Справа № 461/15/19
Провадження № 1-кс/461/4515/19
УХВАЛА

27.05.2019 року місто Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши матеріали клопотання слідчого СУ Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_3 про арешт майна,

встановив:

слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003662 від 19.12.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст.366 та ч.3 ст. 190 КК України. Згідно клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що 13.09.2018 року до СУ ГУ НП у Львівській області надійшла заява ОСОБА_4 , в який останній просить прийняти міри до ОСОБА_5 , яка 20.06.2013 року шляхом обману отримала грошові кошти в сумі 10 000 доларів США від ОСОБА_4 , в рахунок оплати за паркомісце АДРЕСА_1 .

Слідчий СУ Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: приміщення (технічне) цокольного поверху загальною площею 314,3 кв.м., у будинку АДРЕСА_2 , яке відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_6 , розмір частки 96/100 та ОСОБА_7 , розмір частки 4/100.

Клопотання мотивує тим, що вказане нерухоме майно має суттєве значення для проведення досудового розслідування, оскільки в ході досудового розслідування є достатні підстави вважати, що нерухоме майно, а саме: приміщення (технічне) цокольного поверху загальною площею 314,3 кв.м. , що у будинку АДРЕСА_2 , є доказом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. З ст.190 КК України.

Слідчий подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

На підставі положень ч.2 ст.172 КПК України, згідно яких, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаю за можливе розгляд клопотання проводити без повідомлення володільця майна.

Дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, приходжу до наступного висновку.

Статтею 170 КПК України, передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч.2 цієї ж статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.10 ст. 170 КПК України, арешт може буди накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно вимог ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Встановлено, що кримінальне провадження розпочато за заявою ОСОБА_4 , в який останній просить прийняти міри до ОСОБА_5 , яка 20.06.2013 року шляхом обману отримала грошові кошти в сумі 10 000 доларів США від ОСОБА_4 , в рахунок оплати за паркомісце АДРЕСА_1 .

Як видно з матеріалів клопотання, приміщення (технічне) цокольного поверху загальною площею 314,3 кв. м., у будинку АДРЕСА_2 , відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_6 , розмір частки 96/100, та ОСОБА_7 , розмір частки 4/100.

В органу досудового розслідування є припущення, що ОСОБА_7 може бути причетними до вивчення шахрайства ОСОБА_5 , яка 20.06.2013 року шляхом обману отримала грошові кошти в сумі 10 000 доларів США від ОСОБА_4 , в рахунок оплати за паркомісце № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 .

Згідно ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 98 цього ж кодексу, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За загальним правилом, засоби вчинення злочину - це предмети матеріального світу, що застосовуються злочинцем при вчиненні суспільна небезпечного діяння. Вони поділяються на знаряддя та інші засоби вчинення злочину. Знаряддя - це предмети, використовуючи які особа вчиняє фізичний (як правило, руйнівний) вплив на матеріальні об`єкти (вогнепальна і холодна зброя, інструменти, транспортні засоби, пристрої, технічне устаткування тощо). До інших засобів вчинення злочину (засоби у вузькому значенні слова) можуть бути віднесені підроблені документи, формений одяг, тощо.

Засоби вчинення злочину слід відрізняти від предмета злочину, під яким розуміють предмети матеріального світу, у зв`язку з якими чи з приводу яких вчиняється злочин. Предмет, як відомо, нерозривно пов`язаний з об`єктом злочину, завжди перебуває в статичному стані. Засоби ж перебувають у динамічному стані, забезпечують здійснення посягання на об`єкт кримінально-правової охорони, у тому числі і вплив на предмет злочину.

Засоби вчинення злочину в одних випадках істотно полегшують вчинення злочину, в інших - без них це взагалі неможливо.

Знаряддя і засоби вчинення злочину - самостійні ознаки, що характеризують об`єктивну сторону злочину. Проте, інколи їх називають одним з компонентів, що характеризують спосіб вчинення злочину.

Знаряддя і засоби вчинення злочину є більш об`ємним і складним кримінально-правовим явищем, ніж просто складова способу вчинення злочинного діяння. Вони є самостійним ознакою об`єктивної сторони злочину, мають своє власне кримінально-правове значення, специфіку і функції. Вони знаходяться в тісному взаємозв`язку зі способом скоєння злочинного діяння і виступають в якості його факультативних характеристик.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», знаряддями злочину у справах про злочини проти власності слід вважати предмети чи технічні засоби, які умисно використовувалися особою чи особами, у співучасті з якими було вчинено такий злочин.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням наведеного, обставини викладені слідчим не дають підстав зробити висновок про відповідність приміщення (технічне) цокольного поверху загальною площею 314,3 кв.м. , що у будинку АДРЕСА_2 критеріям та ознакам, встановленим для визнання такого нерухомого майна речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді від 04.01.2019 року було відмовлено у задоволенні аналогічного клопотання слідчого, водночас, до часу звернення з даним клопотання, обставини, викладені у клопотанні та встановлені слідством не змінились, а органом досудового розслідування і по даний час жодній особі не пред`явлено підозри у кримінальному провадженні. Водночас твердження слідства про причетність ОСОБА_7 до кримінального провадження не підтверджено матеріалами поданого клопотання.

Аналізуючи подане клопотання та долучені до нього матеріали, приходжу до переконання, що слідчим знову ж таки не доведено обставин, на які покликається останній, зокрема не наведено до якої категорії доказів визначених ст.84 КПК України віднесений об`єкт з приводу арешту якого подане клопотання; у клопотанні відсутні будь-які відомості щодо причетності до вказаного кримінального правопорушення власників даного об`єкту нерухомості; не наведено в чому полягає ймовірність приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження даного об`єкту нерухомості і як це може вплинути на інтереси досудового розслідування.

Вказані обставини свідчать про ігнорування слідчим вищенаведених висновків слідчого судді, ігнорування слідчим обов`язку щодо доведення обґрунтованості клопотання та відсутність належного контролю з боку процесуального керівника, за дотриманням слідчим положень щодо законності під час кримінального провадження.

Водночас, накладення арешту на нерухоме майно істотно вплине на можливість реалізації власниками, які не являються фігурантами даного кримінального провадження та являються добросовісними набувачами, їх прав визначених ст. 41 Конституції України;

Оцінюючи матеріалами клопотання, вважаю, що слідчим повторно належним чином не обґрунтовано необхідності накладення арешту на вищевказане майно, а також можливості використання вказаного нерухомого майна як доказу у кримінальному провадженні, а тому у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст.ст.131, 132, 170,172, 173 КПК України, -

постановив:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1