Справа № 730/1175/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/357/19
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 07 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000133, за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_8 на вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2019 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Тиниця, Бахмацького району, Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, інваліда ІІІ групи, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2019 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, та на підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено його від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 1144,00 грн. 00 коп. на проведення судової інженерно-транспортної експертизи.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати вирок внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яка полягає в тому, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК України, вказав на звільнення обвинуваченого від відбування покарання, та при цьому не уточнив що він звільняється лише від основного покарання, що як наслідок, після вступу вироку в законну сили тягне за собою звільнення ОСОБА_7 від відбування основного і додаткового покарання. Крім того, в доповненні до апеляційної скарги звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевим судом при винесенні оскаржуваного рішення та при покладенні обов`язків на обвинуваченого, передбачених ст. 76 КК України, не було взято до уваги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» № 1492 VIII від 07 вересня 2016 року, який набрав чинності з 08 жовтня 2016 року, яким і було внесено зміни до ст. 76 КК України та викладено в новій редакції, в зв`язку з чим було застосовано закон, який не підлягає застосуванню, та не вказано обов`язки, які покладаються на нього в зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, зокрема: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 07 липня 2018 року близько 10 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «ТОЙОТА СПРИНТЕР», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі від с. Носелівка, Борзнянського району, Чернігівської області, в напрямку автодороги Кіпті-Глухів-Бачівськ, на відстані 1,220 км до перехрестя проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод, або небезпеки іншим учасникам руху, з`їхавши на ліву сторону узбіччя за напрямком свого руху, здійснив наїзд на придорожнє дерево.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ТОЙОТА СПРИНТЕР», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої внутрішньочерепної травми, забійної рани лоба з крововиливом у м`які тканини голови, множинних саден обличчя, багатофрагментарного перелому кісток склепіння та основи черепа, розриву твердої мозкової оболонки і поверхневої деструкції тканини мозку, ділянки забою та субарахноїдальних крововиливів у м`які мозкові оболонки та шлуночки мозку, які в своєму комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній загинув на місці події.

Таким чином, ОСОБА_7 у вказаній дорожній обстановці порушив Правила дорожнього руху України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме п. 2.3 «б», що передбачає: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також п.10.1 Правил - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, порушення яких стало причиною та обумовило настання даної дорожньо-транспортної пригоди, та перебуває в прямому причинному зв`язку з її наслідками.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який висловився на підтримку поданої ним апеляційної скарги та доповнень до неї, пояснення обвинуваченого який не заперечував проти викладених в апеляційній скарзі прокурора вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Частина 1 ст. 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке покарання тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин вказаних у вироку суду ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Діяння обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 та фактичні обставини вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, які встановлені судом першої інстанції, прокурором не оспорюються і відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.75 КК України, засуджений звільняється лише від відбування призначеного основного покарання.

Відповідно до п.9. Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам необхідно мати на увазі, що ч. 1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Додаткове покарання у такому випадку застосовується на підставі ст.77 КК України, згідно якої, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, як і його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України ґрунтується на матеріалах кримінального провадження і відповідає вимогам закону, а тому є правильним, що також не заперечується в апеляційній скарзі прокурора.

Проте, як вбачається з резолютивної частини вироку, суд першої інстанції визнав винним ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України та призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на три роки та поклав на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд уважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання в такому ж виді та розмірі, яке призначив суд першої інстанції, але тільки щодо основного покарання, без звільнення його від додаткового покарання, оскільки саме таке покарання відповідатиме положенням ст.50, ч.2 ст.65, ст.ст. 75,76 КК України і буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що при звільненні судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що призвело до необґрунтованого звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з порушенням кримінального процесуального закону, які відповідно до п. ч.1 ст.420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.

За таких обстави, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України зазначений вирок, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового вироку, а апеляційна скарга прокурора в цій частині - задоволенню.

Крім того, доводи прокурора, викладені у доповненні до апеляційної скарги, щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду відносно ОСОБА_7 зводяться до того, що суд першої інстанції не поклав на обвинуваченого обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, які є обов`язковими, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Колегія суддів вказані доводи викладені в доповненні до апеляційної скарги вважає слушними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 КК України в редакції Закону України №1492-VIII від 7 вересня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» визначено обов`язки, які суд покладає на особу в разі звільнення її від відбування покарання з випробуванням, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, тобто, вказані обов`язки є обов`язковими для особи протягом іспитового строку.

Частиною 3 ст. 76 КК України (в редакції від 7 вересня 2016 року) передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти інші обов`язки.

Як вбачається з вироку суду, суд першої інстанції поклав на ОСОБА_7 обов`язки, частково передбачені п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України повідомляти органи пробації про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до зазначеного органу, без посилання на повідомлення про зміну місця роботи чи навчання.

Таким чином, зменшення судом першої інстанції обсягу обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції від 7 вересня 2016 року), та призначення не повного переліку обов`язків з передбачених у ч.1 ст.76 КК України (в редакції від 7 вересня 2016 року) є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення в цій частині.

Крім того, в резолютивній частині доповнення до апеляційної скарги прокурора вказано про покладення додаткового обов`язку на обвинуваченого ОСОБА_7 передбаченого п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації , про що не вказав в мотивувальній частині доповнення, та належним чином не обґрунтував таке прохання, в зв`язку з чим колегія суддів прийшла до

висновку, що покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового обов`язку, передбаченого п.2 ч. 3 ст. 76 КК України є безпідставним, в зв`язку з чим в цій частині апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Інших порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено, тому в решті вирок слід залишити без змін.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст. ст. 405, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати, та постановити новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України (в редакції від 7 вересня 2016 року), а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині цей вирок залишити без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України даний вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4