Провадження №11-п/4911/74/19
судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1
до ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду
(провадження № 11-п/4911/74/19)
I. Зміст прийнятого рішення.
II. Позиція щодо того, яке рішення необхідно було прийняти.
2.1. Вважаю, що Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду повинна була постановити ухвалу про залишення без задоволення подання слідчого судді Вищого антикорупційного суду про вирішення питання щодо визначення підсудності справи за клопотанням адвоката ОСОБА_2 . Оскільки зазначеного зроблено не було, то керуючись ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України цією окремою думкою висловлюю власну незгоду з постановленою ухвалою у відповідній частині.
III. Обґрунтування незгоди з прийнятим рішенням.
3.1. Не можу погодитися з думкою більшості колегії в тому, що Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду наділена повноваженням закривати провадження у справі за поданням слідчого судді Вищого антикорупційного суду про вирішення питання щодо визначення підсудності справи за клопотанням адвоката ОСОБА_2 з огляду на нижченаведене.
3.1.1. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». В ст. 6 Конституції України вказано, що «державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України». Згідно ст. 124 Конституції України «Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи».
Абз. 2 ч. 3 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України наділяє колегією у складі п`яти суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду повноваженням вирішувати питання про направлення кримінального провадження з Вищого антикорупційного суду до іншого суду за поданням складу суду, визначеного для розгляду кримінального провадження, або за клопотанням сторін. При цьому відповідна норма вказує про те, що рішення приймається, шляхом постановлення вмотивованої ухвали.
Отже, колегія у складі п`яти суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду наділена повноваженням вирішити питання за поданням слідчого судді Вищого антикорупційного суду стосовно направлення матеріалів за клопотанням адвоката ОСОБА_2 з Вищого антикорупційного суду до Солом`янського районного суду міста Києва.
3.1.2. Дійсно абз. 2 ч. 3 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України наділяє колегією у складі п`яти суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду повноваженням вирішувати питання про направлення кримінального провадження з Вищого антикорупційного суду до іншого суду за результатами розгляду отриманого подання. Проте, вказана норма, як і інші статті Кримінального процесуального кодексу України прямо не передбачає, яким саме має бути зміст резолютивної частини відповідної ухвали за результатами розгляду подання, про яке йдеться в абз. 2 ч. 3 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України.
Однак в ч. 6 ст. 9 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що «у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу». П. 2 ч. 1 ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України до загальних засад кримінального провадження відносить законність. В свою чергу ч. 1 ст. 9 «Законність» Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що «під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства».
Загальні вимоги до змісту ухвали суду апеляційної інстанції передбачені як п. 3 ч. 1 і ч. 2 ст. 419 «Зміст ухвали суду апеляційної інстанції» Кримінального процесуального кодексу України, так і в силу вимог ч. 2 ст. 418 Кримінального процесуального кодексу України передбачені вони й п. 3 ч. 1 ст. 372 «Зміст ухвали» Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України «ухвала суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги; рішення щодо запобіжного заходу; розподілу процесуальних витрат; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження». А в ч. 2 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України вказано, що «при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою». Крім того, в п. 3 ч. 1 ст. 372 Кримінального процесуального кодексу України «зазначено про те, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з: резолютивної частини із зазначенням висновків суду, строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження».
3.1.3. Так само жодною нормою Кримінального процесуального кодексу України прямо не вказано на межі в яких колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду має розглядати питання щодо направлення кримінального провадження з Вищого антикорупційного суду до іншого суду.
Разом з тим, як зазначено в ч. 6 ст. 9 Кримінального процесуального кодексу України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу. П. 19 ч. 1 ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України до загальних засад кримінального провадження відносить диспозитивність. В свою чергу ч. 3 ст. 26 «Диспозитивність» Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Зміст такої загальної засади кримінального провадження як диспозитивність під час відправлення правосуддя судом апеляційної інстанції, на мою думку, фактично втілений в ч. 1 і ч. 4 ст. 404 «Межі перегляду судом апеляційної інстанції» Кримінального процесуального кодексу України, яка передбачає, що: «суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції».
Суддя Апеляційної палати
Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1