ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року

м. Київ
справа №161/8590/19

провадження № 51-5646 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001336 від 15 квітня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року затверджено угоду про визнання винуватості від 14 травня 2019 року, укладену між прокурором Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_6 . Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК України з випробуванням на строк 2 роки. Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_6 , 15 квітня 2019 року о 08 годині 25 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем, що рухався зі швидкістю приблизно до 50 км/год, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти входу в «Північний ринок», у супереч вимогам підпунктів «б», «д» п. 2.3; п. 12.1, пп. «в» п. 14.6 Правил дорожнього руху України, під час обгону попутних транспортних засобів не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від спостереження за нею, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_10 , який зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом з метою надати перевагу в русі пішоходам, які в той час перетинали проїзну частину дороги вул. Гордіюк по нерегульованому пішохідному переході. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди вищевказані автомобілі отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля марки «Daewoo Lanos TF69Y», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 тілесні ушкодження.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнив. Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року стосовно ОСОБА_6 в частині застосування положень ст. 75 КК України змінив, зменшивши іспитовий строк до 1 року. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду як незаконної та необґрунтованої, постановленої з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а також про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд, прийнявши рішення про відкриття апеляційного провадження, фактично вийшов за межі наданих йому повноважень, чим порушив ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) та допустив істотне порушення кримінального процесуального закону, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 вважали касаційну скаргу необґрунтованою, просили залишити її без задоволення, а ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 414 КПК України.

Статтею 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Водночас право на доступ до суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті в апеляційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету ефективний розгляд судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами і поставленою метою.
Так, кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми). Главою 35 КПК встановлено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, наслідки укладення та затвердження угоди, порядок судового провадження на підставі угоди.
За змістом ч. 2 ст. 473 КПК України одним із наслідків укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу.
Частина 4 ст. 475 КПК України передбачає, що вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.
Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що як на підставу для оскарження вироку місцевого суду він посилався на призначення ОСОБА_6 іспитового строку тривалістю 2 роки який вважає надто суворим і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. У зв`язку з цим просив апеляційний суд змінити вирок, затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на 1 рік.
У той же час згідно з ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості визначаються, серед іншого, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
На аудіозаписі судового засідання від 27 травня 2019 року зафіксоване те, що прокурор, потерпілий, обвинувачений та захисник просили суд затвердити угоду і призначити ОСОБА_6 покарання згідно з угодою про визнання винуватості. При цьому відповідно до вимог ст. 474 КПК України суд, окрім іншого, з`ясував у обвинуваченого, чи розуміє він наслідки укладення та затвердження угод, передбачені статтею 473 КПК України, а також вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
З долученої до матеріалів кримінального провадження угоди від 14 травня 2019 року, між прокурором Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_6 , слідує, що сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки і звільнення на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з покладенням на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
При цьому у повній відповідності з усталеною судовою практикою застосування кримінально-процесуальних норм щодо угод в названій угоді про визнання винуватості не було визначено конкретний термін іспитового строку, який необхідно було застосувати до підозрюваного у випадку затвердження угоди, оскільки вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду в межах, визначених ст. 75 КК України.
Таким чином, можливість визначення судом, у випадку затвердження угоди, тривалості іспитового строку в межах, визначених ст. 75 КК України, тобто на строк від одного до трьох років, з одного боку, та відмова обвинуваченого від права на апеляційне оскарження, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК України, з іншого боку, становили передбачувані наслідки укладення угоди про визнання винуватості, з якими ОСОБА_6 добровільно погодився.
Судом першої інстанції затверджено угоду про визнання винуватості та призначено ОСОБА_6 узгоджене сторонами угоди покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з звільненням засудженого від його відбування з випробуванням у чіткій відповідності з умовами укладеної сторонами угоди. Судове провадження проведено з дотриманням передбаченої ст. 474 КПК України процедури.
Таким чином, оскільки визначення судом першої інстанції тривалості іспитового строку в межах, визначених ст. 75 КК України, само по собі не може свідчити про призначення покарання більш суворого ніж узгоджено сторонами угоди, з урахуванням положень ст. 394 КПК України вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року не міг бути оскаржений стороною захисту з підстав незгоди з визначеною судом першої інстанції тривалістю іспитового строку. У зв`язку з цим, прийнявши рішення про наявність підстав для відкриття провадження щодо вироку на підставі угоди про визнання винуватості з наведених в апеляційній скарзі захисника підстав, апеляційний суд допустив порушення ч. 4 ст. 394 КПК України.
Отже, суд апеляційної інстанцій допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для його скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції зі стадії відкриття провадження.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3