ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/9378/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/254/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коларівка Приморського району Запорізької області, громадянина України, українця, знаходиться в цивільному шлюбі, має малолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
- 14 червня 2007 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 10 лютого 2009 року з Вільнянської виправної колонії №20 на підставі постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 лютого 2009 року відповідно до ст.3-А Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року;
- 03 листопада 2009 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з застуванням ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 2 роки;
- 05 жовтня 2011 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 21 липня 2014 року з Оріхівської виправної колонії № 88 на підставі постанови Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2014 року за ст.81 КК України умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 2 місяці 14 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 2 років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 залишено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з часу затримання з 16 години 30 хвилин 14 вересня 2018 року.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати на користь держави на залучення експерта в сумі 13563 гривні 48 копійок.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацій дій ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд призначаючи обвинуваченому покарання із застуванням положень ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі суду у мотивувальній частині вироку зазначив лише одну пом`якшуючу обставину.

Зазначає, що вибачення перед потерпілою, знаходження в цивільному шлюбі, наявність постійного місця проживання та реєстрації обвинуваченого, проживання разом з цивільною дружиною та малолітньою дитиною, відсутність на обліку у лікарів психіатра та нарколога не можуть бути підставами для застосування ст.69 КК України.

Вказує, що судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, також раніше до нього застосовувалось звільнення від відбування покарання, однак в період іспитового строку він вчинив злочин.
Також, зазначає, що на протязі всього судового розгляду обвинувачений вину не визнав і зробив це тільки в кінці судового розгляду, під тиском неспростованих доказів, що викладає обґрунтовані сумніви в його щирості.
Крім того, є необґрунтованими посилання суду на повне відшкодування обвинуваченим шкоди, оскільки шкоду потерпілій відшкодовано частково.

Згідно з вироком суду, 05 вересня 2018 року приблизно о 10-30 годині ОСОБА_6 на автомобілі «Daewoo Lanos» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_10 , умислом якого не охоплювалась участь у скоєнні злочину, приїхав до будинку АДРЕСА_3 , де приблизно о 10-35 годині, маючи на меті скоєння таємного викрадення чужого майна, зайшов до будинку АДРЕСА_3 , де діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, за допомогою невстановленого під час досудового розслідування предмету, зламав циліндровий механізм замку на вхідних дверях до квартири АДРЕСА_4 та проник безпосередньо до вищевказаної квартири. Знаходячись в квартирі, ОСОБА_6 відшукав речі, які становлять матеріальну цінність та які можна викрасти, а саме: 100 доларів США, що в перерахунку на гривню станом на 05 вересня 2018 року становить 2849 гривень 29 копійок; 6000 гривень НБУ; золоті сережки 585 проби вагою приблизно 3,5 грам вартістю 3000 гривень; золотий ланцюжок 585 проби вагою приблизно 2 грам вартістю 2000 гривень; золотий ланцюжок 585 проби вагою приблизно 8 грам вартістю 8000 гривень; золоту ладанку 585 проби вагою приблизно 1 грам вартістю 1000 гривень; золотий кулон 585 проби вагою приблизно 2 грам вартістю 2000 гривень; золоту каблучку 585 проби вагою приблизно 1,5 грам вартістю 2000 гривень; золотий браслет 585 проби вагою приблизно 2,5 грам вартістю 3000 гривень; золотий хрестик 585 проби вагою приблизно 1 грам вартістю 1500 гривень; сріблявий ланцюжок вагою приблизно 3 грами вартістю 1000 гривень, а всього на загальну суму 18349 гривень 29 копійок, які поклав до своєї сумки.
Під час перебування ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 , повернулась її мешканка потерпіла ОСОБА_11 , яка виявила присутність в квартирі ОСОБА_6 . Відразу після цього ОСОБА_6 , усвідомлюючи що його злочинні дії викриті, діючи умисно, відкрито, повторно, з метою доведення до кінця свого корисливого умислу, нехтуючи вимогою потерпілої припинити злочинні дії, продовжуючи утримувати при собі знайдені в квартирі гроші та коштовності, вибіг з квартири та з викраденим майном залишив місце скоєння злочину, чим завдав потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 18349 гривень 29 копійок.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і наполягав на скасуванні вироку суду першої інстанції, ухваленні нового вироку з урахуванням вимог апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.3 ст.186 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом з тим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який суспільно-корисною працею не займався. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав наявність постійного місця проживання та реєстрації. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі.

Проте, мотивуючи свої висновки про можливість застосування до ОСОБА_6 ст.69 КК України та призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, суд не навів достатніх підстав, та не врахував те, що ОСОБА_6 ніде не працював, раніше неодноразово судимий, у тому числі за умисні корисливі злочини, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, раніше обвинуваченого звільняли від відбування покарання з випробуванням, застосовували до нього умовно-дострокове звільнення, але останній належних висновків не зробив, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, та про те, що призначені раніше покарання не досягли такої мети кримінального судочинства, як виправлення особи, що вчинила злочин.

Враховуючи викладене, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню на підставі ст.ст.413, 420 КПК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує, що останній раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, судимість не знята та не погашена, не працює, його вік та стан здоров`я, проте вину свою у вчиненні злочину визнав, відшкодував шкоду потерпілій, що колегія суддів визнає обставинами, які пом`якшують покарання. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, однак на мінімально наближений строк, передбачений санкцією ч.3 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з реальним його відбуванням, та без застосування положень ст.69 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 2 років позбавлення волі, в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, але з моменту вручення йому копії даного вироку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3
Дата документу 11.02.2020 Справа№ 310/9378/18