Справа № 127/5054/20
Провадження № 1-в/127/121/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі суду, клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, -

В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року згідно якого ОСОБА_4 засуджено за ст. 69, ст.17 - п.п. «ж, і» ст. 93, ст. 17 ч. 3 ст. 215-3, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17- ч. 3 ст. 142 ст. 208, п.п. «ж, з , і» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності. Ухвалою Верховного Суду України від 24.06.1999 року вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Запорізького обласного суду від 06.07.2000 року у вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року відносно ОСОБА_4 внесено зміни в частині призначеного покарання, шляхом заміни призначеного покарання у виді смертної кари - розстрілу на довічне позбавлення волі.

В клопотанні заявник просить від національного суду врахувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права при розгляді даного клопотання по суті, а також ст. 49 КПК України (в ред. 1960 року) і ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.) в частині визнання порушень його прав як людини і громадянина. Заявник вважає, що призначений йому строк покарання у виді довічного позбавлення волі він відбув, що є підставою для його звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в клопотанні.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 підтримала та просила суд його задоволити з підстав викладених у клопотанні її підзахисного.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення клопотання засудженого з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого, захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, з матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній засуджений вироком Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року згідно якого ОСОБА_4 засуджено за ст. 69, ст.17 - п.п. «ж, і» ст. 93, ст. 17 ч. 3 ст. 215-3, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17- ч. 3 ст. 142 ст. 208, п.п. «ж, з , і» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності. Ухвалою Верховного Суду України від 24.06.1999 року вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Запорізького обласного суду від 06.07.2000 року у вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року відносно ОСОБА_4 внесено зміни в частині призначеного покарання, шляхом заміни призначеного покарання у виді смертної кари - розстрілу на довічне позбавлення волі.

Відповідно, вирок Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року щодо ОСОБА_4 набрав законної згідно ухвали Верховного Суду України від 24.06.1999 року.

На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницькій установі виконання покарань (№ 1)».

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений в тому числі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) в період 1997 року та на той час санкцією вказаної статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.

При вирішенні клопотання засудженого суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Запорізького обласного суду від 24.02.1999 року вбачається, що ОСОБА_4 за вчинення злочинів передбачених ст. 69, ст.17 - п.п. «ж, і» ст. 93, ст. 17 ч. 3 ст. 215-3, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17- ч. 3 ст. 142 ст. 208, п.п. «ж, з , і» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) призначено покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності, яке ухвалою Запорізького обласного суду від 06.07.2000 року замінено на довічне позбавлення волі на підставі Закону України №1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_4 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Також, наведені засудженим доводи про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.

Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановлено, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .

Що ж стосується посилання засудженого на ст. 49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, за яким було засуджено ОСОБА_4 , обвинувальний вирок не виконувався, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:

1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;

2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

В даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_4 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст. 49 КК України 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, як вказує у своєму клопотанні ОСОБА_4 , а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.87 КК України, ст. ст. 152 КВК України, ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку призначеного покарання відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: