КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/175/2019 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія КК: ч.3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, непрацюючого, із середньою освітою, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
25 вересня 2007 року Ленінським районним судом м. Харкова, за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 2 роки;
25 лютого 2008 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі;
07 квітня 2009 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;
17 вересня 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26 квітня 2017 року звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання з не відбутим строком 1 рік 3 місяці 29 днів,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України приєднано до покарання, призначеного даним вироком, частково невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2014 року і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання, за сукупністю вироків, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 встановлено відраховувати з моменту затримання, а саме з 10 березня 2018 року.

Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року, резолютивну частину вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0014710 від 29 жовтня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_6 викладено у такому вигляді:
« ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України приєднано до покарання, призначеного даним вироком, частково невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2014 року і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 встановлено відраховувати з моменту затримання, а саме з 10 березня 2018 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін.

Речові докази: мобільний телефон марки «НТС М7», дисконтні картки, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen Transit», д/н НОМЕР_1 , які передані на зберігання потерпілому - залишено у володінні потерпілого ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить зменшити термін відбуття покарання.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_10 , яка свідчила на його користь, а взяв до уваги покази свідків обвинувачення, які неодноразово змінювались.

Також апелянт звертає увагу на те, що прокурором був допитаний за межами суду неповнолітній хлопець без присутності батьків, який до цього допиту підтверджував його невинуватість. Свідок ОСОБА_11 , також змінила покази проти нього, яка до допиту стверджувала, що він не причетний.

Крім того апелянт звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на його утриманні знаходяться його батьки та брат, які офіційно являються інвалідами другої групи.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, судом першої інстанції визнано доведеним, що 29 жовтня 2017 року приблизно о 04 год. 00 хв. ОСОБА_6 перебував за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний умисел на повторне таємне викрадення чужого майна з квартири АДРЕСА_3 , яка розташована на першому поверсі вказаного будинку.
Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з корисливим мотивом, ОСОБА_6 через вікно проник до квартири АДРЕСА_3 , де викрав мобільний телефон «НТС оne М7», вартістю 2 200 грн, мобільний телефон НТС оne М8, вартістю 4 000 грн, чоловічу барсетку, яка матеріальної цінності для потерпілого не має, паспорт громадянина України та водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_12 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Фольксваген», д/н НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_13 , чоловічий гаманець, який для потерпілого матеріальної цінності не має, в якому знаходились грошові кошти в сумі 1 000 доларів США, що станом на 29 жовтня 2017 року згідно курсу НБУ становили 26 830 грн. та жіночий гаманець, який матеріальної цінності для потерпілого не представляє, в якому знаходились 900 грн.
Заволодівши вказаним майном, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на загальну суму 33 930 грн 00 к.
Дії ОСОБА_6 , суд першої інстанції кваліфікував, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, з чим і погоджується колегія суддів.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції детально проаналізував як показання обвинуваченого ОСОБА_6 , так і показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , та письмові докази надані стороною обвинувачення.
Крім того, суд приймаючи рішення про визнання винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України чітко проаналізував показання свідка ОСОБА_14 , та законно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 , оскільки вони не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_16 ..
Крім того, суд першої інстанції проаналізував і показання свідка ОСОБА_14 , яка змінювала свої показання, оскільки реально побоювалася за життя та здоров`я свої рідних, та на підтвердження цього прокурором надано витяг про внесення даних до ЄРДР кримінального правопорушення, передбаченого ст. 386 КК України, а відтак колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, то колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який класифікується як тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який не був зайнятий суспільно-корисної працею, та вчинив кримінальне правопорушення будучи звільнений від відбування покарання на умовно - достроковий термін, та прийшов до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.
Обставин, що пом`якшують покарання чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, а відтак доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими.

Крім того, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначене з дотриманням вимог ст.65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінально караних діянь.
Таким чином, на думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вищезазначених вимог.
Доводи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні батьків та брата, які офіційно являються інвалідами другої групи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вчиняючи повторний тяжкий умисний злочин, обвинувачений ОСОБА_6 не думав, що йому загрожує за вчинене кримінальне правопорушення ізоляція від суспільства.
Таким чином пояснення апелянта з урахуванням матеріалів справи та особи обвинуваченого, не можуть свідчити, про те, що останньому призначено покарання занадто суворе.
Крім того слід зазначити, що суд першої інстанції призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, але з реальним його відбуванням. На думку суду, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим і пропорційним для його виправлення та попередження нових злочинів й таким, що відповідає принципу індивідуалізації кримінального покарання, з чим погоджується колегія суддів.
Таким чином колегією суддів не встановлено під час апеляційного розгляду, підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки доказів того, що в такий спосіб буде досягнута мета перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення останнім нових злочинів, суду апеляційної інстанції не надано.
Інших переконливих доводів апеляційної скарги, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Київського апеляційного суду, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
ВирокДніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

_____________ _____________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3