ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1733/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/73/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю -

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000240 від 20 червня 2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця с. Зірне Березнівського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, раніше судимого:

- 09 квітня 2019 року Млинівським районним судом Рівненської області за ч.1 ст.185, ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання та встановлено іспитовий строк терміном 1 рік;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2019 року, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 року 7 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 20 червня 2019 року о 02 годині в ОСОБА_7 , який маючи не зняту та не погашену судимість, перебував на території господарства по АДРЕСА_2 , виник злочинний умисел, спрямований на повторне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 20 червня приблизно о 02 годині ОСОБА_7 прийшов на територію господарства по АДРЕСА_2 , де, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, таємно, шляхом вільного доступу повторно викрав тример бензиновий торговельної марки «Дніпро-М» потужністю 45 кВт вартістю 1 317, 50 гривень, що належить ОСОБА_8 , жительці с. Гаї Кременецького району Тернопільської області.

Після цього ОСОБА_7 із викраденим майном покинув місце скоєння злочину, маючи таким чином можливість розпорядитися ним на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 1 317, 50 гривень.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини у вчиненні інкримінованого йому злочину та юридичної кваліфікації його дій, вважає постановлений вирок занадто суворим.

Як зазначає апелянт, умислу на крадіжку в нього не було.

Стверджує, що потерпіла не розрахувалась з ним за надану їй допомогу і засуджений вирішив забрати у неї бензиновий тример в якості винагороди за роботу.

Звертає увагу суду на те, що в нього на утриманні перебуває вагітна дружина, яка потребує допомоги та підтримки.

Просить скасувати вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 , який просить скасувати вирок місцевого суду, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; міркування прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляції не оскаржується.

Відповідно до з ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Як слідує із змісту вироку Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 , покарання обвинуваченому призначено відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з додержанням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано, що злочин вчинений ОСОБА_7 , відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, раніше судимий і будучи засудженим Млинівським районним судом Тернопільської області 09 квітня 2019 року за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком терміном 1 рік, під час дії іспитового строку вчинив новий умисний злочин, що свідчить про стійкість його протиправної поведінки.

За наведених обставин суд обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, місцевий суд врахував також всі пом`якшуючи покарання обставини, на яких наголошує обвинувачений в апеляційній скарзі, а саме щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, відшкодування шкоди.

Твердження обвинуваченого про перебування на його утриманні вагітної дружини, на думку колегії суддів, є необґрунтованим, оскільки відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_7 ніде не працює, проживає без реєстрації зі співмешканкою в будинку її брата і проживають за рахунок її пенсії та випадкових заробітків.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 у виді 1 року 7 місяців позбавлення волі повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статі обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, застосування ст.69 КК України і пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта стосовно того, що майно у потерпілої він забрав у рахунок оплати за попередньо виконану ним роботу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведений ним мотив звернення чужого майна у свою користь жодним чином не впливає на кваліфікацію його дій за ст.185 КК України.

Окрім того, як слідує зі змісту вироку, під час розгляду справи судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні крадіжки майна потерпілої, однак суб`єктивно оцінював мотиви своїх дій, як підставу для застосування до нього більш м`якого покарання.

Також, як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, обвинуваченим не наведено аргументованих доводів щодо повернення справи на новий судовий розгляд.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вирок суду обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування, а також про направлення справи на новий судовий розгляд, про що ставить питання апелянт, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.