.07.2014 року за ознаками злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, а не в рамках вже внесеного 06.08.2014 року до ЄРДР за ч.1 ст. 263 КК України кримінального провадження №0002954. Так, призначення в одному кримінальному провадженні експертизи з питань, що можуть мати значення і для іншого кримінального провадження, процесуальному закону не суперечить. Крім того, згідно витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0002806, на час судового розгляду справи в рамках даного провадження об`єднані кримінальні провадження щодо ОСОБА_13 як за фактом умисного вбивства ОСОБА_25 , так і за фактом виявлення при обшуку домоволодіння АДРЕСА_15 вибухових речовин і боєприпасів, а отже в об`єднаному кримінальному провадженні можуть бути використані докази, добуті у будь-якому із цих проваджень.
Доводи апелянта щодо неправдивості висновку судово-балістичної експертизи №7/3.2/98 від 08 лютого 2019 року з огляду на те, що цей висновок базується на об`єкті дослідження гільзі, яка жодним чином не належить до вказаного кримінального провадження, колегія суддів вважає такими, що не обґрунтовують вимоги апеляційної скарги. Так, із даного висновку (т. 10 а.с. 231-236) вбачається, що надана на дослідження гільза дійсно містить істотні відмінності у маркуванні порівняно із гільзою, що була надана для експертного дослідження згідно висновку експерта № 70/07-514 від 16.09.2014 р. (т. 3 а.с. 182-184). Разом із тим, дана обставина не впливає у будь-який спосіб на правильність висновків експерта ОСОБА_67 про те, що надані йому на дослідження предмети є вистріленою кулею та стріляною гільзою 9мм пістолетного патрону до пістолета ПМ (АПС), встановити належність яких до одного 9мм патрону не виявилося можливим.
Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що попри вищезазначені відмінності у маркуванні гільз, відсутні об`єктивні підстави вважати, що у під`їзді будинку АДРЕСА_10 близько 23:10 годин 26.07.2014 р. фактично мали місце два постріли з пістолетів, і обидва вони були здійснені іншими особами, ніж ОСОБА_13 , як це намагається обґрунтувати апелянт. Натомість дослідженими судом доказами у сукупності підтверджується поза розумним сумнівом, що мав місце єдиний постріл, здійснений з не встановленої зброї ОСОБА_13 , яким було вбито потерпілого ОСОБА_25 .
Те, що із невідомої причини для дослідження експерту ОСОБА_79 було надану іншу гільзу, ніж вилучено на місці події та первісно надано для дослідження експерту ОСОБА_80 , не спростовує ані факту здійснення ОСОБА_13 у під`їзді будинку АДРЕСА_10 близько 23:10 годин 26.07.2014 р. пострілу з невстановленої зброї, ані факту вбивства цим пострілом потерпілого ОСОБА_25 , ані факту виявленні при огляді місця події одної вистріленої кулі та одної стріляної гільзи до пістолета ПМ (АПС).
Доводи апелянта щодо невстановлення судом черговості ураження кулею голови потерпілого ОСОБА_25 та стіни під`їзду будинку АДРЕСА_10 не можуть бути прийняті судом до уваги як надумані. Так, згідно протоколу огляду місця події від 17.12.2014 р. зі схемою до нього, під час якого за допомогою лазерного дальноміру виміряні відстані всередині під`їзду по АДРЕСА_10 , що мають значення для справи та зроблено відповідні фотографії, в тому числі фотографію приблизного місцезнаходження точки пострілу від точки пошкодження на стіні із застосуванням лазерної вказівки, а також згідно протоколам слідчих експериментів за участю підозрюваних ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , місцезнаходження потерпілого ОСОБА_25 перебувало на траєкторії польоту кулі від місця, з якого ОСОБА_81 здійснив постріл, до точки пошкодження стіни під`їзду.
Не можна погодитися із посиланнями апелянта на порушення норм КПК України у зв`язку із тим, що судом за власною ініціативою було залучено працівників правоохоронного органу ОСОБА_29 та ОСОБА_28 потерпілими, не встановивши, яку саме шкоду було їм заподіяно, тоді як останні не були залученні потерпілими на досудовому розслідуванні і допитувалися на цій стадії як свідки, а не як потерпілі. Так, залучення вказаних осіб як потерпілих відбулося після зміни прокурором обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України, із зазначенням у зміненому обвинуваченні, що ОСОБА_13 погрожував саме працівниками правоохоронних органів ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , у зв`язку із чим суд викликав останніх та з огляду на положення ч. 7 ст. 55 КПК України з`ясував, чи мають вони намір брати участь у справі у статусі потерпілих, що не може вважатися порушенням процесуального закону.
Апеляційні доводи ОСОБА_13 щодо безпідставності визнанням судом першої інстанції у вироку належним та допустимим доказом протоколу обшуку від 05.08.2014 року по АДРЕСА_15 , в ході якого були вилучені гранати та запали до них, а також мобільні телефони, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, його посилання на проведення даного обшуку слідчим ОСОБА_27 , в той час як ухвалою слідчого судді від 05.08.2014 р. дозвіл на проведення даного обшуку було надано слідчому ОСОБА_82 , не обгрунтовують необхідності визнання результатів обшуку недопустимими доказами з огляду на те, що відповідно до ст. 235 КПК України визначення конкретної особи, якій надається дозвіл на проведення обшуку, не є обов`язковим елементом ухвали слідчого судді про надання такого дозволу, а згідно ч. 1 ст. 236 КПК України ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана слідчим чи прокурором, тобто не обов`язково тією самою особою, що звернулася до слідчого судді за отриманням дозволу на проведення обшуку.
Що стосується не здійснення фіксування ходу обшуку технічним засобом, то редакція ст. 236 КПК України, що була чинною на час проведення 05.08.2014 року обшуку по АДРЕСА_15 , не передбачала обов`язковості фіксації даної слідчої слідчої дії за допомогою аудіо- та відеозапису.
Посилання ОСОБА_13 на те, що йому не було надано вказаний протокол обшуку для ознайомлення та підпису, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що останній був не учасником даної слідчої дії у розумінні ст. 104 КПК України, а особою, місцезнаходження якої було встановлене при її проведенні, а отже підстави для надання йому протоколу обшуку для ознайомлення та підпису були відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 щодо безпідставного визнання за ОСОБА_20 процесуального статусу потерпілої та необгрунтованого стягнення тільки з нього матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , в той час як обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 також були визнанні винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162 КК України та ч. 2 ст. 296 КК України, де потерпілими визнанні вказані особи, колегія суддів оцінює критично.
Так, ОСОБА_20 є дружиною загиблого ОСОБА_25 , якій вбивством останнього було заподіяно душевні страждання, а також вона понесла матеріальні витрати на його поховання, а отже вочевидь є особою, що відповідає критеріям визнання потерпілою у кримінальному провадженні, визначеним ч. 1 ст. 55 КПК України. Крім того, 20.01.2015 р. їй було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого та допитано у цьому статусі, а також нею було подано цивільний позов до ОСОБА_13 . На думку колегії суддів, відсутність в матеріалах справи її письмової заяви про залучення до провадження як потерпілого не свідчить про те, що нею не було набуто такого статусу.
Що стосується стягнення на користь потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_21 коштів у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної спільними діями декількох осіб, лише з ОСОБА_13 , то згідно ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, а відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим, тобто за правилами ч. 1 ст. 341 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. При цьому за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
З урахуванням наведеного задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_21 у заявленій ними редакції і стягнення коштів у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної спільними діями декількох осіб, лише з ОСОБА_13 не суперечить цивільному законодавству. Разом із тим, останній не позбавлений права у подальшому, відшкодувавши заподіяну потерпілим шкоду, вимагати від інших співучасників відповідної часткової компенсації в порядку регресу.
Посилання апелянта на незаконність складу суду, який розглядав справу, у зв`язку із тим, що колегією суддів у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 було постановлено ухвалу від 07 серпня 2017 року про повернення обвинувального акту прокурору внаслідок невідповідності його вимогам КПК України, яку у подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, що, на думку апелянта, відповідно до ч. 2 ст. 76 КПК України виключає розгляд справи тим самим складом суду, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на те, що ухвала суду першої про повернення обвинувального акту прокурору має формальний процедурний характер і не стосується суті справи, а отже скасування її в апеляційному порядку не перешкоджає подальшому розгляду кримінального провадження тим самим складом суду.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 щодо фактичного розгляду справи без потерпілих ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , які належним чином про всі судові засідання по справі не повідомлялися аж до судового засідання 21.08.2018 року, коли суд першої інстанції безпідставно, на думку цього обвинуваченого, визнав їх наприкінці судового розгляду потерпілими та, за його оцінкою, створив ситуацію, коли вказані особи не могли бути присутніми під час всіх попередніх судових засідань до цього, а також дослідження всіх доказів по справі, як письмових, так і допит свідків здійснювався без врахування наявності потерпілих ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , в чому апелянт вбачає порушення свого права на захист, суд апеляційної інстанції оцінює критично.
Так, залучення вказаних осіб у статусі потерпілих, як колегія суддів зазначала вище, було здійснене з дотриманням процесуального закону. Стороні захисту було надано можливість висловити свою позицію щодо зміненого обвинувачення, а після допиту ОСОБА_29 та ОСОБА_28 у статусі потерпілих поставити їм питання. При цьому обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник, вважаючи, що у зв`язку із залученням вказаних осіб як потерпілих та їх допитом належить повторно дослідити будь-які докази або допитати будь-яких осіб, не позбавлені були можливості заявити відповідне клопотання, втім такою можливістю не скористалися, як не порушили такого питання із вказаної підстави і у межах апеляційного провадження, що свідчить про формальність доводів апеляційної скарги у цій частині.
Посилання апелянта на необхідність закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_13 щодо погроз ОСОБА_27 за ст. 345 КК України колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що у зміненому обвинувальному акті від 24.07.2018 р. було лише уточнене коло працівників правоохоронних органів, яких стосувалися погрози з боку обвинуваченого, але не спростована подія злочину та/або зазначено про вчинення іншого, раніше не інкримінованого ОСОБА_13 злочину, як це намагається обґрунтувати сторона захисту в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 щодо відомостей про використання банківської картки на його ім`я о 23:50 годин 26.07.2014 р. та даних операторів мобільного зв`язку про місцезнаходження терміналів мобільного зв`язку обвинувачених до, під час та після вчинення злочинів були предметом розгляду суду першої інстанції, який дав їм грунтовну та належну оцінку, зазначивши, що вони не спростовують причетності останніх до інкримінованих їх злочинів, а лише визначають орієнтовне місце розташування відповідних приладів, при цьому часовий проміжок після вчинення злочинів, з урахуванням можливості використання транспортного засобу, цілком дозволяв обвинуваченим опинитися у відповідних місцях, в тому числі ОСОБА_13 - на АДРЕСА_16 .
Погоджуючись із цією оцінкою, колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що обставини, в обґрунтування яких апелянт посилається на вказані докази, мали місце після вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень в будинку АДРЕСА_10 , та стосуються правильності встановлення судом маршрутів обвинувачених після скоєння злочинів, місць, де вони позбулися знарядь їх вчинення тощо, тобто обставин, які не впливають ані на доведеність вини ОСОБА_13 , ані на кваліфікацію його дій.
Призначаючи покарання ОСОБА_13 судом були враховані загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації призначене покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
У цій справі, як вбачається з її матеріалів, суд при призначенні ОСОБА_13 покарання, керуючись вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого , який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має малолітнього сина.
Судом було враховано, що ОСОБА_13 вчинив злочин проти життя і здоров`я особи, яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, а також злочин було вчинено в громадському місці під`їзд багатоквартирного будинку, де мешкає багато людей, в нічний час, з застосуванням вогнепальної зброї, тяжкість наслідків, а саме позбавлення життя ОСОБА_25 , інші злочини були вчинені з застосуванням боєприпасів , а саме наступальних осколкових гранат РГД-5 та РГН, ставлення обвинуваченого до своїх дій та їх наслідків , тому обґрунтовано суд обрав ОСОБА_13 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК України.
Аналізуючи дії засудженого до та після вчинення вбивства ОСОБА_25 , суд дійшов обґрунтованого висновку про зухвалість поведінки ОСОБА_13 , а відтак про його підвищену суспільну небезпечність.
Зазначене та відсутність даних для застосування позбавлення волі на певний строк свідчить про те, що призначене ОСОБА_13 покарання у виді довічного позбавлення волі необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Колегія суддів вважає, що виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, саме це покарання є адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу ОСОБА_13 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів не може з ними погодитись, виходячи з наступного.
Так, посилання цього апелянта на відсутність в його діях складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України, є безпідставними оскільки, як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується сукупністю досліджених доказів, 26.07.2014 раніше знайомі між собою ОСОБА_13 та міліціонери батальйону особливого призначення «Дніпро-1» ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , вступили між собою за ініціативою ОСОБА_13 у злочинну змову, спрямовану на вчинення злочину, пов`язаного із незаконним проникненням до житла, що належить ОСОБА_21 та ОСОБА_22 кімнат у квартирі АДРЕСА_9 .
Реалізовуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_12 26.07.2014 близько 22:45 години на автомобілі «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , прибули до вказаного будинку та, діставши з багажника зазначеного автомобіля лом та кувалду, зайшли в другий під`їзд цього будинку та піднялись на другий поверх до вхідних дверей квартири АДРЕСА_11 , де мешкали ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , а одна кімната у якій належала ОСОБА_13 .
Продовжуючи реалізовувати свої злочинні наміри, не дивлячись на нічний час доби, нехтуючи загальноприйнятими правилами поведінки у суспільстві та спокоєм громадян, ОСОБА_13 , перебуваючи на площадці другого поверху біля квартири АДРЕСА_9 , приблизно о 23:00 годин 26.07.2014, діючи умисно з особливою зухвалістю та узгоджено з ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , з мотивів явної неповаги до суспільства, почав вибивати вхідні двері у квартиру АДРЕСА_11 за допомогою кувалди і лому, які він дістав з багажника свого автомобіля «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , наносячи удари по вхідним дверям у районі замка.
Після того, як замок був зламаний, ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 безпосереднього проникли до приміщення квартири АДРЕСА_9 , де продовжили вчиняти хуліганські дії, детально описані у мотивувальній частині оскаржуваного вироку. При цьому вони реалізовували спільний умисел та діяли узгоджено як між собою, так і з ОСОБА_9 , який, виконуючи відведену йому іншими співучасниками роль пособника, залишився у під`їзді та у квартиру не заходив, спустився сходами на площадку першого поверху та спостерігав за ситуацією у під`їзді з метою усунення перешкод у скоєнні злочину іншими співучасниками та уникнення викриття злочину третіми особами.
Хуліганські дії ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_12 , які діяли групою осіб за попередньої змовою між собою та з ОСОБА_9 , продовжувались протягом близько 25 хвилин та були припинені через шум, який співучасники кримінального правопорушення почули з площадки першого поверху другого під`їзду будинку АДРЕСА_10 .
Після того, як співучасники злочину ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , почули із під`їзду розмову на підвищених тонах, то вони за вказівкою ОСОБА_13 покинули приміщення вказаної квартири і рушили сходами униз. Спустившись сходами, ОСОБА_13 зупинився на площадці першого поверху поблизу вхідних дверей до квартири АДРЕСА_12 , ОСОБА_10 зупинився на тій же площадці поблизу вхідних дверей квартири АДРЕСА_13 , а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зупинились на сходах на другий поверх.
У цей час ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 побачили, що ОСОБА_9 знаходиться у коридорчику між площадкою першого поверху та вхідними дверима у під`їзд та перед ним стоять раніше їм невідомі ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , які перешкоджають ОСОБА_9 покинути під`їзд. При цьому співучасники злочину також почули, що вказані двоє чоловіків вимагають від ОСОБА_9 пред`явити документи та погрожують викликати міліцію
Аналізуючи вищенаведені фактичні обставини, встановлені судом, колегія суддів, погоджуючись із оцінкою, наданою ним в оскаржуваному вироку, вважає, що дії ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 162 КК України за ознаками умисних дій, що виразилися у порушенні недоторканості житла, тобто незаконного проникнення до житла, вчиненого із застосуванням насильства, та за ч. 2 ст. 296 КК України за ознаками умисних дій, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчинених групою осіб.
Роль апелянта ОСОБА_9 у скоєнні вказаних кримінальних правопорушень полягала у тому, що сам він у квартиру не заходив і не вчиняв хуліганських дій безпосередньо, але, залишаючись у під`їзді та спустившись сходами на площадку першого поверху, спостерігав за ситуацією у під`їзді з метою усунення перешкод у скоєнні злочину іншими співучасниками та уникнення викриття злочину третіми особами, тобто вчиняв дії, спрямовані на усунення перешкод у безпосередньому скоєнні злочинів іншими співучасниками.
Таким чином, дії ОСОБА_9 у цій частині відповідають ознакам співучасті у скоєнні злочину у формі пособництва, визначеним ч. 5 ст. 27 КК України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду про необхідність кваліфікації вказаних дій ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 162 КК України за ознаками умисних дій, що виразилися у пособництві в порушенні недоторканості житла, тобто незаконному проникненні до житла, вчиненому із застосуванням насильства, та за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України за ознаками умисних дій, які виразилися у пособництву в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчинених групою осіб. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 щодо помилковості цих висновків колегія суддів оцінює як безпідставні і такі, що випливають лише з його особистого суб`єктивного тлумачення положень закону про кримінальну відповідальність.
Посилання цього апелянта на недоведеність його обізнаності про плани інших співучасників колегія суддів оцінює критично. Так, він прибув на місце скоєння злочинів разом із останніми, у пізній вечірній час, будучи заздалегідь обізнаним про мету приїзду. Він разом із іншими співучасниками, що мали при собі знаряддя для вибивання дверей, прослідував за ними до під`їзду і у подальшому, використовуючи при цьому балаклаву, яка закривала обличчя, фактично виконував свою роль пособника скоєння злочину, що свідчить про повну узгодженість його дій з іншими співучасниками та про його обізнаність про їх спільні плани і наміри.
Доводи апелянта про його відмову від скоєння злочину колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що після того, як ОСОБА_13 почав вибивати двері квартири, на що мешканки сусідніх квартир висловили свої зауваження, а отже порушення громадського порядку стало очевидним, ОСОБА_9 залишився на місці і перебував там на протязі всієї тривалості хуліганських дій ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , тобто близько 25 хвилин, а також, виконуючи свою роль пособника скоєння злочину, намагався не допустити до під`їзду ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , перешкоджаючи їм надати допомогу потерпілим, не повідомив про скоюваний злочин правоохоронним органам, а зрештою втік разом з іншими співучасниками. Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 не були вчинені дії, які свідчили б про його добровільну відмову від вчинення злочину у розумінні ст. 31 КК України.
У зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .

Розглядаючи клопотання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 про звільнення від кримінальної відповідальності за давністю, колегія суддів вважає їх обгрунтованими з огляду на те, що відповідно до пунктів 1, 3 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності за вчинення злочину середньої тяжкості, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 26.07.2014 р., тобто більше, ніж за п`ять років до набрання оскаржуваним вироком законної сили, були вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 296 КК України, а ОСОБА_9 у той же день - кримінальні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 296 КК України. Всі ці кримінальні правопорушення за правилами ст. 12 КК України є злочинами середньої тяжкості. Підстав для зупинення або переривання строку давності щодо обвинувачених не вбачається, у зв`язку з чим даний строк належить вважати таким, що збіг, а обвинувачені з цієї підстави підлягають звільненню від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
У зв`язку із вищенаведеним, вирок суду в частині засудження обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо них підлягає закриттю.
З аналогічних міркувань колегія суддів приходить до висновку, що також збігли строки давності щодо вчинених ОСОБА_13 злочинів середньої тяжкості, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 345 КК України, та вчиненого ним злочину невеликої тяжкості, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України. Разом із тим, цей обвинувачений винним себе у скоєнні зазначених злочинів не визнав, наполягає на своїй невинуватості, з відповідним клопотанням до суду не звернувся і згоди на своє звільнення від кримінальної відповідальності не надав, що виключає можливість прийняття щодо нього такого рішення.
У зв`язку із цим у межах повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ч. 2 ст. 404 КПК України, вирок суду в частині засудження ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 342 КК України підлягає зміні, із звільненням цього обвинуваченого від покарання за вчинення вказаних злочинів на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2019 року щодо ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 296, ч.2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, скасувати в частині засудження:
- ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України;
- ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України;
- ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України;
- ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 296 КК України.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України закрити на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України закрити на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України закрити на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 162, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 296 КК України закрити на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирок суду в частині призначення ОСОБА_13 покарання за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України, змінити.
ОСОБА_13 звільнити від призначеного покарання за ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_13 вважати засудженим:
- за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
Вважати призначеним ОСОБА_13 на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді довічного позбавленням волі.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4