Рівненський апеляційний суд
______________________________________________копія:________
У Х В А Л А
Іменем України

21 листопада 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні №0000623 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 12 червня 2018 року) відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року, в частині призначення покарання змінити. Звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.2 ст.76 КК України.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки. Строк покарання обвинуваченому встановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений вважає, що покарання призначене йому вироком суду першої інстанції не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість. Зазначає, що позиція сторони обвинувачення щодо можливості обрання йому міри покарання не пов`язаної з ізоляцією від суспільства та прохання потерпілої, а також зазначені у оскаржуваному вироку пом`якшуючі обставини свідчать про те, що він не є небезпечним для суспільства, а тому відсутня необхідність його ізоляції від суспільства на певний термін. Крім того, зазначені у вироку суду першої інстанції мотиви щодо «ненадання медичної допомоги» не в повній мірі відповідають дійсності, оскільки відсутність у загиблого будь-яких зовнішніх ушкоджень після падіння, чи будь-яких поведінкових ознак, які б свідчили про тяжкий фізичний стан загиблого внаслідок одержаних від падіння травм, виключали необхідність надання невідкладної медичної допомоги. Також, на підставі ст.75 КК України, просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

За вироком суду, ОСОБА_4 10 червня 2018 року, о 20 год. 00 хв. перебуваючи у спальній кімнаті будинку по АДРЕСА_1 , під час суперечки зі своїм батьком ОСОБА_9 , що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, який перебував в стані алкогольного сп`яніння, обома руками штовхнув останнього, внаслідок чого ОСОБА_9 упав та ударився лівою частиною тулуба об дерев`яне било ліжка та отримав тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу (синця) лівої переднє-бокової поверхні грудей з проекційно йому розташованим крововиливом у м`які тканини, перелому 8-го лівого ребра та ушкодження селезінки (розрив по діафрагмальній поверхні), які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, від отримання яких останній упродовж, приблизно, наступних 2-6 годин помер на місці події.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку потерпілої, яка просила застосувати щодо обвинуваченого ст.75 КК України, міркування прокурора щодо залишення вироку без змін, а апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З положень статті 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні, зазначеного у вироку кримінального правопорушення, ґрунтується на доказах, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, належно оцінених судом.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст.119 КК України є вірною та в поданій обвинуваченим ОСОБА_4 апеляційній скарзі не оспорюється.
Беручи до уваги, що в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_4 порушується питання про зміну вироку в частині відбування призначеного судом першої інстанції покарання, колегія суддів, керуючись ст.404 КПК України, не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні поставленого йому у вину злочині та його кваліфікації.
Згідно ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) Закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що помякшують і обтяжують покарання.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
При цьому, згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
В поданій апеляційній скарзі на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року обвинувачений посилається на необгрунтованість та незаконність оскаржуваного вироку через призначення йому покарання без застосування ст.75 КК України, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі взято до уваги позицію прокурора і потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного із ізоляцією від суспільства та неправомірно враховано мотив «ненадання медичної допомоги».
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, врахував усю сукупність встановлених обставин кримінального провадження, в тому числі суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та особу обвинуваченого.
Зокрема, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, настання наслідків від злочину у вигляді смерті потерпілого, той факт, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений не вчиняв будь-яких можливих дії для надання медичної допомоги потерпілому, його ставлення до вчиненого, повне визнання вини та розкаяння у вчиненому. Крім того, судом належним чином було оцінено дані про особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, характеризується за місцем проживання посередньо, на «Д»-обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває та призначив йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.119 КК України.
Мотивуючи своє рішення про відсутність можливості звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, місцевий суд, окрім вищевикладених обставин, врахував, що обвинувачений, після вчиненого, не переймався подальшою долею потерпілого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, судом першої інстанції було враховано усі обставини, на які покликається обвинувачений в апеляційній скарзі як на підставу звільнення його від відбування покарання з випробуванням, та дано їм належну оцінку.
Також, обвинувачений та його захиник не надали колегії суддів доказів, які б свідчили про те, що, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги «інші обставини», які би дали йому можливість звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про відсутність можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням, оскільки його перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.
Тому доводи ОСОБА_4 , які він покладає в основу зміни вироку, суперечать висновкам суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та повністю їм суперечать, а тому є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його зміни не вбачає.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, - УХВАЛИЛА:
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні №0000623 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 12 червня 2018 року) відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1