Дата документу 23.09.2019 Справа № 314/2388/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2388/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1538/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 травня 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, суд першої інстанції мотивував тим, що довічне позбавлення волі не може бути замінене більш м`яким покаранням, і особа, засуджена до такого виду покарання може звернутись з клопотанням про її помилування після відбуття не менше 20 років позбавлення волі.

Разом з тим, рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, на яке посилається засуджений у своєму клопотанні, лише встановлює обов`язок держави вжити заходи загального характеру (реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, щоб гарантувати їм можливість перегляду доцільності подальшого тривалого ув`язнення), у зв`язку з чим, клопотання засудженого фактично є вимогою про усунення порушень ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, яка не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права скасувати та постановити нову, якою замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирішення цього питання відноситься до компетенції суду першої інстанції в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Також зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі не має строкового виміру, оскільки в ст. 64 КК України не вказано, що таке покарання є безстроковим ув`язнення чи покарання протягом усього життя до біологічної смерті засудженого, а враховуючи норми ст. 73 КК України, строк покарання у виді довічного позбавлення волі має обчислюватись роками, місяцями, годинами та днями.

Крім того, при розгляді клопотання суд не врахував, що принцип верховенства правам та кримінальне процесуальне законодавство застосовуються з урахуванням практики ЄСПЛ, що закріплено в ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Рішенням ЄСПЛ «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року було встановлено порушення ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, що також існує і в його випадку, а тому за відсутності в КК України механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни, суд повинен був безпосередньо застосувати вказане Рішення, яке має вищу юридичну силу за КК України.

Засудженим ОСОБА_8 безпосередньо в апеляційній скарзі викладено клопотання про її розгляд за його відсутності в судовому засіданні та за участю його захисника.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника засудженого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема статтями 81, 82, 85, 86, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від відбування покарання на підставі закону про амністію та помилування, а кримінальним процесуальним законом, зокрема статтями 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.
Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу заявлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність (пункти 1, 2, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України).
Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частин 1, 3-6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 пп. 5.4 п .5).
Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини.
Так само, до компетенції судді місцевого суду не входить прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, оскільки у випадку розгляду клопотання по суті та його задоволення, суд першої інстанції вийшов би за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив би вимоги кримінального процесуального закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Суд першої інстанції, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_8 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
У разі, якби суд першої інстанції здійснив заміну покарання ОСОБА_8
, як особі засудженій до довічного позбавлення волі, то він би використав процесуальну процедуру, що не передбачена ні КК України, ні КПК України, перебравши на себе таким чином повноваження, що не властиві суду.
Разом з тим, при розгляді клопотання засудженого суд взяв до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року).
Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 82 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4