Номер провадження: 11-кп/813/720/20
Номер справи місцевого суду: 495/1121/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2019 року в кримінальному провадженні № 0003861 від 09.12.2018 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком суду:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербівка, Іллінецького району Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, проживаючого у цивільному шлюбі, маючого на утримані малолітню дитину 2009 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
04.03. 2011 року Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі;
21.02.2018 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області за ст. 391 КК України до 1 року позбавлення волі;
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишений без змін.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 10.12.2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у загальній сумі 24 596 грн.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, при наступних обставинах.

Так, 09.12.2018 приблизно о 06 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходячи по вул. Першотравнева в м. Білгород-Дністровський Одеської області, побачив як потерпіла ОСОБА_9 на плечі несла шкіряний рюкзак чорного кольору. В той момент у обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, протиправно, зненацька для потерпілої ОСОБА_9 , умисно наніс їй один удар рукою в потилицю та один удар рукою в обличчя, чим застосував насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, та подавивши таким чином супротив потерпілої ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння чужим майном, обвинувачений ОСОБА_7 шляхом ривка відкрито викрав шкіряний рюкзак з майном, яке перебувало всередині на загальну суму 3663 гривень 31 коп. після чого з викраденим майном, обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд.
Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, просить скасувати вирок районного суду в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню і тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставини як такі, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Так, прокурор вказує, що суд фактично залишив поза увагою та не дав оцінки тому, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, в стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною, раніше був неодноразово судимий, у тому числі за тяжкий злочин проти власності.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченогоОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Ці обставини ніким не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор, як зазначалось, не оспорює доведеність вини і кваліфікацію дій обвинуваченого.
Апеляційний суд при перегляді судового рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, дослідив зазначені у вироку обставини та докази, зокрема обставинами, які суд визнав такими, що пом`якшують покарання, а також характеризують особу обвинуваченого, оскільки вони впливають на обґрунтованість судового рішення в частині покарання, обґрунтованість якого оскаржує прокурор.
Заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, проаналізувавши досліджені обставини та докази апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався приписів ст.ст. 65-67 КК України, тобто при ухваленні вироку суд першої інстанції не допустив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та призначив покарання, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував характер та ступень тяжкості вчиненого злочину та особу винного, який визнав свою провину, щиро розкаявся, відсутність майнової шкоди від злочину, оскільки викрадені речі були потерпілій повернуті під час досудового розслідування, а також врахував послідовну позицію потерпілих в ході досудового розслідування та судового розгляду, яка не наполягала на суворому покаранні, а також відсутність матеріальної шкоди вчиненим злочином.

У відповідності до приписів ст.66 КК України, суд 1-ї інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, її щире каяття, повне визнання вини активне сприяння розкриттю злочину.
У відповідності до приписів ст. 67 КК України, суд 1-ї інстанції встановив вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання.
Апеляційний суд перевірив встановленні у вироку суду обставини, що пом`якшують покарання, наявність яких оскаржується прокурором, та вважає, що суд обґрунтовано встановив наявність вищезазначених обставин, що пом`якшують покарання.
Доводи апеляційної скарги прокурора, що суд не врахував, що обвинувачений під час вчинення правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння, що раніше судимий за скоєння тяжких корисливих злочинів не необгрунтовані, оскільки вони були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання, яке призначено в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На думку апеляційного суду, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінальних правопорушення; конкретні обставини вчинення злочину; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, активно сприяв розкриттю злочину та має на утриманні малолітню дитину. Одночасно суд врахував, що злочин було вчинено в стані алкогольного сп`яніння та прийшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально.
Апеляційний суд вважає, що призначене районним судом покарання, розмір якого достатньо мотивований районним судом, не можна вважати таким, що є занадто м`яким, про що стверджує прокурор.
На думку апеляційного суду, той факт, що обвинувачений перебуває в цивільному шлюбі та має на утриманні малолітню дитину та його позитивна характеристика за місцем проживання, є в даній справі вирішальним в питанні призначення покарання в мінімальних межах санкції статті, за яке обвинувачений визнаний винним, що в свою чергу свідчить про непереконливість доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.
За таких обставин, оскільки апеляційна скарга прокурора не містить у собі достатніх підстав для зміни або скасування вироку суду, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, апеляційний суд вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2019 року в кримінальному провадженні №0003861 від 09.12.2018 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою у той же строк із дня вручення йому копії даної ухвали.
Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4