Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1736/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №296/1736/13-к за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_11 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 31 жовтня 2018 року відносно

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та постановити новий вирок, яким виправдати її за ч.1 ст.121 КК України.
В обґрунтування зазначає, що допитані у справі свідки як з боку обвинувачення, так і з боку захисту не надали суду достатніх та переконливих даних про підтвердження умисності її дій щодо заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. Жоден із свідків, окрім її сина, не був очевидцем конфлікту, який виник між нею та потерпілою в приміщенні кухні загального користування, що розташована в гуртожитку по місцю її проживання. Фактично все обвинувачення ґрунтується на показаннях самої потерпілої та її неповнолітнього сина.
Звертає увагу, що протягом всього часу досудового розслідування потерпіла плуталася в своїх показах, допускала певні неточності, забувала певні обставини. Різняться покази потерпілої щодо моменту, коли вона відчула різких біль в животі: то на коридорі, то вже в кімнаті. Плутані покази потерпілої щодо механізму заподіяння їй тілесних ушкоджень не дають чітко встановити хто та як наносив їй удар в область живота. Хто та як розташовувався відносно неї, хто її тримав, за що та якою рукою.
Зазначає, що під час конфлікту на кухні у неї будь-яких предметів в руках не було. А в ОСОБА_12 в правій руці був кухонний ніж. З яким вона накинулась на неї і погрожувала що вб`є. Ніж у руці ОСОБА_13 бачив її син ОСОБА_14 . Ніж був власним ножем ОСОБА_13 якого вона винесла із своєї кімнати. Саме цим ножем ОСОБА_13 на передодні конфлікту погрожувала її дочці фізичною розправою.
Наголошує, що суд критично оцінив її показання та сина в частині того, що вона не завдавала тяжких тілесних ушкоджень потерпілій невстановленим слідством колото-ріжучим предметом, вважав їх направленими на уникнення кримінальної відповідальності, так як вони повністю спростовуються показами потерпілої та її сина, які вказують на наявність у потерпілої колото-різаної рани черевної порожнини. При цьому, вона ніколи не заперечувала наявність у потерпілої колото-різаної рани черевної порожнини, однак категорично не погоджується з нанесенням даної рани нею. Суд не достатньо вмотивував свій висновок про те чому він надав перевагу показанням потерпілої та її сина та відкинув її показання та її сина.
Вважає, що суд безпідставно та невмотивовано поклав в основу оскаржуваного вироку висновок судово медичної експертизи №2301 від 11.06.2012 та висновок судово медичної експертизи №2301 від 11.06.2012. Також, судом взагалі не був оцінений інший суттєвий доказ, а саме, комісійна судово- медична експертиза №117 від 12.09.2014. Не було враховано судом і показання допитаної в суді експерта ОСОБА_15 , як і не був допитаний свідок слідчий ОСОБА_16 та дільничний ОСОБА_17 . Наголошує, що в матеріалах справи немає жодного доказу її вини, так, на ножах які у неї вилучались згідно висновку експерта №130 від 14.05.12 року, не було знайдено слідів крові, як і на відібраних зразках на підлозі. Є непідтвердженими показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов потерпілої.
Прокурор ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченої, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_10 у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості і обставинам вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. При цьому, вважає, що судом необґрунтовано застосовано до ОСОБА_10 положення ст.ст.75. 76 КК України, оскільки приймаючи вказане рішення, суд не навів у вироку переконливих доводів про доцільність звільнення останньої від відбування реального покарання, а лише послався на обставини, що ОСОБА_20 раніше не судима, характеризується за місцем проживання га роботи позитивно. Хоча, при призначенні виду та міри покарання, судом не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_20 вчинила тяжкий умисний злочин проти здоров`я особи, внаслідок чого спричинила ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження та тяжкі наслідки, що настали від даного злочину у виді суттєвого погіршення стану здоров`я потерпілої ОСОБА_8 , особу обвинуваченої ОСОБА_10 та її суб`єктивне ставлення до скоєного, а саме, те, що у висунутому звинуваченні остання свою вину не визнала у повному обсязі, надала суду неправдиві показання та попри тривалий проміжок часу не розкаялась у вчиненому, а також відсутність жодної із обставини, передбачених ст.66 КК України, що пом`якшують покарання особи. Не погоджується і з твердженням суду, що факт перебування па утриманні обвинуваченої дочки з сином (яка на даний час є повнолітньою, розлученою та самостійно виховує власну дитину), за відсутністю інших підстав, визначених ст.75 КК України, не є самостійною та достатньою підставою для застосування до ОСОБА_10 положень цієї статті.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачена ОСОБА_10 , наводячи аналогічні доводи викладені у її апеляційній скарзі, просить залишити скаргу прокурора без задоволення.
Згідно вироку Корольовського районного суду м.Житомира від 31 жовтня 2018 року, ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання в виді 5 років позбавлення волі.
Із застосуванням ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_10 обов`язки: не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто на її користь з обвинуваченої ОСОБА_10 , матеріальну шкоду в розмірі 3474 грн. 60 коп., маральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на надання правової допомоги в розмірі 15000 грн.
Цивільний позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_10 на користь Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_8 в сумі 2315 грн. 78 коп.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 28 квітня 2012 року близько о 07 годині 20 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні кухні загального користування, що розташована в гуртожитку на 4-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , в якому проживає, де на ґрунті тривалих неприязних стосунків, з надуманих підстав почала пред`являти претензії до сусідки ОСОБА_8 , яка також проживала в даному гуртожитку та на той момент також зайшла до приміщення кухні загального користування. В результаті цього, між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 виникла сварка, під час якої ОСОБА_10 , продовжуючи вказану сварку в коридорі 4-го поверху, буд. АДРЕСА_2 , невстановленим слідством колючо-ріжучим предметом, який знаходився у неї в правій руці, умисно нанесла один удар в область черевної порожнини ОСОБА_8 .
В результаті вказаних дій та нанесення удару невстановленим слідством колючо-ріжучим предметом, ОСОБА_10 умисно заподіяла ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки справа, з пошкодженням клубково-здухвинного м`яза справа, з поверхневим ковзним пораненням головки підшлункової залози, заочеревинною гематомою, яке згідно висновку експерта №2301 від 20.06.2012р. відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченої, які просили задовольнити апеляційну скаргу за наведених у ній мотивів та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення, а апеляційні вимоги прокурора задовольнити, пояснення потерпілої та її представника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої та задовольнити апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.1 ст.121 КК України, апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.
Доводи викладені обвинуваченою ОСОБА_10 в апеляційній скарзі в частині непричетності її до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення є необґрунтованими і спростовуються наявними у справі доказами.
В ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_10 свою вину не визнала та показала, що з потерпілою перебувала тривалий час у неприязних стосунках. 28.04.2012 року близько о 06 години 30 хвилин вона вийшла на загальну кухню, з метою приготувати їжу. Через деякий час в кухню зайшла ОСОБА_8 , яка вчинила сварку, почала бити її, махаючи перед її лицем своїм кухонним ножом, який тримала у правій руці. Вона намагалась уникнути побоїв, а потім схватила потерпілу за руку з ножом та відштовхнула її вниз і в бік потерпілої. Після цього пішла в коридор, покликавши сина. В коридорі її знову наздогнала потерпіла та схватила за коси. Її син їх розвів у сторони і вони зайшли в свою кімнату, де вона відразу викликала працівників міліції. Пізніше від працівників міліції вона дізналась, що у ОСОБА_8 ножове поранення. Будь-яких ударів ножем потерпілій не наносила та не бачила, щоб хтось наносив.
У вироку суд першої інстанції, належним чином проаналізувавши, обґрунтовано визнав показання обвинуваченої ОСОБА_10 як такі, що дані з метою уникнути кримінальної відповідальності за ч.1 ст.121 КК України.
Суд першої інстанції, спростовуючи твердження обвинуваченої ОСОБА_10 , обґрунтовано взяв до уваги як доказ вини останньої показання потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що ОСОБА_10 являється її сусідкою, з моменту поселення в гуртожиток, а саме з 2005 року, стосунки між ними склалися неприязні, виникали часті конфлікти між родинами. 28 квітня 2012 року близько 07 години вона зайшла в кухню, де між нею та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт. ОСОБА_10 покликала свого сина, а вона в свою чергу покликала свого сина. Син ОСОБА_10 вийшов зі своєї кімнати та перегородив їй дорогу до кімнати, а в подальшому притиснув її до стіни. ОСОБА_10 обігнала її та зайшла до своєї кімнати. В цей час вийшов її син з кімнати та крикнув сину обвинуваченої, що ти робиш, останній відпустив її та пішов в напрямку її сина. В цей час вона зробила півоберта та відчула тупий біль з правої сторони. Після чого обвинувачена крикнула своєму сину, щоб той йшов додому. Її син сказав, що в неї тече кров по нозі і вони пішли до своєї кімнати, де викликали міліцію та швидку медичну допомогу. В момент удару вона бачила ОСОБА_10 , але не зрозуміла чим вона її ударила та сам удар вона не бачила, а тільки відчула біль.

Апеляційні доводи обвинуваченої ОСОБА_10 про те, що потерпілою ОСОБА_8 надавались недостовірні та суперечливі показання під час судового розгляду у суді першої інстанції, за невірної їх оцінки судом - необґрунтовані, оскільки ці показання є послідовними та сумніви у їх достовірності не викликають, підтверджені іншими наявними в провадженні доказами.
Так, факт нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_8 , за обставини встановлених вироком суду першої інстанції, підтверджується належно дослідженими, оціненими та наведеними судом першої інстанції у вироку доказами, а саме показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .
Так, свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснив, що є сином ОСОБА_8 28.04.2012 року вранці він почув як його матір кличе його в коридор. Він вийшов у коридор і побачив, що недалеко від кухні стоїть його матір, яку син обвинуваченої притис до стінки та тягає за волосся. Після чого, син ОСОБА_10 відпустив його матір та пішов до нього. Підійшовши, він штовхнув двері та вони не закрилися, в цей час він бачив, що в руці ОСОБА_10 щось блиснуло, що саме він не розгледів, так як рука ОСОБА_10 була внизу. Потім ОСОБА_10 покликала свого сина до кімнати і вони закрилися. В подальшому він побачив у матері на нозі кров. Пізніше бачив, як син ОСОБА_10 йшов з пакетом в сторону смітника.
Згідно показань свідка ОСОБА_22 , чоловіка потерпілої, того дня він був на роботі, близько 07 години 30 хвилин йому зателефонував старший син та повідомив, що матір порізала сусідка. Він приїхав та побачив, що жінка лежить в крові та втрачає свідомість. Через деякий час приїхали лікарі, які почали надавати допомогу.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що являється дочкою потерпілої, того дня вона спала, почула крик матері та вибігла з кімнати. В коридорі бачила матір, сусідку ОСОБА_10 та її сина. Біля їх дверей стояв її брат. Коли вона вийшла з кімнати то побачила кров на нозі у матері.
Наявність у потерпілої ОСОБА_8 поранення також підтверджено показаннями свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 . Зазначеним свідкам від потерпілої та членів її сім`ї стало відомо, що таке поранення спричинила ОСОБА_10 .
Крім того, винність ОСОБА_10 у інкримінованому їй правопорушенні підтверджується іншими доказами, які були досліджені в суді при розгляді кримінального провадження, викладені у вироку суду та яким була надана належна оцінка, а саме:
- даними протоколу огляду місця пригоди від 28.04.2012 року, згідно якого оглянуто приміщення кімнат АДРЕСА_3 , в яких проживають ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . При цьому апеляційний суд бере до уваги, що вказаний протокол складено з дотриманням вимог ст.ст.84, 85, 104, 127, 190, 191, 195 КПК України (в ред.1960 р.). Огляд місця події проводився в присутності понятих та за участю ОСОБА_10 , що засвідчено їх власноручними підписами. У зв`язку з цим, апеляційні доводи ОСОБА_10 про незаконність огляду місця події та недостовірність показань свідка ОСОБА_23 , яка приймала участь в огляді як понята, є безпідставними;
- даними протоколу огляду предметів від 14.05.2012 року;
- висновком судово імунологічної експертизи № 258 від 18.06.2012 року;
- даними протоколів відтворення обстановки та обставин події від 31.05.2012 року та від 11.06.2012 за участю потерпілої ОСОБА_8 , згідно яких остання розповіла та показала на місці про обставини отримання нею 28.04.2012 року тілесних ушкоджень від ОСОБА_10 ;
- висновком судово медичної експертизи №2301 від 11.06.2012 (т.1 а.п.117-118), згідно якого на підставі даних представлених на вивчення медичних документів, у ОСОБА_8 було виявлено проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки справа з поверхневим ковзним пораненням головки підшлункової залози, за очеревинною гематомою, відноситься до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя, могло утворитися від дії гострого колото-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа і т.п., могло утворитися 28.04.2012 року. Враховуючи локалізацію та характер виявленого тілесного ушкодження у гр. ОСОБА_8 , воно могло утворитися за обставин, вказаних нею, під час допиту та відтворенні обстановки та обставин подій. Враховуючи локалізацію та характер виявленого тілесного ушкодження у гр. ОСОБА_8 , його утворення за обставин, вказаних гр. ОСОБА_10 , під час допиту 28.04.2012 року, можна виключити. Враховуючи характер та локалізацію вищевказаного тілесного ушкодження, а також враховуючи, що відстань від кухні до коридору невелика, вона могла самостійно пересуватися без сторонньої допомоги, отримавши вищевказане тілесне ушкодження;
- висновком додаткової судово медичної експертизи №2302 від 20.06.2012 року, згідно якого, враховуючи локалізацію та характер виявленого тілесного ушкодження у гр. ОСОБА_8 воно могло утворитися за обставин, вказаних нею, під час додаткового відтворення обстановки та обставин подій, проведеного 11.06.2012 року. Враховуючи локалізацію та характер виявленого тілесного ушкодження у гр. ОСОБА_8 його утворення за обставин, вказаних гр. ОСОБА_10 , під час відтворення обстановки та обставин подій, проведеного 13.06.2012 року, можна виключити.;
- висновком судово-медичної експертизи №4138 від 13.11.2012 року, згідно якого у гр. ОСОБА_8 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді: проникаючої колото-різаної рани передньої черевної стінки з ковзним пораненням головки підшлункової залози та пошкодженням попереково - здухвинного м`язу. Оскільки в представлених на вивчення медичних документах (медичній картці стац. хворого №4291/519) відсутні дані про пошкодження правої нирки та сечоводу та про порушення функції нирок, під час проходження стаціонарного лікування з 28.04. по 11.05.2012 року, тому причинно-наслідкового зв`язку між травмою, отриманою 28.04.12 року та погіршенням функції і видаленням правої нирки, немає. Виявлене кістозне утворення, в заочеревинному просторі справа, в зв`язку з відсутністю даних про проведення пункції та аналіз його вмісту, пов`язати з травмою 28.04.2012 року не представляється можливим;
- рапортом о/ч Корольовського РВ від 29.04.2012, згідно якого повідомлено про звернення ОСОБА_10 до травмпункту №1 ТМО №1 за медичною допомогою з приводу отримання тілесних ушкоджень від сусідки у вигляді забою попереку справа, забою лівої кисті, саден, забою нирки, ЗЧМТ, госпіталізована до урології;
- даними протоколу відтворення обстановки та обставин події від 13.06.2012 року за участю обвинуваченої ОСОБА_10 , згідно якого остання показала та розповіла про обставини події стосовно конфлікту з сусідкою ОСОБА_8 , який мав місце 28.04.2012 року;
- висновком додаткової судово медичної експертизи №2373 від 22.06.2012 року, згідно якого на підставі даних судово медичного обстеження гр. ОСОБА_10 , медичних документів, враховуючи обставини справи, вказані в постанові про призначення медичної експертизи, протоколу відтворення обстановки та обставин події за участю гр. ОСОБА_10 , у гр. ОСОБА_10 виявлено:1 садно на обличчі, більше 10 синців та 10 саден на лівій верхній кінцівці, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли б бути пальці та нігті пальців рук людини, осаднення шкіри на спині справа, які утворилися від дії тупого твердого предмету при ударі такого спиною. Вищевказані тілесні ушкодження у гр. ОСОБА_10 могли виникнути в межах 1-ї доби, що підтверджується морфологічними особливостями тілесних ушкоджень (колі синців, характер поверхні саден), не виключено 28.04.2012р., можливо в термін та за обставин, вказаних нею при відтворенні обстановки та обставин події, відносяться до легкого тілесного ушкодження без короткочасного розладу здоров`я. Згідно медичних документів ОСОБА_10 знаходилася на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з приводу забою правої нирки в період з 28.04.2012 по 06.06.2012.
Як вважає суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку як на доказ вини обвинуваченої на висновок судово медичної експертизи №2301 від 11.06.2012 (т.1 а.п.117-118), яка була призначена під час досудового розслідування з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, проведена відповідним фахівцем - лікарем судово-медичним експертом, який відповідно був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову чи ухилення від дачі висновку, за дачу свідомо неправдивого висновку. Згідно змісту цього висновку експерта предметом дослідження були матеріали кримінального провадження, а саме акт судово-медичного дослідження №1751 від 08.05.2012, протокол відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілої ОСОБА_8 від 31.05.2012, протокол допиту потерпілої ОСОБА_8 від 14.05.2012, протокол допиту підозрюваної ОСОБА_10 від 28.04.2012. Виклад експертних висновків на питання поставлені органом досудового розслідування є повними, не містять будь-яких суперечностей, в ході подальшого досудового розслідування та судового розгляду справи неодноразово були підтверджені іншими висновками експертиз з аналогічних питань.
Таким чином, апеляційні твердження ОСОБА_10 , що висновок судово медичної експертизи №2301 від 11.06.2012 було складено з врахуванням виключно показань потерпілої, є однобічним та сумнівним, апеляційний суд вважає безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження в ході досудового розслідування та в суді першої інстанції були вжиті усі необхідні процесуальні заходи, щодо перевірки показань як обвинуваченої ОСОБА_10 , так і потерпілої ОСОБА_8 .
Аналізом усіх висновків судово-медичних експертиз №2302 від 20.06.2012, №4138 від 13.11.2012, №2373 від 22.06.2012, №2301 від 11.06.2012, №1751 від 08.05.2012, №68 від 06.05.2014, в тому числі й експертизи №117 від 10.07.2014 на яку як на доказ своєї невинуватості посилається обвинувачена в апеляційній скарзі, безсумнівно встановлено, що потерпілій ОСОБА_8 було спричинено тяжке тілесне ушкодження, яке утворилося від дії колото-ріжучого предмету, яким може бути лезо ножа. Локалізація та характер ушкодження у ОСОБА_8 виключає можливість утворення вказаного поранення живота в останньої власноручно, а також за умов самозахисту за обставин вказаних обвинуваченою ОСОБА_10 .
Наведені висновки експертиз фактично підтверджують показання ОСОБА_25 та спростовують показання обвинуваченої ОСОБА_10 .
Апеляційні доводи обвинуваченої ОСОБА_10 з приводу неврахування судом першої інстанції показань експерта ОСОБА_15 також є безпідставними, оскільки експерт ОСОБА_15 в ході судового розгляду кримінального провадження, за наслідками якого було ухвалено оскаржений вирок, у суді першої інстанції показання не давала. Згідно матеріалів справи експерт ОСОБА_15 була допитана в судовому засіданні 27.01.2014 року, тобто під час судового розгляду справи за наслідками якого ухвалений вирок від 11.11.2014 року було скасовано 22.10.2015 року касаційною інстанцією. Питання щодо повторного допиту експерта судом першої інстанції не вирішувалося, з цього приводу клопотання учасниками процесу не заявлялися. Висновки експерта ОСОБА_15 (№1751, 2301, 2302, 4138) досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку як доказ вини обвинуваченої
За результатами досудового розслідування не вдалося встановити знаряддя вчинення кримінального правопорушення, тобто предмет, яким безпосередньо було спричинено тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_8 . Крім того, в ході судового розгляду справи було встановлено втрату органом досудового розслідування речового доказу в справі халат потерпілої. Проте, зазначені обставини за наявності інших наявних доказів у справі, не є безумовними підставами (на що звертає увагу в апеляційній скарзі обвинувачена) для висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_10 складу злочину чи недоведеності у його вчиненні.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що на ґрунті неприязних стосунків, які мали тривалий характер, 28 квітня 2012 року в приміщенні кухні загального користування, між обвинуваченою ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_8 відбулася суперечка, в наслідок якої обвинувачена невстановленим колото-ріжучим предметом нанесла один удар в область черевної порожнини потерпілої, спричинивши останній тяжкі тілесні ушкодження.
Судом першої інстанції ретельно перевірені та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду твердження обвинуваченої ОСОБА_26 та її сина - ОСОБА_26 , відносно того, що вона не завдавала тяжких тілесних ушкоджень потерпілій. У вироку суд обґрунтовано дав критичну оцінку показанням свідка ОСОБА_26 сина обвинуваченої, оскільки ці показання повністю спростовуються наявними в справі доказами та направлені на сприяння уникнути ОСОБА_10 кримінальної відповідальності.
Крім того, суд першої інстанції, аналізуючи у вироку показання обвинуваченої, потерпілої та свідків, які безпосередньо були на місці події, надані ними схеми розміщення учасників події, обґрунтовано прийшов до висновку, що саме обвинувачена ОСОБА_10 , за тих обставинах, на які вказують потерпіла та свідки, умисно нанесла тяжке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_8 .
Судом першої інстанції вживались всі необхідні процесуальні заходи щодо належного виклику свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_28 працівників поліції (дільничий та слідчий), про який зазначає обвинувачена в апеляційній скарзі, як на можливий доказ своєї невинуватості. Проте, вжити заходами забезпечити явку свідків в судове засідання не вдалося. Однак, при цьому, апеляційний суд бере до уваги, що на стадії завершення судового розгляду провадження, жодна із сторін учасників процесу не підтримала клопотання про обов`язковий допит вказаних свідків. У зв`язку з цим, апеляційні доводи обвинуваченої щодо неповноти судового розгляду провадження є безпідставними.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені у вироку докази на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення є належними, допустимими та достовірними, а кваліфікація її дій за ч.1 ст.121 КК України - заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є правильною.
Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи, викладені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_10 .
Санкція ч.1 ст.121 КК України, за якою ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 5 до 8 років.
Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог кримінального закону.
Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції застосував при призначені покарання ОСОБА_10 у виді позбавлення волі, положення ст.75 КК України, звільнивши обвинувачену від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, належно не мотивував та без наведення переконливих доводів про доцільність звільнення останньої від призначеного покарання, формально обмежився лише посиланням на факт перебування на утриманні у ОСОБА_10 дочки (інваліда 2-ї групи) з сином (внуком). При цьому, судом першої інстанції не було взято до уваги суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої. Обвинувачена свою вину не визнала, у вчиненому не розкаялася, заподіяну потерпілій шкоду не відшкодувала, обставини за яких було умисно вчинено насильницьке кримінальне правопорушення свідчать про її підвищений суспільно-небезпечний характер. Залишено поза увагою наслідки вчиненого обвинуваченою правопорушення - тяжкість спричинених тілесних ушкоджень потерпілій та розмір заподіяної шкоди.
За наведених обставин, на думку апеляційного суду, виправлення обвинуваченої ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинувачених, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
Апеляційний суд вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру суспільної небезпечності, особи обвинуваченої, призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст.75 КК України не є спрямованим на досягнення цілей та завдань покарання визначених ст.50 КК України, а отже не забезпечить виправлення і перевиховання обвинуваченої ОСОБА_10 та попередження вчинення нових правопорушень.
Відповідно до ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, то апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_10 скасуванню, з ухваленням нового вироку відповідно до п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.420 КПК України.
При цьому, беручи до уваги обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільну небезпечність, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не несудима, характеризується за місцем проживання та роботи виключно позитивно, працює, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проживає разом з донькою інвалідом 2-ї групи та допомагає в догляді за її сином (внуком), за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, встановлений судом першої інстанції факт неправомірної поведінки потерпілої ОСОБА_8 (що ніким з учасників процесу в апеляційному порядку не оскаржено), враховуючи думку потерпілої, апеляційний суд вважає, що для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів буде необхідним призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановленої в санкції ч.1 ст.121 КК України.
Що стосується вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченої ОСОБА_10 в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. та витрат на надання правової допомоги в розмірі 15000 грн.
Разом з цим, апеляційні доводи обвинуваченої в частині стягнення з неї на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 3474 грн. 60 коп. є необґрунтованими.
Так, відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 звернулась з позовом до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в якому просила стягнути з обвинуваченої на її користь матеріальну шкоду в розмірі 14252 грн. 54 коп., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на надання правової допомоги адвокатом в розмірі 15000 грн.
Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції, врахувавши доведеність винуватості ОСОБА_10 у спричиненні потерпілій ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, частково задовольнив заявлені позовні вимоги в частині витрат на лікування потерпілої, а саме в сумі 3474 грн. 60 коп., повністю в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн, оскільки це підтверджується відповідними документами (квитанцією №307630, витягом з додатку, тощо), та повністю моральну шкоду, як таку що є належною компенсацію потерпілій за її моральні страждання, пов`язані з фізичним болем та стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку із спричиненням їй тяжких тілесних ушкоджень, з визначеним розміром якої погоджується й апеляційний суд.
На переконання апеляційного суду, цивільний позов потерпілої в частині стягнення з обвинуваченої витрат на правову допомогу, відшкодування моральної шкоди та позов прокурора в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 , суд вирішив відповідно до вимог статей 127-129 КПК України. Розмір відшкодування суд визначив з урахуванням положень статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог потерпілої в частині її витрат по оренді іншого житла, як витрат пов`язаних з неправомірними діями обвинуваченої.
Разом з цим, стягнення з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 3474 грн. 60 коп. є неправильним та невідповідним матеріалам провадження.
Як встановлено в ході апеляційної перевірки матеріалів справи, а саме доданих потерпілою ОСОБА_8 фіскальних чеків та квитанцій (т.1 а.п.74-78), сума потрачених потерпілою коштів на лікування з 28.04.12 по 11.05.12 складає 898,15 грн. При цьому, причинно-наслідковий зв`язок між травмою, отриманою потерпілою 28.04.2012 внаслідок вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та іншими затратами матеріального характеру останньої пов`язаними з лікуванням, що стосується хірургічного втручання щодо видалення нирки, відсутній, та відповідно не підлягає стягненню з обвинуваченої.
З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь потерпілої матеріальної шкоди.
Керуючись ст.ст.404,405,407,409,414,420 КПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 31 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок
Призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 898 (вісімсот дев`яносто вісім) грн. 15 коп.
В решті вирок залишити без зміни.
На вирок апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою з моменту отримання копії вироку.

Судді :