Провадження № 11-кп/4820/404/19
Справа № 686/6552/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2018 року за № 0000119 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України, за апеляційною скаргою прокурора Хмельницької місцевої прокуратури на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2019 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2019 року задоволено клопотання потерпілої ОСОБА_10 про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 129 КК України.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 129 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_10 від обвинувачення.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2019 року
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Теміртау, Казахстан, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, одруженого, інваліда 3 групи, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, встановлено іспитовий строк 1 рік; на підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки, пов`язані із звільненням від відбування покарання з випробуванням: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. Процесуальні витрати на залучення експерта у сумі 3432 грн. 00 коп. віднесено на рахунок держави.

Речові докази: пістолет з маркувальними написами «Zoraki mod.914» № НОМЕР_1 - передано на зберігання в управління логістики і матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Хмельницькій області.

За вироком суду, ОСОБА_8 , в травні 2008 року, не маючи жодного відповідного дозволу на придбання, носіння чи зберігання вогнепальної зброї, перебуваючи поблизу житлового будинку, що по АДРЕСА_2 , знайшов металевий предмет ззовні схожий на пістолет з маркувальними написами «Zoraki mod.914» № НОМЕР_1 , і таким чином його придбав, який надалі перемістив до місця свого проживання, що по АДРЕСА_3 , де в подальшому його зберігав, і таким чином вчинив носіння вогнепальної зброї.

Надалі, 12 лютого 2018 року, близько 8 години 00 хвилин, в ході проведення огляду місця події працівниками поліції, а саме житлового будинку, що по АДРЕСА_3 , в одній з житлових кімнат, всередині вбудованої у стіну пічки, було виявлено та вилучено, упакований в поліетиленовий пакет, металевий предмет ззовні схожий на пістолет з маркувальними написами «Zoraki mod.914» № НОМЕР_1 із магазином в якому знаходиться шість предметів зовні схожих на набої з маркувальними написами «9 mm P.A.» та «S.A-9». Такий металевий предмет, відповідно до висновку експерта, є короткоствольною гладкоствольною вогнепальною зброєю, переробленим сигнальним (стартовим) пістолетом калібру 9 мм Р.А., виготовлений шляхом переробки саморобним способом (видалення заглушки зі ствола), сигнального пістолета «Zoraki mod.914», № НОМЕР_1 , калібру 9 мм Р.А.К. Вказаний пістолет ОСОБА_8 , зберігав за місцем свого проживання, в приміщенні житлового будинку, що по АДРЕСА_3 до 12 лютого 2018 року, без жодного передбаченого законом дозволу. Вказаними діями ОСОБА_8 порушив вимоги Наказу МВС України № 622 від 21.08.1998 року «Про затвердження інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення, та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів»: п. 2.1. - органи поліції відповідно до законодавства України видають громадянам дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї, холодної, охолощеної, пневматичної зброї, пристроїв; п. 2.6 - видача дозволів громадянам на придбання, зберігання та носіння зброї здійснюється після проведеного з ними вивчення матеріальної частини зброї, правил поводження з нею, її застосування та використання, що здійснюється у пунктах вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування після здачі заліку та отримання довідки про вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування; п. 5.1. органи поліції не мають права видавати дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї в разі відсутності права, визначеного актами законодавства, на придбання, зберігання і носіння пристроїв. Також, своїми діями ОСОБА_8 порушив вимоги передбачені п. 1 додатку № 1 до постанови Верховної ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17 червня 1992 року № 2471-ХІІ, відповідно до якого Зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку N 2, і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), бойова і спеціальна військова техніка, ракетно-космічні комплекси видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України.
Непогоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати в частині призначення ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; в решті вирок залишити без змін.
Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації діянь обвинуваченого, прокурор вважає, що вказаний вирок суду стосовно ОСОБА_8 слід скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.

Судом при призначенні покарання ОСОБА_8 не враховано правову позицію, викладену у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 13.12.2018 року № 51-6591км18 та не покладено на обвинуваченого усі обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: не зазначено обов`язок повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця роботи або навчання.
Заслухавши доповідача, доводи прокурора в підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які покладались на розсуд суду, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину та правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 263 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, тому відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, то апеляційний суд вважає, що такі не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами ( ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК України).
Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України).
При призначенні покарання суди в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК ( 2341-14 ) стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (постанова пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7).
Частиною 1 ст. 76 КК України визначено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Отже конструкція зазначеної норми передбачає в обов`язковому порядку у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням покладення на засудженого обов`язків, передбачених у пунктах 1 та 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Разом з тим, з урахуванням у пункті 2 зазначеної норми розділового сполучника «або», що є синтаксичним розривом тексту, три обов`язки, зазначені в ньому, слід розглядати як альтернативу один одному.

Судом першої інстанції встановлено, чого прокурор в апеляційному суді не заперечив, що обвинувачений ОСОБА_8 ніде не працює, є інвалідом 3 групи, ніде не навчається, має вік 52 роки.
Враховуючи вищевказане, вимоги закону, конкретні обставини справи, зокрема особу обвинуваченого, принципи призначення покарання, в тому числі, принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів прийшла до висновку про те, що судом дотримано вимог закону про кримінальну відповідальність при визначенні обвинуваченому обов`язків, які він повинен виконувати у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням, а саме: відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 76 КК України - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; та відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 76 КК України - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Покладення на обвинуваченого таких обов`язків в повній мірі відповідає як вимогам закону та його особі, так і буде в повній мірі сприятиме меті покарання не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 13.12.2018 року № 51-6591км18 є недоречними, оскільки така була висловлена за інших обставин, зокрема, коли суд першої інстанції застосував лише один з обв`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, що в даному випадку відсутнє.
Натомість, за оскарженим вироком на обвинуваченого ОСОБА_8 були покладені обов`язки передбачені двома пунктами ч. 1 ст. 76 КК України та застосовано, при покладенні обов`язків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, один із альтернативних таких видів - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
За таких обставин, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2018 року за № 0000119 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Хмельницької місцевої прокуратури без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4