ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/125/18 Номер провадження 11-кп/814/928/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019 від 19.01.2015 року щодо :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого
за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року

з участю
прокурора ОСОБА_10
представника потерпілого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_11
потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця свого проживання та роботи.
На підставі Закону України «Про амністію у 2016 р.» ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та від відбуття додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_8 57 553 грн. 54 коп. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 2 877 грн. 68 коп. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього 60 431 грн. 22 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 982 грн. 08 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.
За вироком суду, ОСОБА_6 9.01.2015 р. близько 07 год. 30 хв., керуючи належним йому автомобілем Volkswagen Caddy, ДРН НОМЕР_1 (далі автомобіль), рухаючись у світлу добу при опадах у вигляді туману зі швидкістю близько 90 км/год. по правому узбіччю автодороги Київ-Харків в напрямку м. Київ в с. Лобачі Решетилівського району Полтавської області, не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дії, хоча повинен був і міг їх передбачити, допустив зіткнення з автобусом БАЗ-А079.23, ДРН НОМЕР_2 (далі автобус) під керуванням ОСОБА_12 , який рухався попереду у попутному напрямку. Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1467 від 23.11.2017 р., тяжкі тілесні ушкодження. Причиною дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 156 від 14.05.2015 р., стало порушення ОСОБА_6 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306 "Про Правила дорожнього руху", згідно з яким водій транспортного засобу, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Водій ОСОБА_6 в умовах даної події мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом застосування своєчасних мір гальмування з метою зниження швидкості руху автомобіля, яким він керував, до швидкості автобусу, який рухався попереду, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР, для чого у нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру. Порушення ОСОБА_6 п. 12.3 ПДР з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, просить вирок місцевого суду відносно її підзахисного скасувати в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250000 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та ухвалити в цій частині новий вирок. Просить стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 50000 в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що місцевий суд, задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі не навів жодних підстав, якими він керувався при визначенні суми у 250 000 грн. Судом не прийнято уваги те, що у ОСОБА_6 на утриманні знаходиться малолітній син, дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та мати, яка за станом здоров`я не може працювати. Визначена сума моральної шкоди для ОСОБА_6 є непомірною та ставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище.

Представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року та призначити покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Позовні вимоги ОСОБА_8 просить задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що суд суттєво порушив вимоги кримінально-процесуального закону, значно занизив розмір матеріальної і моральної шкоди . Крім того, адвокат ОСОБА_9 звертає увагу на те, що ОСОБА_6 за весь час слухання справи потерпілому шкода взагалі не була відшкодована.

Апелянт вказує, що суд при прийнятті рішення по справі безпідставно застосував амністію, оскільки згідно норм Закону України «Про амністію у 2016 році» вона не застосовується до осіб , які скоїли злочин за ч.2 ст. 286 КК України.

Під час апеляційного перегляду підтримав свою апеляційну скаргу.

Позиція інших учасників провадження
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 .

Потерпілий ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу свого представника та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Мотиви суду
Встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України апелянтами не оспорюються, а тому виходячи з вимог ст.404 КПК України, вирок суду в цій частині не переглядається.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Зі змісту апеляційної скарги представника потерпілого -адвоката ОСОБА_9 убачається, що останній фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може, «вправі»»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих чи обтяжуючих покарання обставин (статті 66,67 КК), визначені «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізації покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі тощо.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як вбачається із вироку суду, призначаючи ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті обвинувачення, місцевий суд врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його особу, те що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на диспансерних обліках не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, визнання вини, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також судом враховано висновок досудової доповіді органу пробації та думку потерпіло, щодо міри покарання.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та на підставі ст.75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується з таким судовим рішенням та вважає, що призначене обвинуваченому покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Переглядаючи вирок суду, в межах доводів апеляційної скарги представника потерпілого, щодо неправильного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів не знайшла підстав для їх задоволення, виходячи з такого.

Згідно з п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших видів покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин з необережності до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» (07.09.2017 року) і на зазначений день має дитину ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо якої він не позбавлений батьківських прав.
Таким чином, ОСОБА_6 відноситься до осіб, які підпадають під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Стаття 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» встановлює обмеження щодо застосування вказаного закону до певного кола осіб, зокрема і до осіб засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів ( частина друга статті 286 КК України 2001 р.; частина друга статті 215 КК України 1960 р.)

Враховуючи, що ОСОБА_6 на момент скоєння злочину був тверезим, до останнього не можуть бути застосовані обмеження встановлені у зазначеній вище статті Закону.

Відповідно до ст.15 «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом.

Водночас суд встановивши, що ОСОБА_6 вчинив злочин до набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році» й підпадає під дію ст.1 цього Закону - був зобов`язаний застосувати до нього положення цього Закону.
За таких обставин, посилання адвоката ОСОБА_9 на безпідставне застосування судом амністії до обвинуваченого , є неспроможними.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч. 1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов

Оскільки доведена вина обвинуваченого у вчиненні злочину щодо потерпілого, суд дійшов правильного висновку, що моральна шкода підлягає відшкодуванню обвинуваченим, як особою, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується, що оскільки потерпілому в результаті отримання тяжких тілесних ушкоджень спричинено моральні страждання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_8 моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив із загального принципу розумності і справедливості, що закріплений в ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод і обґрунтовано підійшов до визначення обсягу та характеру моральних страждань, яких зазнав потерпілий в наслідок вчиненого ОСОБА_6 злочину.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер вчиненого ОСОБА_6 злочину, внаслідок якого ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, у результаті яких потерпілий тривалий час перебував на лікуванні, переніс 8 операцій та став інвалідом 2 групи.

Колегія суддів погоджується з доводами потерпілого про те, що він зазнав не тільки фізичних, а й душевних страждань, які пов`язані як з отриманими травмами так і з порушенням звичайного ритму його життя, погіршенням стосунків з рідними та друзями.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо характеру страждань потерпілого та розміру моральної шкоди необхідної на їх відшкодування.

Визначена судом сума відшкодування, на думку колегії суддів, є обґрунтованою, відповідає принципам розумності та справедливості та є адекватною обсягу, характеру та тривалості страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_8 .
З огляду на вище викладене , колегія судів не вбачає підстав для збільшення суми моральної шкоди стягнутої на користь потерпілого ОСОБА_8 .

З цих же підстав не підлягають задоволенню й апеляційні вимоги захисника ОСОБА_11 про зменшення розміру моральної шкоди до 50000 грн. Доводи апелянта про те, саме такий розмір відшкодування буде співмірним стражданням понесених потерпілим, на думку колегії суддів, є непереконливим, виходячи з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий ОСОБА_8 характеру немайнових втрат (їх тривалості, неможливості відновлення тощо).

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи судове рішення про відшкодування моральної шкоди суд дотримався засад розумності, виваженості та справедливості.

Під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4