ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/1953/19 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа №639/5407/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
власника майна - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Таміра», в особі адвоката ОСОБА_8 звернулось з апеляційною скаргою, в якій адвокат просив скасувати ухвалу. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилався на незаконність на необґрунтованість судового рішення. Зазначив, що постановою Господарського суду від 02 червня 2011 року власник майна визнаний банкрутом, в зв`язку з чим відкрита ліквідаційна процедура. 05 березня 2019 року Господарським судом винесено ухвалу, якою, в тому числі припинено повноваження арбітражного керуючого ОСОБА_10 ліквідатора у справі №29/5005/6325/2011 про банкрутство власника майна та призначено ліквідатором по даній справі арбітражного керуючого ОСОБА_11 . В рамках цієї справи про банкрутство, 22 липня 2019 року Господарський суд проголосив Ухвалу. Відповідно до резолютивної частини якої, суд зобов`язав ТОВ «Харків-Надра» повернути власнику майна об`єкти нерухомості №1 та №2, скасував державну реєстрацію права власності за ТОВ «Харків- Надра» на об`єкти нерухомості №1 та №2, а також поновив державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості №1 та №2 за власником майна. Фактично ухвала Господарського суду є правовстановлюючим документом, який підвереджує право власності власника майна на об`єкти нерухомості №1 та №2. Ухвала набрала законної сили з моменту її прийняття, тобто з 22 липня 2019 року. А тому, вважає, що власник майна цілком законно набув право власності на об`єкти нерухомості №1 та №2 відповідно до ухвали Господарського суду, яка набрала законної сили та є обов`язковою для виконання всіма органами державної влади, що спростовує правову позицію органу досудового розслідування щодо неправомірності набуття власником майна права власності на об`єкти нерухомості №1 та №2. Враховуючи те, що на момент (дату) державної реєстрації (перереєстрації) речових прав на об`єкти нерухомості №1 та №2 інформаційна взаємодія між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень не була запроваджена, то відповідно до імперативних приписів зазначеної норми закону державний реєстратор зобов`язаний був провести реєстраційні дії на підставі рішення суду (ухвали) саме за письмовим зверненням заявника (його представника). Представником власника майна ОСОБА_12 , який діяв на підставі довіреності №Б/Н від 19 липня 2019 року, на підставі скороченого тексту (вступна та резолютивна частина) ухвали Господарського суду були подані відповідні заяви держреєстратору ОСОБА_13 , а саме: заяву про перенесення запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості №1 за ТОВ «Харків-Надра» з Реєстру прав власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (зареєстрована 22 липня 2019 року о 17:53:22); заяву про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості №1 за власником майна (зареєстровано 22 липня 2019 року о 18:04:00); заяву про перенесення запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості №2 за ТОВ «Харків-Надра» з Реєстру прав власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (зареєстровано 22 липня 2019 о 18:09:21); заяву про державну реєстрацію права власності на Оо єкт нерухомості №2 за власником майна (зареєстровано 22 липня 2019 о 18.13:14); заяву про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості №1 за ТОВ «Харків-Надра» (зареєстровано 23 липня 2019 року о 18:18:37); заяву про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості №2 за ТОВ «Харків- Надра» (зареєстровано 23 липня 2019 року о 18:47:22).
У зв`язку з тим, що на момент (на 22 липня 2019 року) подання держреєстратору ОСОБА_13 зазначених заяв в Єдиному державному реєстрі судових рішень був відсутній текст ухвали Господарського сулу, а також в зв`язку з тим, що представником власника майна був наданий лише скорочений текст ухвали (вступна та резолютивна її частина), то відповідно ДО приписів вищезазначеної норми закону держреєстратором ОСОБА_13 до Господарського суду було направлено запит №915/04.01-03 від 22 липня 2019 року, в зв`язку з чим, останнім були прийняті відповідні рішення №№ 47893068 та 47893076 про зупинення розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкти нерухомості №1 та №2.
За результатами отримання вказаної відповіді від Господарського суду 23 липня 2019 року держреєстратором ОСОБА_13 було поновлено розгляд заяв, поданих представником власника майна та прийнято рішення про перенесення запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості №1 за ТОВ «Харків-Надра» з Реєстру прав власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме манно з одночасним прийняттям рішення про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості №1 за ТОВ «Харків-Надра» (зареєстровано 23 липня 2019 року о 17:56:48); рішення про державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості №1 за Власником манна (зареєстровано 23 липня 2019 року О 18 26:19); рішення про перенесення запису про реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості №2 за ТОВ «Харків-Надра» з Реєстру прав власності до Державного реєстру речових пряв на нерухоме майно з одночасним прийняттям рішення про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості №2 за ТОВ «Харків-Надра» (зареєстровано 23 липня 2019 о 18:39:59); рішення про державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості №2 за власником майна (зареєстровано 23 липня 2019 о 18:58:40). Вищезгадані обставини зокрема підтверджуються: Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 18:05:46, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 18:20:49, Витягом з державного реєстру речових прав па нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 19:36:14 щодо об`єкту нерухомості №1; Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 18:42:26, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 18:53:38, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого на 23.07.2019 року о 19:46:17 щодо об`єкту нерухомості №2. Тому, вважає, що відповідно до положень ч.4 ст.334 ЦК України, з 23 липня 2019 року (з моменту державної реєстрації) у власника майна виникло право власності на об`єкти нерухомості №1 та №2. Таким чином, держреєстратором ОСОБА_13 проведено державну реєстрацію (перереєстрацію) об`єктів нерухомості №1 та №2 за власником майна у повній відповідності до норм діючого законодавства України та без будь-яких його порушень, про що свідчать наведені обставини та відповідні документи, які підтверджують ці обставини, що спростовує правову позицію органу досудового розслідування щодо порушення держреєстратором ОСОБА_13 діючого законодавства України в частині реєстрації права власності на Об`єкти нерухомості №1 та №2 за власником майна.
В матеріалах, які обґрунтовують доводи клопотання, відсутнє письмове повідомлення про підозру, яке було би вручено на підтвердження наявності ознак злочину в діях арбітражного керуючого ОСОБА_11 та держресстратора ОСОБА_13 . Крім того, оскільки перехід (повернення) права власності на об`єкти нерухомості №1 та №2 від ТОВ «Харків-Надра» до власника майна, відбувався на підставі ухвали Господарського суду, яка в силу приписів п.9 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.18 ГПК України, є обов`язкова до виконання, про що достеменно було відомо як стороні обвинувачення, так і слідчому судді. Не дивлячись на зміну власника об`єктів нерухомості №1 та №2, банк як був так і залишився іпотекодержателем об`єктів нерухомості №1 та №2, що підтверджується витягом, в якому відображені відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження щодо об`єктів нерухомого майна стосовно об`єкта нерухомості №1 та витягом, в якому відображені відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження щодо об`єктів нерухомого майна стосовно об`єкта нерухомості №2. Вищевказані обставини свідчать про відсутність подій злочину, що інкримінується арбітражному керуючому ОСОБА_11 та держреєстратору ОСОБА_13 в рамках кримінального провадження.
В матеріалах справи відсутня постанова про визнання об`єктів нерухомості №1 і №2 речовими доказами. Крім того, навіть в змісті клопотання сторона обвинувачення знехтувавши приписами імперативних положень абз.2 ч.2 сг.171 КПК України, не навела свої доводи та їх належне обгрунтування, які надавали би підстави стверджувати, що об`єкти нерухомості №1 та №2 відповідають критеріям визначеним законодавцем в ст.98 КПК України, а отже можуть вважатися речовими доказами. В клопотанні сторона обвинувачення лише процитувала положення ч.1 ст.98 КПК України та без належного на те обґрунтування припустила, що об`єкти нерухомості №1 та №2 є речовими доказами, а слідчий суддя в ухвалі, пославшись на це, не обґрунтував свою правовому позицію. Тому висновки слідчого судді, які викладенні в ухвалі, зроблені передчасно, не відповідають дійсним обставинам справи та відповідно є необгрунтованими. Враховуючи те, що стосовно власника майна було порушено провадження у справі про банкрутство та його було визнано банкрутом (відкрита ліквідаційна процедура), накладення арешту слідчим суддею на об`єкти нерухомості №1 та №2, які належать власнику майна (банкрута), є грубим порушення імперативних норм ст.ст.16, 38 Закону про банкрутство і порушують права власника володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представників власника майна, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №29/5005/6325/2011 від 22.07.2019 визнанні недійсними результати аукціону, який проводився 29.11.2011 Товарною біржею «Європейська» у справі про банкрутство №29/5005/6325/2011 з продажу майна ТОВ «ТАМІРА», а саме вищевказаних об`єктів нерухомого майна, а також визнано недійсним з моменту укладення відповідних договорів купівлі-продажу, скасування їх державної реєстрації та поновлення права власності на них за ТОВ «ТАМІРА». Судове засідання, за результатами якого було прийняте таке рішення відбулось 22.07.2019, та закінчилось приблизно о 16 годині, однак, вже о 18:04 та об 18:13 того ж дня державним реєстратор Зачепилівської селищної ради ОСОБА_13 , внесено відомості до Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про перереєстрацію права власності нежитлових будівель по вул. Морозова, 13 та по пр. Московському, 157 у м. Харкові.
У Єдиному державному реєстрі судових рішень на момент проведення реєстраційної дії були відсутні відомості щодо прийнятого рішення судом. Таким чином, державний реєстратор не маючи повний текст рішення суду та не упевнившись у його достовірності перереєстрував право власності з ТОВ «Харків-Надра» та ТОВ «ТАМІРА». Своїми діями вищевказані особи завдають шкоду АТ «Укрексімбанк», оскільки вищевказані особи намагаються позбавити права банку як іпотекодержателя нерухомого майна, яке є предметом іпотеки АТ «Укрексімбанк», в рахунок погашення існуючої кредитної заборгованості ТОВ «Харків-Надра». За результатами таких дій держава недоотримає грошові кошти в рахунок погашення кредиторських вимог в межах справи про банкрутство ТОВ «Харків-Надра». Діями арбітражних керуючих ОСОБА_11 ОСОБА_14 , державного реєстратора Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області ОСОБА_13 завдається шкода ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», власником 100 % акцій якого є держава України в особі Кабінету Міністрів України у зв`язку з спробами позбавлення права банку як іпотекодержателя нерухомого майна, яке є предметом іпотеки АТ «Укрексімбанк», в рахунок погашення існуючої кредитної заборгованості ТОВ «Харків-Надра». Таким чином вищевказані шахрайські дії невстановлених на даний час осіб, які вірогідно діють у змові з державним реєстратором ОСОБА_13 направлені на заволодіння (відчуження з власності іпотекодавця) вищевказаних об`єктів нерухомого майна. Тобто ці об`єкти нерухомого майна є предметом цього злочину. Враховуючи стрімкі темпи незаконного заволодіння об`єктами нерухомого майна з боку вищевказаних осіб є всі підстави стверджувати, що таке майно в подальшому останніми може бути перепродано з тим розрахунком, щоб унеможливити здійснення надходження грошових коштів законному кредитору АТ «Укрексімбанк». Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного рішення суду формує та реєструє необхідну заяву або реєструє рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи рішення суду про скасування відповідного рішення суду. Проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору.
Господарським судом Дніпропетровської області по справі №29/5005/6381/2011 щодо банкрутства ТОВ «Олеся.» на 28.08.2019 призначено розгляд аналогічної заяви про визнання недійсними аукціону та договору купівлі-продажу вищевказаного об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 (номер об`єкту майна 36686882). Вказаний об`єкт ще зареєстрований за ТОВ «Харків-Надра». З урахуванням обставин, встановлених в ході досудового розслідування, прокурор вважав, що шахрайські дії направлені на заволодіння (відчуження з власності іпотекодавця) цим об`єктом нерухомого майна, він також є предметом злочину, а тому просив накласти арешт на вказані об`єкти нерухомого майна з метою збереження їх цілісності, недопущення подальшого відчуження, а також проведення судових будівельно-оціночних експертиз та встановлення суми збитків від вчиненого злочину.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що прокурором у поданому клопотанні доведено, що без накладання арешту на вищевказане майно в подальшому воно може бути приховане, знищене або передано третім особам, з метою ухиляння від притягнення до кримінальної відповідальності, накладення арешту на вилучене майно необхідно з метою забезпечення цивільного позову, у зв`язку з чим клопотання слідчого про арешт майна є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.
Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.
Посилання в апеляційній скарзі на ухвалу Господарського суду, як правовстановлюючий документ, що підтверджує законне набуття права власності на об`єкти нерухомості №1 та №2 не свідчить про необгрунтованість ухвали слідчого судді. На даному етапі провадження судом не вирішуються питання стосовно законного або незаконного набуття права власності, оскільки такі питання судом вирішуються під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювання доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Посилання на відсутність повідомлення про підозру ОСОБА_11 та держресстратору ОСОБА_13 і відсутність постанови про визнання об`єктів нерухомості №1 і №2 речовими доказами та необґрунтування відповідності зазначеного майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, також не свідчить про незаконність судового рішення. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Посилання на неможливість користування власником у зв`язку з ухвалою слідчого судді про арешт не грунтуються на матеріалах справи. Ухвалою слідчого судді не заборонено право користування. Тому власник має право користуватись майном.
За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.
Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,- У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таміра», в особі адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 серпня 2019 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді