Зіньківський районний суд Полтавської області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/575/19
Номер провадження 1-кп/530/71/19

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.09.2019 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області обвинувальний акт за кримінальним провадженням, внесеним в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000131 від 03.04.2019 року, відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому за ч.2 ст.185 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Зіньків Полтавської області, зареєстрованому та жителю АДРЕСА_1 , не працюючому у вигляді домашнього арешту.
Заслухавши учасників процесу, суд приходить до висновку.
Як вбачається з клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що 19.03.2019 приблизно о 19 год. 00 хв., ОСОБА_5 , поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , з метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно- небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, за допомогою металевого саморобного крючка, перехиливши руку через паркан двору домоволодіння, таємно, повторно, протиправно викрав 14 металевих пластин, загальною вагою 102 кг., (вартість 1 кг. складає 6 грн. 10 коп.) на суму 622 грн. 20 коп., які належать ОСОБА_6 , після чого погрузив вказані металеві пластини на багажник велосипеда та поїхав з місця події.
Викраденими речами розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вказану суму.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України.
Обґрунтовуючи своє клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді домашнього арешту, прокурор посилається на те, що підставою застосування запобіжного заходу є: переховування від органів досудового розслідування та суду; вчинення іншого кримінального правопорушення.

Заслухавши обґрунтування клопотання прокурора, який підтримав своє клопотання, пояснення ОСОБА_7 , який не заперечував проти обрання відносно нього запобіжного заходу, захисника адвоката ОСОБА_4 , вивчивши наявні матеріали, якими прокурор обґрунтовує заявлене клопотання, суд приходить до висновку,що заявлене клопотання підлягає задоволенню з слідуючи підстав.

Частиною 3 ст. 176 КПК України визначено, що слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 178 КПК України встановлені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він підозрюється; що він раніше неодноразово засуджений, його вік та стан його здоров`я; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан.

При розгляді даного клопотання слідчий суддя враховує також загальні положення ч.3 ст.176 КПК України, виходячи з встановленого КПК України принципу змагальності сторін, про те, що слідчий, прокурор, якщо не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам, то слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»), а оскільки ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні крадіжки,вчиненому повторно, під час іспитового строку, є тяжким злочином тому суд вважає, що існує певний суспільний інтерес до даної справи, який з часом не зникає, а тому звільнення підозрюваного може потягти хвилювання громадськості, тобто порушити публічний порядок.

При цьому суд керується висновками рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії", що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Разом з тим, суд враховує, що ні тяжкість обвинувачення, ні серйозність покарання не є доказом наявності цих ризиків, на що неодноразово вказує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» тощо).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням застосування домашнього арешту, однак застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що він, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, з огляду на його матеріальні можливості та існуючу ситуацію в Україні, оскільки на даний час в зв`язку із проведенням в Україні антитерористичної операції та наявності непідконтрольних Україні територій, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Відповідно до приписів ч.1 та ч.2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Згідно ч.6 ст. 181 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.
Відповідно до ч. 5 ст. 196 КПК України, в ухвалі про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зазначаються конкретні обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, що покладаються на підозрюваного, обвинуваченого, та у випадках, встановлених цим Кодексом, строк, на який їх покладено.
Як вбачається з ч. 5 ст.194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.
При вирішенні клопотання судом також враховуються положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Також встановлено, що інші більш м"які запобіжні заходи не можливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 з наступних причин: особисте зобов"язання - неможливо застосувати у зв"язку з тим, що даний запобіжний захід вимагає наявність особливої довіри до підозрюваного в підтвердження можливості дотримання процесуальних обов"язків. Особисту поруку - неможливо застосувати, оскільки на адресу правоохоронних органів не надходили письмові звернення осіб, які поручаються за ОСОБА_5 .. Заставу - неможливо застосувати, оскільки на адресу слідчого чи прокурора не надходили заяви або клопотання від обвинуваченого, його захисника, рідних або інших осіб про врахування можливості внесення грошових коштів на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України при зверненні слідчого, прокурора до слідчого судді з клопотанням про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу.
В судовому засіданні прокурор довів, що маються реальні ризики, передбачені п.п. 1,5.ч.1ст.177 КПК України, що обвинувачений ОСОБА_5 може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

На виконання положень ч.4 ст.196 КПК України, з урахуванням сукупності досліджених матеріалів справи та доводів сторін, пояснень прокурора, суддя приходить до висновку, що строк дії даного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту необхідно встановити, що буде необхідним та об`єктивно достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України в межах доводів та підстав, що наведені у клопотанні про застосування відповідного запобіжного заходу.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.176,177-179,181,186,193,194,196 23, 314-316, 369-372 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_5 задоволити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Зіньків Полтавської області, зареєстрованому та жителю АДРЕСА_1 , не працюючому, українцю, громадянину України, з професійно-технічною освітою, неодруженому, раніше судимому, обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України запобіжний захід - домашній арешт.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:
-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
-не залишати житло в період з 22 год.00 хв. до 7 год. 00 хв.;
-прибувати до слідчого, прокурора або суду у визначений ними період часу;
Строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язків - до 24.11.2019 року.
Строк дії запобіжного заходу - до 24.11.2019 року.
Роз`яснити ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Згідно ч. 3 ст. 181 КПК України копію ухвали про застосування домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_5 для виконання її у частині домашнього арешту надіслати до Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області за місцем проживання цього обвинуваченого.
Копію ухвали негайно вручити обвинуваченому ОСОБА_5 та надіслати для контролю за виконанням прокурору Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1