КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1854/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні № 0007848 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , громадянина Грузії, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сігнагі (Грузія), не має визначеного місця проживання, раніше судимий 31 січня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., яке ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2018 року замінено на покарання у виді 50 годин громадських робіт,

ОСОБА_7 , громадянина Грузії, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Тбілісі (Грузія), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не має постійного місця проживання, раніше судимий 28 вересня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнений від його відбування з іспитовим строком 3 роки, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2016 року направлений для відбування покарання, призначеного вказаним вироком,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11

перекладача ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.ст. 71,72 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання, не відбуте за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та остаточно за сукупністю вироків призначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 днів.

Цим же вироком ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання, не відбуте за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2015 року та остаточно за сукупністю вироків призначено ОСОБА_14 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.

Судом також вирішені питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_10 та ОСОБА_15 за невстановлених обставин вступили у злочинну змову, направлену на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в житло.

З метою реалізації спільного злочинного умислу, ОСОБА_10 та ОСОБА_15 12 вересня 2018 року приблизно о 13 год. 20 хв. прибули до будинку АДРЕСА_2 та піднялись до квартири АДРЕСА_3 , розташованої на восьмому поверсі першого під`їзду. Далі вони за допомогою предметів, схожих на відмичку, шляхом пошкодження замка вхідних дверей проникли до приміщення квартири АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_16 майно, а саме: два планшети, мобільний телефон, дві ігрові приставки, портативну мишку, USB-перехідник, годинник наручний, запальничку, валізу, кросівки, навушники, після чого з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зникли. ОСОБА_10 та ОСОБА_15 викраденим майном розпорядились на власний розсуд, завдавши ОСОБА_16 матеріальної шкоди на загальну суму 16 366 грн. 66 коп.

На вказаний вирок обвинувачені подали апеляційні скарги, в яких не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості у вчиненні злочину і правильність кваліфікації їх діяння.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , з огляду на апеляційні доводи, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, фактично просить вирок Деснянського районного суду змінити в частині призначеного покарання, пом`якшивши його до позбавлення волі на строк три роки.

На обґрунтування своєї позиції щодо призначення йому судом першої інстанції занадто суворого покарання, обвинувачений посилається на те, що суд, вказавши на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, безпідставно не врахував те, що він визнав свою вину у скоєнні злочину, характеризується позитивно, викрадене майно було повернуто потерпілому і він не має жодних претензій з цього приводу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_15 також, вважаючи призначене йому судом першої інстанції покарання занадто суворим, просить змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року та пом`якшити йому покарання до 3 років 4 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , їх захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційних прохань, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_17 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у таємному викраденні чужого майна з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_18 ще і вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений представленими у справі доказами, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 185 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинувачених, в частині призначення кожному із них покарання, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції в цій частині дотримав вимог ст.ст. 50, 65, 71 КК України, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якими визначається призначення покарання за сукупністю вироків, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
При складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з співвідношення, визначеного у ст. 72 КК України.
Водночас, за правилами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, при призначенні кожному обвинуваченому покарання, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України, разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинувачених та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність впливають на вибір заходу примусу.
Зокрема, судом враховано, що обвинувачені вчинили тяжкий злочин, вину визнали частково, в провадженні не встановлені обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, викрадене майно повернуто власнику, обвинувачені раніше судимі та вчинили новий злочин, не відбувши покарання за попередніми вироками, характеризуються позитивно.
Отже, зваживши указані обставини і всі відомості щодо особи як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив кожному із них покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.
Разом з цим, виходячи з того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_15 вчинили новий злочин, не відбувши покарання за попередніми вироками, ухваленими щодо кожного із них, суд у відповідності до вимог ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків призначив кожному обвинуваченому, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Підстав вважати, що суд першої інстанції залишив поза увагою низку обставин, які пом`якшують покарання, зокрема ОСОБА_10 , як на це він звертає увагу в апеляційній скарзі, у колегії суддів немає, оскільки часткове визнання вини обвинуваченим та повернення потерпілому викраденого майна, що відбулося внаслідок затримання обвинувачених, не є в розумінні ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання. Відомостей про те, що значно погіршився стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 , у провадженні немає.
Між тим сукупність даних про особу кожного обвинуваченого, а саме, відсутність у них визначеного місця проживання в Україні і не заняття кожним із них суспільно-корисною працею, притягнення раніше до кримінальної відповідальності і не відбуття покарання за попередніми вироками, з огляду на тяжкість вчиненого ними злочину, переконливо свідчать про те, що розмір призначеного судом як ОСОБА_10 , так ОСОБА_14 , покарання у виді позбавлення волі за вчинений ними злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, узгоджується з принципами індивідуалізації та співмірності покарання. Підстави для зменшення кожному обвинуваченому розміру остаточно призначеного за правилами ст. 71 КК України покарання також відсутні.

Приймаючи до уваги, що судом були виконані вимоги ст. ст. 50, 65, 71 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді та впливають на покарання, колегія суддів уважає, що призначене як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_14 , судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів та підстав вважати його явно несправедливим через суворість не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційні скарги обвинувачених слід залишити без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4