Справа № 308/4323/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Ужгороді, кримінальне провадження, відомості про яке 07.02.2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000164 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження, відомості про яке 07.02.2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000164 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст. 121 КК України.
Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні просив суд продовжити строки тримання обвинуваченим під вартою до двох місяців у зв`язку із наявними ризиками передбаченими КПК України, що не зменшились на час розгляду справи та з метою запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень і уникнення від кримінальної відповідальності.
Захисник обвинувачених ОСОБА_6 , заперечив проти продовження судом строків тримання під вартою та просив змінити відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби. Клопотання мотивоване тим, що обвинувачені два з половиною роки утримуються під вартою та подальше перебування їх під вартою буде суперечити п.1 ст.5 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини та принципу правової держави, оскільки час, який особа знаходиться під вартою, вже не є співмірним з тяжкістю обвинувачення, яке на даний час є недоведеним. Поросить врахувати, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, місце постійного проживання, дітей, у ОСОБА_8 є дружина ОСОБА_10 та 5 дітей.
Обвинувачені в судовому засіданні підтримали думку захисника.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, колегія суддів, доходить наступного висновку
Відповідно до положень ч. ч. 1 - 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
За змістом ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегією суддів встановлено, що під час досудового розслідування ухвалами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2017 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було обрано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою.
Строк тримання під вартою обвинуваченим колегією суддів неодноразово продовжувався, останній раз за ухвалою суду від 07.06.2019 року, оскільки продовжували існувати ризики, які були підставою для обрання саме такого запобіжного заходу щодо обвинувачених.
Підставою для тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є наявність ризиків, передбачених п. 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені слідчим суддею при обранні запобіжного заходу щодо обвинуваченого та, продовжували існувати, а саме: ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, який відноситься до особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, при цьому, усвідомлюючи неминучість покарання, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-які речі, які мають істотне значення для встановлення істини по кримінальному провадженні, істотно впливати на свідків та представника потерпілого у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Підставою для тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою є наявність ризиків, передбачених п. 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені слідчим суддею при обранні запобіжного заходу щодо обвинуваченого та, продовжували існувати, а саме: ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, який відноситься до особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, при цьому, усвідомлюючи неминучість покарання, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь які речі, які мають істотне значення для встановлення істини по кримінальному провадженні, істотно впливати на свідків та представника потерпілого у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
З огляду на викладене, колегія суддів враховує дані про особу обвинувачених, їх соціальний статус, наявність у них міцних соціальних та сімейних зав`язків, а також їх майновий стан.
Разом з тим, ст. 29 Конституції України регламентовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
З наведеного випливає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини під час вирішення справи «Медведєв та інші проти Франції» від 29.03.2010 року зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. У той же час, Європейський суд з прав людини зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи. Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» від 08.04.2004 року наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків непроцесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов та інші проти Росії» від 23.10.2012 року до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.
Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильне скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.
Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці Європейського суду з прав людини та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних Європейським судом з прав людини у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії», «Тирон проти Румунії»).
Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення Європейського суду з прав людини «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення Європейського суду з прав людини «Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення Європейського суду з прав людини «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення Європейського суду з прав людини «Ноймайстер проти Австрії»).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення Європейського суду з прав людини «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При вирішенні клопотання про зміну обраних відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжних заходів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів, згідно зі змістом вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя останнього чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
З огляду на викладене, суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.
Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
У судовому засіданні під час судового провадження щодо обвинувачених стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризиків знищити, сховати або спотворити будь які речі, які мають істотне значення для встановлення істини по кримінальному провадженні, істотно впливати на свідків та представника потерпілого у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, з посиланням на конкретні докази реального існування таких ризиків.
При цьому, з урахуванням особи обвинувачених, їх соціального статусу, особистих зав`язків, колегія суддів приходить до переконання про існування достатньої ймовірності ризику намагань з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ухилитися від суду, який цілком може бути усунутий, шляхом застосування до останніх менш суворого, у порівнянні з триманням під вартою, запобіжного заходу.
Вирішуючи клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 колегія суддів враховує тяжкість покарання за ч. 4 ст.187, ч.2 ст. 121 КК України, дані про їх особу, які є молодими за віком, наявність у них постійного місця проживання, раніше судимі. Враховує, що ОСОБА_8 одружений та має на утриманні 5 неповнолітніх дітей.
Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, відповідно до якої при розгляді клопотання про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а також на те, що обвинувачені більше двох років перебувають під вартою, з огляду на їх особу, які мають постійне місце проживання, обвинувачений ОСОБА_8 має на утриманні неповнолітніх дітей, міцність їх соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що стороною захисту обґрунтовані підстави для зміни запобіжного заходу, оскільки суттєво зменшилися ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що існували раніше.
При цьому, колегія суддів бере до уваги, що сама тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з урахуванням вищенаведеного, не є достатньою підставою для тримання останніх під вартою надалі.
З урахуванням наведеного, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини, згідно якої сама по собі наявність обґрунтованого обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання особи під вартою, а також беручи до уваги, що прокурором не було належним чином обґрунтовано неможливість застосування відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання захисника ОСОБА_6 частково та змінити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло, з покладенням на них обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які, на переконання колегії суддів, у повному обсязі забезпечать виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.
Керуючись ст.ст. 176-178, 181, 194, 331, 369-372, 392 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строків запобіжного заходу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою відмовити

Клопотання захисника щодо зміни ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу задовольнити частково.

Змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без застосування електронного засобу контролю.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , такі обов`язки:

1.прибувати до прокурора та суду за першою вимогою у визначений ними час;

2.цілодобово не залишати місце проживання АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, або суду.

Обвинуваченого ОСОБА_7 негайно доставити до місця проживання і звільнити з-під варти.

Встановити строк дії ухвали про тримання ОСОБА_7 під домашнім арештом до 18 вересня 2019 року включно.

Змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без застосування електронного засобу контролю.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , такі обов`язки:

1.прибувати до прокурора та суду за першою вимогою у визначений ними час;

2.цілодобово не залишати місце проживання АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, або суду.

Обвинуваченого ОСОБА_8 негайно доставити до місця проживання і звільнити з-під варти.

Встановити строк дії ухвали про тримання ОСОБА_8 під домашнім арештом до 18 вересня 2019 року включно.
Роз`яснити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що відповідно до ч. 5 ст.181КПКУкраїни працівники поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуюча ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3