Справа № 159/618/18 Провадження №11-кп/802/350/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ковеля Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого 14.07.2010 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186, ст.198 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі, звільненого 28.01.2013 року умовно-достроково, строком на 1 рік 4 місяці 8 днів,
засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Речовий доказ у справі - автомобіль «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , вирішено зберігати до вирішення питання про звернення на нього стягнення для відшкодування завданих потерпілій ОСОБА_12 збитків.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в сумі 2379 (дві тисячі триста сімдесят дев`ять) грн. 52 коп.
Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 у відшкодування завданої їй моральної шкоди 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 у відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн.
Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 03 грудня 2017 року біля 10 год. 10 хв., перебуваючи в стані стомлення, чим порушив вимоги п. 2.9 (б) ПДР України, керуючи автомобілем марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись на 109 км. + 870 м. автодороги сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече» в с. Свидники Ковельського району Волинської області зі сторони м. Ковеля в напрямку м. Луцьк зі швидкістю руху близько 120 км/год., що перевищує дозволену в населених пунктах швидкість руху, чим порушив вимоги п.п. 12.4, 12.9 (б) ПДР України, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, відповідним чином не зреагував на її зміну, чим порушив вимоги п. 2.3 (б) ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, чим порушив вимоги п. 12.1 ПДР України, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху, не справився з керуванням автомобіля, виїхав на праве по напрямку руху узбіччя, далі в кювет, де зіткнувся з придорожнім деревом і перекинувся.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номерний Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку експерта Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз №1240 від 22.12.2017 року, отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому нижнього полюса лівого наколінника, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я.
Поряд з цим, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку експерта Ковельського міжрайонного відділення Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз №272 від 20.12.2017 року, пасажир автомобіля марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла, а саме: закритої тупої травми грудної клітки справа з множинними переломами ребер справа-1-10 по передньоаксілярній лінії, 10-12 косопоперечних відносно осі тіла з множинними розривами тканини правої легені та двобічним гемотораксом, закритої тупої травми живота з множинними розривами печінки та селезінки з гемоперитонеумом, закритого косопоперечного перелому верхньої третини правої плечової кістки, садна підборіддя, синця перенісся з розвитком шоку, які за ступенем тяжкості стосовно живої особи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Смерть ОСОБА_13 настала від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, а саме: поєднаної тупої травми тіла з множинними переломами ребер, перелому правої плечової кістки, травм внутрішніх органів з розвитком шоку.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 2.3 (б), п. 2.9 (б), п. 12.1, п. 12.4, п. 12.9 (б) ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.
У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , кваліфікацію дій останнього та міри покарання, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що місцевим судом неправильно вирішено долю речового доказу у справі - автомобіля марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 . У зв`язку з цим, просить вирок місцевого суду в частині вирішення питання про речовий доказ змінити, виключивши з резолютивної частини вироку висновок про зберігання цього речового доказу до вирішення питання про звернення стягнення на нього для відшкодування завданих потерпілій ОСОБА_12 збитків, та вирішити питання щодо речового доказу у відповідності до положень ст.100 КПК України.
- потерпілий ОСОБА_11 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію дій останнього, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого у зв`язку із суворістю. Зазначає про те, що місцевий суд належним чином не врахував того, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, вину у вчиненому визнав і розкаявся, вжив всіх заходів щодо усунення наслідків вчиненого злочину та відшкодував заподіяну матеріальну шкоду. Не врахував суд і того, що він, тобто потерпілий ОСОБА_11 , просив суд суворо не карати обвинуваченого. Вважає, що суд призначив обвинуваченому надто суворе покарання, позбавивши його можливості виправитися без ізоляції від суспільства. Посилаючись на ці обставини, просить вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінити, визначивши ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Крім того, апеляційний розгляд провадження просить проводити у його відсутність.

- обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та кваліфікацію дій, вважає вирок необґрунтованим та незаконним в частині призначеного покарання, яке на його думку є надто суворим, а також в частині визнання розміру моральної шкоди. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що він вчинив злочин, який відноситься до категорії необережних, а також того, що вину у вчиненому визнав повністю і щиро розкаявся у скоєному, вжив всіх заходів щодо усунення наслідків вчиненого злочину, відшкодував всю заподіяну матеріальну шкоду, а також частково і моральну. Суд не врахував і того, що він є особою молодого віку, має постійне місце проживання, де характеризується виключно позитивно, виріс і виховувався в багатодітній сім`ї, рано втратив батька, який протягом багатьох років перед смертю хворів, а також, що його матір страждає рядом захворювань. Вказує, що при призначенні йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі він матиме можливість працювати та відшкодовувати потерпілим моральну шкоду. Вважає, що сукупність вказаних обставин дають можливість суду призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Посилаючись на наведені обставини, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, визначивши йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, та звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Зазначає і про те, що стягнутий з нього розмір грошового відшкодування в якості моральної шкоди - 250 000 грн., є значно завищеним, оскільки судом не враховано, що загиблий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 та потерпіла ОСОБА_12 з березня 2017 року разом не проживали та перебували на стадії розірвання шлюбу в судовому порядку. А тому, просить зменшити розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню в користь ОСОБА_12 до 100 000 грн. Крім того, просить речовий доказ - автомобіль марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , який ввезений на територію України передати йому для виконання зобов`язань вимог транзиту згідно вимог чинного законодавства.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, сторону обвинувачення та сторону захисту, які кожен окремо підтримали свої апеляції, перевіривши їх доводи та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, апеляційна скарга обвинуваченого - до часткового задоволення, а апеляційна скарга потерпілого - залишенню без змін, з урахуванням наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України судові рішення суду першої інстанції переглядає в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статтей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційних скаргах, поданих зокрема обвинуваченим та потерпілим.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 місцевим судом враховано, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, який за формою вини є необережним, а за кваліфікацією злочинів по ступеню тяжкості відповідно до ч.4 ст.12 цього Кодексу, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також було враховано і наслідки від його вчинення, які є середнього ступеня тяжкості (тілесні ушкодження, отримані потерпілим ОСОБА_11 ), та тяжкими (смерть ОСОБА_13 ).

До обставин, які пом`якшують покарання, місцевий суд відніс - щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З достатньою повнотою судом взято до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та усвідомив протиправність своєї поведінки, вибачився перед потерпілими та частково відшкодував завдану шкоду, а також його характеристику по місцю проживання, яка в цілому є позитивною, хоча і мали місце конфлікти із законом.

Враховано було і ту обставину, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисний злочин проти власності, а також думку потерпілих.
Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, наслідки від злочину, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого інституту умовного засудження, передбаченого ст.75 КК України.

Погоджується апеляційний суд і з висновком місцевого суду про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, оскільки в прямому причинному зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який являється тяжким, фактично є порушення правил безпеки дорожнього руху, а останнє в свою чергу із наслідками від цього, які в даному випадку є також середнього ступеня тяжкості та тяжкими.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначені обвинуваченому основне та додаткове покарання відповідають принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 .
За наведених вище обставин, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом зменшення основного покарання до 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами, та звільнення його від відбування покарання на підставі ч.1 ст.75 КК України, з мотивів наведених в його апеляційній скарзі та скарзі потерпілого, апеляційний суд не знаходить.

При цьому, усі доводи обвинуваченого та потерпілого, викладені в апеляційних скаргах щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними і до уваги не приймає, оскільки вони фактично були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить вказані апелянти.
Що стосується вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог чинного законодавства щодо вирішення питання по заявленому цивільному позову.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов ОСОБА_12 в частині відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у вищевказаній постанові.

При цьому, доводи обвинуваченого про те, що стягнутий з нього розмір грошового відшкодування в якості моральної шкоди - 250 000 грн., є значно завищеним, до уваги судом не приймається, оскільки, як вірно вказав місцевий суд, втрата близької людини безумовно і беззаперечно призводить до інтенсивних моральних страждань. Шкода є очевидною і не може бути заперечена.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди зміні, як про це просить обвинувачений, не підлягає.
Водночас, апеляційний суд приходить до висновку, що місцевим судом не в повній мірі було дотримано вимог процесуального закону при вирішенні питання про речовий доказ у справі - автомобіль марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 .
Місцевий суд вирішив, що вказаний транспортний засіб слід зберігати до вирішення питання про звернення на нього стягнення для відшкодування завданих потерпілій ОСОБА_12 збитків, і при цьому в мотивувальній частині вироку не навів жодного мотиву з цього приводу, як це передбачено п.2 ч.3 ст.374 КПК України.
Проте з таким рішенням суду колегія суддів не погоджується з врахуванням наступного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що автомобіль марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , визнано речовим доказом.
Питання долі речових доказів при ухваленні вироку вирішується у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Цією нормою закону не передбачено такої долі речового доказу, як зберігання до вирішення питання про звернення на нього стягнення для відшкодування завданих збитків.
При цьому, у ч.1 ст.100 КПК України визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

А тому, враховуючи норми ст.100 КПК України, колегія суддів вважає, що вищевказаний транспортний засіб підлягає поверненню його володільцю - ОСОБА_7 .
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині вирішення питання долі речового доказу, є таким, що прийнятий з порушенням процесуальних норм, а тому підлягає зміні.
В іншій частині вирок суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення питання про речовий доказ змінити.

Автомобіль марки «SUZUKI BALENO 1.3 КАТ», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 - повернути ОСОБА_7 .
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді