Ухвала
13 січня 2020 року

м. Київ

справа № 589/1853/18
провадження № 51-114ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна на користь держави.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційні скарги заступника прокурора Сумської області та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року залишено без змін.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог п. 4 ч. 2, ч. 5 цієї статті.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор не погоджується з вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року та ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року і вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотно порушенно вимоги кримінального процесуального закону, а призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, при цьому здійснює аналіз фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону з касаційної скарги прокурора неможливо зрозуміти, які порушення допустили суди першої та апеляційної інстанцій, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412-414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень касаційним судом відповідно до ст. 438 КПК.

Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Водночас прокурор не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом при постановленні ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.

Таким чином, прокурору необхідно належним чином обґрунтувати свою позицію щодо істотності порушень кримінального процесуального закону, а також, яку норму або норми кримінального закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано, що є підставою для скасування судового рішення згідно з ч. 1 ст. 438 КПК, та належно систематизувати викладені у касаційній скарзі доводи.

Крім цього, прокурор посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що є окремою підставою для скасування судового рішення, передбаченою п. 3 ч.1 ст. 438 КПК, однак не обґрунтовує, в чому саме полягає явна несправедливість покарання (7 років позбавлення волі).
Статтею 414 КПК визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Також, прокурором не додано до касаційної скарги належним чином завірених копій судових рішень, які оскаржуються, що є безумовною вимогою відповідно до ч. 5 ст. 427 КПК. Вказана обставина позбавляє суд можливості перевірити дотримання вимог статей 425, 427 КПК.

Оскільки касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити її без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків (прокурором має бути підтверджено, що ним не пропущено встановлений ухвалою суду строк при повторному зверненні до суду).

Керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргупрокурора ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху та надати для усунення виявлених недоліків сім днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3