Справа № 378/421/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.05.2020 м. Біла Церква

Колегія суддів Білоцерківського міськрайонного суду Київської області:

у складі головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 міста Біла Церква Київської області, кримінальне провадження № 0000019 від 03.02.2019 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Мошківці Андрушівського району Житомирської області, громадянина України, не працюючого, одруженого, маючого середню освіту, учасника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областях, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 13.07.2018 Ставищенським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України,

а також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ясенівка Ставищенського району Київської області, громадянина України, працюючого різноробочим ТОВ «ТОРСІСТЕМ - Україна», не одруженого, маючого професійно-технічну освіту, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області: ОСОБА_7 ,

захисник-адвокат: ОСОБА_8 ,

обвинувачені: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

У С Т А Н О В И Л А:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Відповідно до зміненого обвинувачення прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 , погодженого заступником керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 , судом визнано доведеним, що 02.02.2019 приблизно о 23.00 годині ОСОБА_5 , діючи повторно, знаходячись на території домогосподарства ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що у власника будинку є грошові кошти, які знаходяться у шафі кімнати даного будинку, запропонував ОСОБА_6 проникнути до вказаного будинку та заволодіти грошовими коштами, що належать ОСОБА_10 , на що ОСОБА_6 погодився, вступивши тим самим з ОСОБА_5 у попередній злочинний зговір.
З метою виконання свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, в період часу з 23.00 години 02.02.2019 до 00.00 годин 03.02.2019 ОСОБА_6 , діючи відповідно до встановленого розподілу ролей, шляхом віджиму шибки, незаконно проник через вікно до будинку ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 , де діючи умисно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, таємно від оточуючих, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, здійснив крадіжку грошових коштів в сумі чотирьох тисяч гривень, які знаходились в скляній банці та перебували у шафі даного будинку.
В цей час ОСОБА_5 , діючи у відповідності до раніше узгоджених домовленостей, відволікав ОСОБА_10 з метою уникнення викриття та досягнення єдиного злочинного умислу на викрадення грошових коштів потерпілого.
Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця вчиненого злочину зникли, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму чотири тисячі гривень.
Крім цього, 02.02.2019 приблизно о 23.00 годині ОСОБА_5 , знаходився на території домогосподарства ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 , та відволікав увагу ОСОБА_10 , в той час поки ОСОБА_6 здійснював крадіжку грошових коштів у будинку останнього.
При цьому, ОСОБА_10 , не бажаючи спілкуватись із ОСОБА_5 , наніс йому удар по голові. Після цього ОСОБА_5 , будучи обуреним діями ОСОБА_10 , вирішив спричинити йому тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, та бажаючи їх настання, завдав ОСОБА_10 один удар обухом сокири по голові, внаслідок чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді рубаної рани м`яких тканин в лобно-тімяній ділянці голови зліва, забійних ран обличчя та правого передпліччя, струсу головного мозку та перелому кісток склепіння черепа зліва (лобно-тiмяної області), які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя в момент заподіяння.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло, а також за ч. 1 ст. 121 КК України, за ознаками умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням показань обвинуваченого, який будучи допитаним в порядку ст. 351 КПК України в судовому засіданні ОСОБА_5 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України, розкаювався та пояснив, що дійсно він 02.02.2019, приблизно о 23.00 годині, разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 вирішили піти до сусіда ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою позичити гроші на цукор. Прийшовши до вказаного домоволодіння ОСОБА_10 через вікно ОСОБА_5 побачив, що ОСОБА_10 в будинку один, а також побачив, як останній з шафи, яка перебувала у кімнаті дістав банку, в якій знаходились гроші, після того, як він їх перерахував банку поклав знов у шафу. Після чого ОСОБА_5 постукав у вхідні двері будинку, які відкрив ОСОБА_10 , на прохання зайняти йому гроші на цукор, ОСОБА_10 відмовив та виніс лише цукор, який передав ОСОБА_5 . Після чого в період часу з 23.00 години 02.02.2019 до 00.00 годин 03.02.2019, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , виникла змова на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , домовившись між собою заздалегідь, ОСОБА_5 почав відволікати увагу ОСОБА_10 задля того, щоб ОСОБА_6 зміг проникнути через вікно у будинок та викрасти грошові кошти потерпілого. Так, під час того, як ОСОБА_5 почав відволікати потерпілого ОСОБА_10 та наполегливо просити у останнього дати йому у борг грошові кошти, ОСОБА_10 наніс один удар ОСОБА_5 обухом сокири по лівому плечу, після чого останній вихвативши вказану сокиру, вдарив у відповідь ОСОБА_10 по голові. Від отриманого удару потерпілий впав на підлогу і більше не зміг піднятися, а в цей час ОСОБА_6 проник через вікно до будинку ОСОБА_10 та здійснив крадіжку грошових коштів в сумі чотирьох тисяч гривень, які знаходились в скляній банці та перебували у шафі даного будинку.Після цього ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 з місця вчиненого злочину зникли, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.Матеріальну шкоду потерпілому відшкодував у повному обсязі. Просив суворо не карати, щиро каявся у вчиненому.
Допитаний в порядку ст. 351 КПК України в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, розкаювався та пояснив, що йому ОСОБА_5 02.02.2019 приблизно о 23.00 годині, запропонував піти до сусіда ОСОБА_10 у якого взяти у борг гроші на цукор, на що ОСОБА_6 погодився. Прийшовши до домоволодіння ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , де останній лише надав цукор, а гроші позичати відмовився. Після чого у ОСОБА_5 виник умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілого, після чого він запропонував ОСОБА_6 здійснити крадіжку у потерпілого, під час домовленості про крадіжку, останні через вікно у житловій кімнаті побачили, що потерпілий ОСОБА_10 зі шафи дістав банку, в якій знаходились грошові кошти. Після чого в період часу з 23.00 години 02.02.2019 до 00.00 годин 03.02.2019, ОСОБА_6 , діючи відповідно до встановленого розподілу ролей, шляхом віджиму шибки, проник через вікно до будинку ОСОБА_10 та здійснив крадіжку грошових коштів в сумі чотирьох тисяч гривень, які знаходились в скляній банці та перебували у шафі даного будинку. В цей час ОСОБА_5 відволікав ОСОБА_10 . Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з місця вчиненого злочину зникли, викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Матеріальну шкоду потерпілому відшкодував у повному обсязі. Просив суворо не карати, щиро каявся у вчиненому.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, обвинувачені просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цих злочинів, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами.
Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумніві суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позицій.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 у відповідності до вимог положень статей 353 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні показав, що в осені 2019 року точну дату та місяць не пам`ятає у зв`язку зі спливом часу, у вечорі приблизно о 23.00 год. до нього до дому прийшов ОСОБА_5 та почав стукати у вікно та смикати ручку вхідних дверей, на що ОСОБА_10 відкрив вхідні двері та вдарив ОСОБА_5 сокирою по голові, на що останній вихватив з рук потерпілого сокиру та у відповідь наніс ОСОБА_10 один удар по голові, після чого потерпілий втратив свідомість, а після того, як потерпілий прийшов до тями та піднявся, встановив, що у нього були викрадені грошові кошти в розмирі чотирьох тисяч гривень, які перебували у скляної банці у шафі у житловій кімнаті. З ким був ОСОБА_5 у будинку потерпілого, ОСОБА_10 не відомо. Враховуючи вік та стан здоров`я потерпілий ОСОБА_10 просив далі розглядати справу без його присутності. Матеріальних та моральних претензій до обвинувачених не мав, оскільки в повному обсязі шкода, завдана вчиненим злочином, потерпілому відшкодована.
Після зміненого обвинувачення відповідно до вимог статті 338 КПК України після роз`яснення права потерпілому підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, останній погодився зі зміненим обвинуваченням та відмовився від підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, а також просив розглянути справу за його відсутністю.
Так, у порядку ст. 325 КПК України, вирішено питання про можливість розгляду провадження без потерпілого, так як з урахуванням думки учасників судового провадження, є можливим за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, у світлі норм ст. 91 того ж Кодексу, а претензій майнового характеру до обвинувачених він не має.
Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального провадження, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 в справі № 521/11693/16-к суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюють ся, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.
Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Норма статті 185 КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.

Від усіх інших форм викрадення крадіжку відрізняє спосіб вилучення такого майна - таємність.

Таємним визнається таке викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілих чи інших осіб. Як правило крадіжка вчинюється за відсутності будь-яких осіб (власників, володільців майна, осіб, під охороною яких воно перебуває, очевидців тощо). Крадіжкою визнається також протиправне вилучення чужого майна і тоді, коли воно здійснюється у присутності потерпілого або інших осіб (наприклад, ці особи спостерігають за діями винного на певній відстані), але сам винний не усвідомлював цього моменту і вважав, що діє таємно від інших осіб. Таємним також визнається викрадення, яке вчинюється у присутності потерпілого або інших осіб, але непомітно для них (наприклад, кишенькова крадіжка).

Таємним викрадення є і у випадку, коли воно вчинюється у присутності потерпілого чи інших осіб, які через свій фізіологічний чи психічний стан (сон, сп`яніння, малолітство, психічне захворювання тощо) не усвідомлюють факту протиправного вилучення майна: не можуть правильно оцінити і розуміти зміст, характер і значення дій винного.

Кваліфікованими видами крадіжки є вчинення її: 1) повторно; 2) за попередньою змовою групою осіб; 3) поєднана з проникненням у житло.

Для з`ясування юридичного критерію «проникнення» слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) у приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Отже обов`язковою ознакою проникнення є його незаконність, тобто відсутність у особи права перебувати у перелічених місцях, де знаходиться майно.

Так, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачені ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 є співвиконавцями вчинення крадіжки у потерпілого ОСОБА_10 , оскільки обвинувачені діяли з єдиним умислом, спрямованим на заволодіння майном потерпілого.

Фактичні обставини, встановлені судом, свідчать, про ознаки співвиконавства у вчиненому злочині, про узгодженість та взаємообумовленість дій ОСОБА_5 з діями ОСОБА_6 . Обвинувачений ОСОБА_5 , хоча й не вчиняв дій, які безпосередньо були спрямовані на таємне викрадання майна потерпілого, але, будучи об`єднаним єдиним умислом з іншим співвиконавцем крадіжки у потерпілого, виконав частину того обсягу дій, який група вважали необхідним для реалізації спільного умислу, - відволікав увагу потерпілого ОСОБА_10 від житлової кімнати, в якій останній зберігав грошові кошти. Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив дії, безпосередньо спрямовані на таємне викрадання чужого майна (крадіжку), а ОСОБА_5 своїми діями полегшував вчинення цієї крадіжки ОСОБА_6 .

Крім цього аналізуючи норму частини 1 статті 121 КК України вбачається, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК).

Отже враховуючи, що тяжке тілесне ушкодження було безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим ОСОБА_5 удару в ділянку голови потерпілого, а не результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, за таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 121 та за ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом, у зв`язку з чим кваліфікує його дії саме за вказаними статтями зазначеного Кодексу, оскільки він своїми умисними діями скоїв умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння та таємне викрадання чужого майна (крадіжку), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло.
Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Мотиви призначення відповідного покарання.
При призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд, керуючись вимогами статей 65 - 67 КК України та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є визнання вини та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.

При цьому, суд не вбачає підстав для визнання обтяжуючою обставиною рецидив злочину, оскільки, як роз`яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про повторність, сукупність та рецидив злочину та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, якщо рецидив злочину утворює одночасно і повторність, що передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на кваліфікацію, то за ч. 4 ст. 67 КК України суд не може при призначенні покарання ще раз враховувати повторність або рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання.

Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме злочини за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України, згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами; а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, під час іспитового строку вчинив інкриміновані йому тяжкі злочини, тобто ОСОБА_5 належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, знову вчинив корисливий злочин, одружений, офіційно не працевлаштований, є учасником антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областях, утриманців не має, однак має постійне місце проживання та реєстрацію, де характеризується посередньо, що свідчить про міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; а також зважуючи його щире каяття у вчиненому, добровільне відшкодування завданих збитків, отже у сукупності з наведеним суд ураховує позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_5 , а саме те, що до постановлення вироку останній добровільно відшкодував потерпілому шкоду, завдану внаслідок вчинення злочинів. З огляду на ці обставини потерпілий під час судового розгляду зазначив про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_5 .

Аналізуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_5 свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, водночас підтримує зв`язок з потерпілим, добровільно відшкодував йому заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого та публічно перед ним вибачився, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_5 нових злочинів є призначення мінімального розміру покарання в межах санкції передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 70 КК України.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 скоїв зазначені злочини до повного відбування покарання за вироком Ставищенського районного суду Київської області від 13.07.2018, згідно з яким ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. Таким чином ОСОБА_5 необхідно призначити покарання відповідно до вимог ст. 71 ч. 1, ст. 72 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутної частини покарання за попереднім вироком, а строк відбуття покарання по даному вироку рахувати з часу фактичного затримання.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого ОСОБА_5 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства і буде цілком достатнім для виправлення винного і попередження нових злочинів, а також відповідати цілям та меті покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує, наступне.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є визнання вини та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме злочин за ч. 3 ст. 185 КК України згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином; а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, не одружений, офіційно працевлаштований різноробочим ТОВ «ТОРСІСТЕМ - Україна», утриманців не має, однак має постійне місце проживання та реєстрацію, за місцем проживання характеризується позитивно, де мешкає разом з матір`ю ОСОБА_11 , що свідчить про міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; а також зважуючи його щире каяття у вчиненому, добровільне відшкодування завданих збитків, вчинення ним одного епізоду крадіжки, отже у сукупності з наведеним суд ураховує позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , а саме те, що до постановлення вироку останній добровільно відшкодував потерпілому матеріальну шкоду завдану внаслідок вчинення злочину. З огляду на ці обставини потерпілий під час судового розгляду зазначив про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_6 , а також враховуючи позицію прокурора під час судових дебатів, який просив призначити покарання обвинувачену ОСОБА_6 із застосуванням вимог статей 75, 76 КК України.
Отже, системне тлумачення правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої мети як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні ряду покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має урахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Таким чином на підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим вважає за необхідне застосувати до нього ст. 75 КК України.

Так, застосування ст.75 КК України належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано у цьому кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .
Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі із застосуванням іспитового строку є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Призначене покарання обвинуваченим перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винних адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили, слід продовжити та залишити тримання під вартою, враховуючи наявність встановлених при його обранні ризиків.
Враховуючи, що ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України був фактично затриманий 03.02.2019 о 15.35 год., відповідно до ухвали слідчого судді Ставищенського районного суду Київської області від 05.02.2019 відносно ОСОБА_5 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, який неодноразово продовжений на підставі наявних ризиків, викладених при його обранні, з урахуванням заявленого клопотання прокурором про продовження до набрання вироком законної сили запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, суд вважає міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу - залишити без змін у вигляді тримання під вартою.
В строк відбування покарання ОСОБА_5 має бути зарахований строк попереднього ув`язнення, а саме: відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, починаючи з 03.02.2019 до набрання вироком законної сили, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили, слід продовжити та залишити у вигляді домашнього арешту на певний час, враховуючи наявність встановлених при його обранні ризиків.
Питання речових доказів у кримінальному провадженні вирішено, відповідно до ч. 6 ст. 100 КПК України, а саме речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, повертаються власнику, а також знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності за рішенням суду, а також згідно положень п. 6 ч. 9 ст. 100 КПК України, а саме гроші цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються.
Процесуальні витрати - в межах обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України солідарно стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у порядку ст. ст. 122, 124 КПК України.

Цивільний позов у справі не заявлений.
Керуючись статтями 368, 371, ч. 2 ст. 373, 374, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

ОСОБА_5 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України чотири роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 121 КК України п`ять років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворого покарання менш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного ОСОБА_5 за даним вироком, частково приєднати не відбуте ним покарання за вироком Ставищенського районного суду Київської області від 13.07.2018, та остаточне призначити покарання ОСОБА_5 у вигляді п`яти років двох місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу його затримання з 03.02.2019.

Зарахувати ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 03.02.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі на підставі ст. 72 КК України до набрання вироком законної сили.

Застосований відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_6 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту продовжити до набрання вироком законної сили із забороною ОСОБА_6 залишати житло будинок АДРЕСА_3 з 22.00 години по 06.00 годину ранку, з покладанням обов`язків: прибувати за першим викликом до суду та правоохоронних органів за кожною вимогою, не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду та правоохоронних органів, які здійснюють нагляд за виконанням запобіжного заходу.

Речові докази, а саме наволочку з плямами крові, сокиру з дерев`яною рукояткою (держаком) та господарський мішок, два шматки тканини від простирадла, на яких міститься речовина бурого кольору, які зберігаються в камері зберігання речових доказів у Білоцерківському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за квитанцією № 1/5/19 від 04.02.2019, після набрання вироком законної сили повернути потерпілому ОСОБА_10 , як власнику майна.

Два змиви речовини бурого кольору з вікна та підвіконня, сліди бурого кольору, на ватних паличках, які поміщені до двох паперових конвертів, зрізи нігтьових пластинок пальців рук, змиви долонь та біологічні зразки (слина) ОСОБА_5 , зрізи нігтьових пластинок пальців рук, змиви долонь та біологічні зразки (слина) ОСОБА_6 , які поміщенні до паперових пакетів, які зберігаються у камері зберігання речових доказів у Білоцерківському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за квитанціями № № 1/11/19, 1/9/19, 1/10/19 після набрання вироком законної сили знищити.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Ставищенського районного суду Київської області від 06.02.2019 на грошові кошти: - в сумі одна тисяча сто п`ять гривень, а саме: дві купюри номіналом по 200 гривень з серії УЄ № 2055536, ПБ № 5669841; п`ять купюр номіналом по 100 гривень серії КМ № 7907468, ГК № 7177453, СИ № 8312084, ЗГ № 0704284, ЕЕ № 4477056; три купюри номіналом по 50 гривень серії УД № 9753098, ФЗ № 9083373, ФЗ № 8921582, одну купюру номіналом 20 гривень серії ТВ № 8714668; три купюри номіналом по 10 гривень серії ЦЗ № 1427994, ЦА № 1684746, ХЖ № 4671770; одну купюру номіналом 5 гривень серії УЖ № 0159894; - в сумі вісімсот сорок чотири гривні, а саме одна купюра номіналом 500 гривень серії УГ № 6546745; дві купюри номіналом по 100 гривень серії СБ № 1274554, ЕХ № 3051156; одна купюра номіналом 50 гривень серії СЄ № 7431155; одна купюра номіналом 20 гривень серії ЗН № 9325224; шість купюр номіналом по 10 гривень серії ХВ № 5537425, ХИ № 8780906, ЦЕ № 0462986, ЦЖ № 9460655, ЦА № 7897521, ЦЕ № 6822639; дві купюри номіналом по 5 гривень серії СИ № 3395208 серії 0286841; дві купюри номіналом по 2 гривні серії СГ № 5986139, ТЄ № 2762802 - скасувати.

Грошові кошти на загальну суму одна тисяча дев`ятсот сорок дев`ять гривень, які зберігаються у двох спецпакетах за № 4271007 та № 4271012, за квитанцією № 1/12/19 у камері зберігання речових доказів Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області конфіскувати в дохід держави.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь Держави витрати на проведення судової дактилоскопічної експертизи у розмірі: 2431,00 (дві тисячі чотириста тридцять одну гривню 00 копійок).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченим та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Головуючий: Суддя: Суддя:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3