ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1481/20 Справа № 182/683/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

представника потерпілого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_9 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0004184 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, застосувати вимоги, передбачені ст.36 КК України та звільнити його від кримінальної відповідальності.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що потерпілий під час судового слідства пояснив, що ОСОБА_10 4 рази бив його сокирою, що призвело до отримання ним тяжких тілесних ушкоджень. Ці ж обставини він вказував під час слідчого експерименту, проведеного на досудовому слідстві, однак зазначене спростовується висновком СМЕ № 33 від 20.01.2016 року, та й відсутністю сокири на місці злочину.
Таким чином, пояснення потерпілого щодо механізму отримання ним тілесних ушкоджень, обставин конфлікту не відповідають дійсності та не могли бути взяті судом до уваги, однак суд першої інстанції хоча й критично віднісся до показів потерпілого, поклав їх в обгрунтування обвинувачення.
Вказує на те, що у вироку не зазначено, чому пояснення потерпілого мають перевагу над його поясненнями, що порушує його право на справедливий суд.
При цьому його пояснення не спростовуються будь-якими іншими доказами, які суд взяв до уваги, та повністю узгоджуються з письмовими доказами. Так він пояснював, що саме поведінка потерпілого стала причиною конфлікту.
Зазначає, що з пояснень потерпілого вбачається, що конфлікт почався у дворі біля будинку, а саме, коли потерпілий вийшов з будинку - ОСОБА_10 кинувся на нього з сокирою.
Судом взято до уваги пояснення потерпілого, але залишилась не розкрита суб`єктивна сторона злочину, а саме мотив кримінального правопорушення.
Однак в судовому засіданні він пояснював, що мотивом було те, що потерпілий ОСОБА_7 , який більший за нього, став вести себе агресивно та почав битися з ним з метою продовження розпиття спиртних напоїв, а тому він вимушений був тим, що потрапило під руку нанести потерпілому удари по тулубу та голові, оскільки в іншому випадку ОСОБА_7 наніс би удари йому. Таким чином, він захищався та не пускав потерпілого у будинок.
Дії ОСОБА_7 він сприймав як реальну загрозу своєму здоров`ю, однак суд на це уваги не звернув та не надав цьому належної оцінки, а навпаки у вироку безпідставно зазначив, що загрози його життю не було.
Посилається на те, що після того як потерпілий почав агресивно себе вести, він був проти знаходження ОСОБА_7 у нього в будинку та мав на меті його виштовхати у двір, та зачинити двері.
Суд не надав оцінки тому факту, що тілесні ушкодження стали наслідком поведінки саме потерпілого, а тому висновок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Також стягнута з нього сума моральної шкоди в розмірі 30 000 грн є явно несправедливою через поведінку потерпілого під час конфлікту.
Вважає, що оскільки потерпілий мав на меті саме проникнення до його житла з метою продовження розпиття спиртних напоїв та у зв`язку з цим вчинив бійку, тому суд повинен був застосувати в цьому випадку ч.5 ст.36 КК України.
Звертає увагу на те, що саме він викликав швидку допомогу для ОСОБА_7 , відвіз його до лікарні, придбав медикаменти для його лікування.
Визнає, що він завдав тілесні ушкодження ОСОБА_7 , але при обставинах, коли він вимушений був через агресію потерпілого по відношенню нього захищатися, аби не впустити його у будинок.
Зазначає, що він раніше не судимий, має позитивну характеристику, на його утриманні двоє дітей, працює неофіційно.
Потерпілим ОСОБА_7 подано заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 , в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; також вирішено питання щодо речових доказів.
Цим же вироком із ОСОБА_10 стягнуто: - на користь держави в особі КЗ Нікопольська міська лікарня № 1 Дніпропетровської обласної ради в рахунок відшкодування збитків за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 - 1043,90 грн; - на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 10 293,41 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 30 000 грн.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_10 03.12.2015 року приблизно о 00.30 годин, будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки з ОСОБА_7 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, не маючи наміру на заподіяння смерті, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень, взяв табурет в праву руку та наніс потерпілому декілька ударів в область голови, чим заподіяв ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 6 від 06.01.2016 року тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ступеня, відкритого вдавленого багатоуламкового перелому правої скроневої та правої тім`яної кісток, трьох забитих ран правої скронево-тім`яної області, відкритого лінійного перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, забитої рани лівої скронево-тім`яної області, забитої рани лобу, гематоми навколо правого ока, субкон`юктивального крововиливу правого ока, множинних гематом голови (кількість, форма, точна локалізація в медичних документах не вказана) - оцінюються у сукупності як одна черепно-мозкова травма та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя; рубця правого стегна, який утворився на місці загоєння рани - відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Так, вина обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину підтверджується наступними доказами:

- показами обвинуваченого ОСОБА_10 , наданими ним в судовому засіданні, відповідно до яких він розповів про обставини події, а саме, що на початку грудня 2015 року він із потерпілим перебували в нього вдома та вживали спиртні напої. Потім він почав говорити ОСОБА_7 , щоб той ішов додому, однак потерпілий не погоджувався, вів себе не адекватно, агресивно. Із-за цього між ними виник конфлікт. Спочатку ОСОБА_7 ліз до нього битися, він його відштовхував. Потім він за шкірки почав витягувати потерпілого до дверей, але ОСОБА_7 не хотів виходити, хапався за двері. ОСОБА_7 декілька разів падав, коли він його виштовхував. Тоді, він взяв табурет, який стояв біля дверей і наніс ним декілька ударів в область голови потерпілого, куди точно, сказати не може. Бив з розмаху двома руками. Всього він наніс 3-4 удари. Потім ОСОБА_7 упав біля дверей. Він зняв капюшон з потерпілого і побачив, що у нього кров на голові. Викликав швидку медичну допомогу. В лікарню поїхав з ОСОБА_7 та з братом. Придбали там медикаменти для ОСОБА_7 , які призначили лікарі. З ножем він на ОСОБА_7 не кидався і не мав умислу на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень.
Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні цього злочину підтверджується письмовими доказами:
- протоколом огляду місця події від 03.12.2015 року території домоволодіння АДРЕСА_1 , де було спричинено тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 з фото-таблицею (а.п. 17-25);
- протоколом огляду від 03.12.2015 року речей, а саме дерев`яної табуретки, яку добровільно надав для огляду ОСОБА_11 . Вказана табуретка вилучена (а.п. 29-30);
- висновком судово-медичної експертизи № 6 від 18.01.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді - відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку ІІ ступеня, відкритого вдавленого багатоуламкового перелому правої скроневої та правої тім`яної кісток, трьох забитих ран правої скронево-тімяної області, відкритого лінійного перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, забитої рани лівої скронево-тім`яної області, забитої рани лобу, гематоми навколо правого ока, субкон`юктивального крововиливу правого ока, множинних гематом голови (кількість, форма, точна локалізація в медичних документах не вказані) - оцінюються у сукупності як одна черепно-мозкова травма та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії предмету жорсткої конструкції або його частин зі значною силою дії. Давність спричинення тілесних ушкоджень може відповідати строку, вказаному у постанові слідчого. Виявлене тілесне ушкодження у вигляді - рубця правого стегна, який утворився на місці загоєння рани - відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. В зв`язку з відсутністю в наданих медичних документах якого-небудь опису рани правого стегна, встановити характер рани та характерні особливості травмуючого предмету неможливо. Давність спричинення тілесного ушкодження може відповідати строку не більш 2-х місяців до моменту обстеження, що не виключає можливість його спричинення і в строк вказаний обстежуваним, тобто вони могли утворитись і в ніч з 02.12.15 на 03.12.15. (а.п. 41-43);
- висновком судово-медичної експертизи № 5 від 12.01.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 яких-небудь об`єктивних ознак тілесних ушкоджень при судово-медичному обстеженні та в наданих медичних документах не виявлено. Вказані в наданих медичних документах діагнози: Ушиб м/тканей затылочной области головы, нижней челюсти слева об`єктивними клінічними даними (синець, садно, рана, перелом) не підтверджені, тому згідно пункту 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, при визначення ступеня тяжкості враховані бути не можуть (а.п. 134);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 08.12.2015 року, в ході якого ОСОБА_10 розповів та показав як саме та куди наносив удари потерпілому (а.п. 145-148);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.01.2016 року, в ході якого ОСОБА_10 показав механізм нанесення ударів потерпілому з фото-таблицею (а.п. 149-151);
- висновком судово-медичної експертизи (додатковим) № 32 від 21.01.2016 року, відповідно до якого, враховуючи характер виявленої черепно-мозкової травми у ОСОБА_7 , характер та локалізацію виявлених ушкоджень на голові у нього, локалізацію та кількість ударів вказаних у протоколі слідчого експерименту, можливо вказати, що не виключена можливість спричинення виявлених тілесних ушкоджень при механізмі вказаному у протоколі слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_10 18.01.2016 року (а.п. 154);
- іншими доказами, зазначеними у вироку, та взятими судом до уваги.
Колегія суддів вважає, що пояснення обвинуваченого щодо механізму та локалізації спричинених ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, а саме табуретом по голові, не суперечать письмовим доказам, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду.
Посилання обвинуваченого на те, що суд у вироку пояснення потерпілого щодо механізму отримання ним тілесних ушкоджень, а саме сокирою, поклав в обгрунтування обвинувачення, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки суд першої інстанції хоч і виклав у вироку пояснення ОСОБА_7 як в суді першої інстанції, так і під час слідчого експерименту, однак відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України надав їм належну оцінку, та послався на те, що наявність сокири в житлі ОСОБА_10 нічим не доведена і не встановлена під час огляду, а тому суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що тілесні ушкодження потерпілому були спричиненні саме табуретом, який був вилучений у обвинуваченого.
Твердження обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не розкрита суб`єктивна сторона злочину, а саме мотив кримінального правопорушення, є безпідставним, оскільки при викладенні у вироку обставин цього кримінального правопорушення, судом зазначено мотив злочину - раптово виниклі неприязні відносини та умисне спричинення тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив вину у формі умислу, що підтверджує наявність суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину за ознаками ч. 1 ст. 121 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він завдав ОСОБА_7 тілесні ушкодження аби не впустити його у свій будинок є такими, що спростовуються показами самого обвинуваченого, наданими ним в судовому засіданні суду першої інстанції, а саме, що він сам витягував ОСОБА_7 до дверей, який декілька разів падав, коли він його виштовхував.
При цьому, доводи обвинуваченого про те, що він знаходився в стані необхідної оборони та сприймав дії потерпілого як загрозу його життю є необгрунтованими, оскільки зазначене спростовуються висновком судово-медичної експертизи № 5 від 12.01.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 яких-небудь об`єктивних ознак тілесних ушкоджень при судово-медичному обстеженні та в наданих медичних документах не виявлено.
Вимоги обвинуваченого щодо застосування до нього ст.36 КК України, оскільки з його сторони була наявна необхідна оборона та відсутнє перевищення меж необхідної оборони, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим судом першої інстанції доказам, яким у вироку судом надано належну оцінку, а саме, що за відсутності будь-яких тілесних ушкоджень у обвинуваченого, ним же було нанесено потерпілому декілька ударів у життєво важливий орган, а саме по голові табуретом, що призвело до спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому, слід зазначити, що частина 5 статті 36 КК України передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, яка захищається, повинна дотримуватися визначеної межі, завдаючи шкоду особі, яка посягає. Цими винятками є напад озброєної особи, напад групи осіб або протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення, однак жоден з цих випадків не підтверджений матеріалами цього кримінального провадження.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.36 КК України, перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Твердження обвинуваченого про те, що спричинені потерпілому тілесні ушкодження стали наслідком його агресивної поведінки, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки зазначене не встановлено матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, доводи обвинуваченого щодо наявності в його діях необхідної оборони та відсутності перевищення меж необхідної оборони, не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який відноситься згідно із ст. 12 КК України до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює неофіційно, має двох синів, 2004 та 2016 років народження, які з ним спільно не проживають, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, а також обставини вчинення злочину, а саме, що злочин був вчинений під час спільного вживання спиртних напоїв обвинуваченим і потерпілим за місцем проживання ОСОБА_10 ; обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому; обставина, яка обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційним переглядом встановлено, що доводи, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, а саме, що він раніше не судимий, має позитивну характеристику, на його утриманні двоє дітей, працює неофіційно, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання у мінімальній межі санкції, передбаченої ч.1 ст.121 КК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, обвинуваченому ОСОБА_10 призначено покарання із врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого.
Крім того, внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, у зв`язку з чим, відсутні підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.
Окрім того, у цьому кримінальному провадженні, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.07.2018 року щодо ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України було скасовано, призначено новий розгляд в суді першої інстанції, та зазначено, що призначене обвинуваченому судом покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, внаслідок м`якості (а.п. 178).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав пом`якшення призначеного йому покарання.
Розглядаючи доводи обвинуваченого щодо безпідставності стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 30 000 грн, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині вирішення моральної шкоди всебічно з`ясував усі обставини при його вирішенні, оскільки врахував те, що моральна шкода виразилась в спричиненні фізичного болю, душевних страждань, вимушених змінах в житті потерпілого внаслідок ушкодження здоров`я, необхідності проходження постійного лікування і реабілітації, а також, що потерпілий ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим суд обгрунтовано стягнув на користь потерпілого 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим доводи обвинуваченого є безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, що поніс потерпілий, а також вимушених змін, що сталися у його житті.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року залишити без задоволення.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді :

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4