490/5175/17 10.06.2019
н/п 1-кп/490/90/2019
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/5175/17
У Х В А Л А

10 червня 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час розгляду у судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001613 від 12.04.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2019 року до Центрального районного суду м.Миколаєва з Миколаївського апеляційного суду на новий розгляд надійшли матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001613 від 12.04.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

Під час досудового розслідування обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були обрані запобіжні заходи у виді тримання під вартою, які неодноразово продовжувалися судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.04.2019 року до 17 червня 2019 року включно.

Судом, в порядку ч.3 ст.331 КПК України, ініційовано питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під вартою.

В судовому засіданні прокурор вважав необхідним продовжити обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували на момент обрання даного запобіжного заходу, не зменшилися, а обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинувачених щодо виконання ними своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні та не дасть можливості запобігти цим ризикам. Зокрема, запобігання спробам з боку обвинувачених переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, які ще не допитані, вчинити новий злочин, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 раніше неодноразово засуджувалися.

Потерпілий та його представник думку прокурора підтримали.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 проти продовження строку тримання під вартою заперечували та просили змінити запобіжний захід на інший, більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_9 проти продовження строку тримання під вартою заперечували та просили змінити запобіжний захід на інший, більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави.

Захисник ОСОБА_10 подав через канцелярію суду клопотання, в якому, зокрема, посилаючись на практику ЄСПЛ просив змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю та покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.331 КПК України, до спливу строку тримання під вартою обвинуваченого незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження цього строку, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Прецедентне право Конвенції розробило чотири базових прийнятних підстави для відмови у звільненні особи з під варти:

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення не з`явиться на суді /справа Stogmuller проти Austria/;

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення у випадку звільнення прийме дії, направлені на перешкоджання відправленню правосуддя /справа Stogmuller проти Austria/;

- ризик, що особа, якій пред`явлено обвинувачення, здійснить подальші правопорушення /справа Matznetter проти Austria/;

- ризик, що особа порушить громадський порядок /справа Letellier проти France/.

Доцільність залишення під вартою особи, яка підозрюється в скоєнні тяжкого злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з її особливими характеристиками.

Продовжене тримання під вартою може бути виправдано в тому випадку, якщо існують конкретні ознаки того, що це дійсно вимагається виходячи з інтересів суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважують правило поваги особистої свободи /справа W. проти Switzerland, судове рішення від 26 січня 1993 року § 30/.

Перевіряючи обґрунтованість обвинувачення, суд виходить з практики Європейського суду з прав людини, а саме: рішення "Нечипорук і Йонкало проти України", п. 175; "Cebotari v. Moldova", п. 48; "Fox, Campbell and Hartley v. the UK", n. 32, яка вказує на те, що слова "обґрунтована підозра" означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин, та в даному випадку вважає, що дані, які вказують на обґрунтоване обвинувачення, та навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, містяться в долучених в обґрунтування клопотання матеріалах.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України").

Обраний відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що їм інкримінується, та не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Ризиків того, що обвинувачені можуть незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадженні не може бути взято до уваги судом, оскільки є нічим не обґрунтованими припущеннями.

З контексту ст.177 КПК України випливає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст.194 КПК України, саме на прокурора покладено обов`язок доведення наявності ризику, суд же, відповідно до ч.3 ст.26 КПК України, у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами і не може самостійно визначити і обґрунтовувати ризики, тим паче, що ч.3 ст.22 КПК України, прямо заборонено покладати на один і той самий орган чи службову особу під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду.

Крім того, суд вважає, що тяжкість покарання, відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою відносно останніх, вказаний висновок суду також узгоджується з встановленою практикою ЄСПЛ.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі "Мамедова проти Росії", визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченої у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі "Вемгофф проти Німеччини).

Статтею 183 КПК України, передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Так, рішенням ЄСПЛ у справі "Орловський проти України", засудженого за вчиненого ряду особливо тяжких злочинів, було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку або на звільнення під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання.

Згідно рішень ЄСПЛ у справі "Панченко проти Росії" ризик втечі не повинен оцінюватися тільки на підставі суворості покарання, яке може слідувати; "Бегчіев проти Молдови" - ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів, як характер людини, його моральні принципи, наявність місця проживання і роботи, сімейні узи, будь-які інші зв`язки з країною, в якій ведеться його переслідування; справа "Ньюмейстер проти Австрії" - ризик втечі неминуче знижується з плином часу, проведеного в ув`язненні; "Ідалов проти Росії", "Гаріцкі проти Польщі", "Храіді проти Німеччини", "Іліжков проти Болгарії" - серйозність майбутнього покарання є релевантною обставиною при оцінці небезпеки втечі обвинуваченого, сама по собі тяжкість звинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення, що також знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003.

Що стосується посилання прокурора в частині продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , то суд погоджується з доводами прокурора про те, що на теперішній час існує ризик, передбачений ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останні раніше були засуджені, так обвинувачені:

- ОСОБА_3 - 29.04.2009 року Заводським районним судом м.Миколаєва за ч.1 ст.296 КК України до обмеження волі строком на 1 рік; 25.02.2010 року Ленінським районним судом м.Миколаєва за ч.1 ст.121 КК України до позбавлення волі строком на 8 років; 17.05.2010 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.3 ст.355, ч.2 ст.146, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 8 років;

- ОСОБА_4 - 29.10.2010 року Ленінським районним судом м.Миколаєва за ч.2 ст.187 КК України до позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна.

Однак, обвинувачені на шлях виправлення не встали, належних висновків для себе не зробили та знову скоїли новий злочин, а також враховуючи цей факт можуть переховуватися від суду, при цьому суд приймає до уваги принцип презумпції невинуватості, правил поваги свободи особи, враховуючи те, що обраний ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою спливає 18.06.2019 року, а до вказаного терміну судове провадження не може бути завершено. Також, суд приймає до уваги особи обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , їх вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків (обвинувачені є не одруженими), обвинувачений ОСОБА_4 на території м.Миколаєва постійного місця проживання не має, так як проживав в квартирі, яку винаймав, суд приходить до висновку про необхідність відступу від правил поваги свободи особи, а також вважає, що застосування до обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, враховуючи те, що вони у судовому засіданні ще не були допитані, їх позиція щодо обставин справи суду не відома, а також з метою уникнення ризиків того, що вони, перебуваючи на свободі, можуть вчинити інші кримінальні правопорушення та переховуватись від суду.

Метою продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим є забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачені можуть переховуватись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відтак, суд, керуючись ст.ст.179, 194 КПК України, вважає за необхідне залишити без змін запобіжні заходи у виді тримання під вартою, продовживши його строк, а в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 про зміну обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, слід відмовити.

Вирішуючи клопотання захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо встановлення обвинуваченим розміру застави, суд дійшов наступного.

Так, ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Враховуючи вказані вимоги норм КПК України, а також характер пред`явленого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвинувачення, суд приходить до переконання, що таке клопотання захисників є необґрунтованим та безпідставним.

Доводи захисників в обґрунтування заперечень проти існування наведених прокурором ризиків суд відхиляє, оскільки вони не спростовують обставин, що вказують на наявність цих ризиків, передбачених ст.177 КПК України, необхідних для продовження тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.177, 178, 183, 194, 197, 331 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 08 серпня 2019 року включно.

Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 08 серпня 2019 року включно.

В задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_3 , захисників обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який або визначення розміру застави - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення за кримінальним провадженням.

Головуючий ОСОБА_1