Ухвала
іменем України

13 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 461/4274/16-к

провадження № 51- 4493 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу 13 травня 2016 року за вироком Галицького районного суду м. Львова за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до ста годин громадських робіт,
засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання 1 рік шість місяців обмеження волі, за ч.1 ст.125 КК до штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70КК ОСОБА_4 остаточно визначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням за сукупністю злочинів у виді 1 року шість місяців обмеження волі. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що 01 червня 2016 року приблизно о 18:15 він, перебуваючи за адресою: м. Львів, вул.Шпитальна, 13,11а, діючи умисно, наніс ОСОБА_5 удари металевим зубилом в область правої руки, волосистої частини голови, задньої поверхні шиї, правого надпліччя, правого плечового суглобу лівого плеча, третього, четвертого пальців лівої кисті, заподіявши потерпілій перелом човноподібної кістки правої кисті, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.
Крім цього, 03 жовтня 2016 року, близько 22:30, ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, наніс ОСОБА_5 удар долонею руки по правій щоці обличчя, штовхав у груди, шарпав за руки та одяг, чим заподіяв потерпілій тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково. Вирок Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 змінив у частині призначення покарання. Виключив з рішення суду посилання на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст.70 КК України та на підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. виконувати самостійно. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій, на підставах, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає постановлене рішення таким, що не відповідає ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння враховано особу винного, а саме: його вік, характеристику за місцем проживання, притягнення кримінальної відповідальності, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, взаємовідносини, які виникли між колишнім подружжям. Також суд зважив на обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування покарання.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

З огляду на викладене й те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3