УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 201/6232/18 (пр. № 1-кп/201/547/2019), відомості про яке 21 квітня 2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000967, стосовно:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.

У судовому засіданні прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , так як останній не визнає своєї провини у скоєному, а раніше встановлені ризики продовжують існувати, у зв`язку з чим, перебуваючи на свободі, обвинувачений ОСОБА_6 буде мати змогу переховуватись від суду та перешкодити встановленню істини по справі шляхом впливу на потерпілих та свідків, які ще не були допитані судом, а отже менш м`який вид запобіжного заходу не здатен усунути таких ризиків. Щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , то прокурор просив звернути увагу суду на те, що останній має вади слуху, які не можуть бути ефективно вилікувані в умовах місця попереднього ув`язнення, що підтверджується відповідним листом з медичної частини слідчого ізолятора, у зв`язку з чим, а також враховуючи те, що даний обвинувачений повністю визнає свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважав недоцільним продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , раніше встановлені ризики щодо якого, перестали існувати на даний момент.

Обвинувачені та їх захисники заперечували проти продовження строків тримання під вартою та просили обрати відносного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`які запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту, посилаючись на відсутність ризиків, які б обґрунтовували на даний час застосування найтяжчого виду запобіжного заходу.

Вислухавши думки учасників судового провадження щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд приходить до таких висновків.

Частиною 3 статті 176 КПК України передбачено, що суд повинен відмовити у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому, згідно частини 4 означеної статті, застосування запобіжних заходів під час судового провадження здійснюється судом за клопотанням прокурора.

У частині 1 статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Зіставляючи положення частини першої та другої статті 194 КПК України можна прийти до висновку, що суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе: наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до положень абзацу десятого пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року передбачено, що, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

В абзаці першому пункту 5 мотивувальної частини такого Рішення зазначено, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Відповідні положення узгоджуються з викладеним у ч. 3 ст. 22 КПК України, де вказано, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Крім того, така загальна засада кримінального провадження як диспозитивність, закріплена в статті 26 КПК України, передбачає, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи положення абзацу другого пункту 5 мотивувальної частини означеного Рішення Конституційного Суду України, слід виходити з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора.

Разом з тим, в даному випадку на стадії судового розгляду необхідність наявності клопотання прокурора для розгляду питання про продовження строків тримання під вартою обвинувачених не обумовлена положеннями кримінально-процесуального закону, оскільки в ст. 331 КПК України передбачено спеціальний порядок розгляду судом питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на цій стадії процесу, зокрема незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Найважливішою ознакою суду є його незалежність та безсторонність, а однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).

У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган, а щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення від 6 жовтня 2011 року у справі «Агрокомплекс проти України»).

Оскільки під час поставлення на розсуд учасників провадження питання щодо доцільності продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, прокурором було вказано про відсутність ризиків, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України, які дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити такі дії, у суду немає можливості за наслідками розгляду цього питання щодо вказаного обвинуваченого постановити будь-яку ухвалу, передбачену положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, зокрема про скасування, зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження його дії, оскільки в противному випадку, особливо продовження судом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, за відсутності доведеності з боку прокурора необхідності його продовження буде порушувати принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, так як суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177, 178 цього Кодексу, які впливають на необхідність продовження тримання під вартою на стадії судового провадження, таким чином суд виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Отже, слід враховувати, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 202 КПК України, після закінчення строку дії попередньої ухвали суду від 16 квітня 2019 року про тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , останній повинен бути негайно звільнений з під варти, оскільки вимогами ст. 203 цього Кодексу встановлено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу.

Також, з огляду на те, що ризики, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України не були заявлені стороною обвинувачення, то слід вважати безпідставним та недоцільним розгляд клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_4 про зміну його підзахисному запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, як такого, що суперечить інтересам особи, якій він надає правову допомогу.

Щодо питання доцільності продовження тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , то, з огляду на наявність клопотання захисника останнього адвоката ОСОБА_5 про зміну такого запобіжного заходу на інший більш м`який домашній арешт, слід спершу розглянути відповідні доводи з цього приводу.

Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Метою попереднього ув`язнення згідно з цим законом є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі (екстрадиції) або транзитного перевезення особи.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою для застосування запобіжного заходу (в тому числі у вигляді тримання під вартою) відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Запобіжні заходи, у тому числі тримання під вартою, як і затримання особи, є видами заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 131 КПК України). Ці заходи, як і направлення особи до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи та переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження не можуть переслідувати мету покарання особи за вчинений злочин, оскільки це суперечить презумпції невинуватості.

Затримання, тримання особи під вартою, направлення її до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи, переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження є заходами не кримінально-правового, а кримінально-процесуального характеру, що мають на меті виключно забезпечення належного здійснення кримінального провадження. Застосування цих заходів не може розглядатись як безпосередній наслідок вчиненого злочину, оскільки вони обумовлені не визнанням судом особи винуватою, а застосовуються до моменту постановлення вироку та/або до набрання ним законної сили за наявності відповідних підстав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення та про наявність достатніх підстав, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, зазначеному у клопотанні, що має місце по даному кримінальному провадженню, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого, обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим, суд також враховує, що при застосуванні та продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно дотримуватися вимог ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, при цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

При розгляді такого клопотання суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, розуміє, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати «in abstracto». Це питання має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими суд мотивує своє рішення, та належно задокументованих фактів. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Суд зауважує, що тяжкість висунутого обвинувачення, ризик ухилення від слідства та суду, незаконний вплив на потерпілого, свідків були підставами для винесення ухвали про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу. Надалі, продовжуючи строк тримання під вартою, суд наводив підстави у своїх рішеннях, посилався на належність раніше обраного запобіжного заходу. Проте згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для подальшого тримання під вартою (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), заява № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І.А. проти Франції» (I.A. v. France), заява № 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж, такі підстави мають бути чітко сформульовані у відповідних рішеннях національних судів (рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 61).

Також, у рішеннях ЕСПЛ «Летельє проти Франції», «Мамедова проти Росії», а також правових позицій, викладених у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», та у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», визначено принцип призначення альтернативного запобіжного заходу, згідно з яким «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».

У справі «Ігнатов проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, разом зі статтями 2, 3 і 4, є серед основоположних прав, що захищають фізичну безпеку особистості, і в цій якості її важливість має першорядне значення. Її головна мета полягає в тому, щоб не допустити свавільного або необґрунтованого позбавлення волі. Зокрема, можна ідентифікувати три основні засади у практиці Суду: вичерпний характер винятків, які повинні бути інтерпретовані строго і які не допускають широкого трактування відповідно до інших положень Конвенції (зокрема, статті 8-11 Конвенції); законності затримання, включаючи матеріальне та процесуальне право, що є вимогою ретельного дотримання принципу верховенства права. Одним з найбільш поширених видів позбавлення волі у кримінальному провадженні є досудове тримання під вартою. Таке тримання є одним із винятків із загального правила, що кожна людина має право на свободу (параграф 1 статті 5), та передбачено в підпункті (с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Період, який повинен прийматися до уваги, починається, коли особу затримують або беруть під варту, і закінчується, коли він або вона звільняється і/або виголошується вирок, навіть якщо це тільки вирок суду першої інстанції (див Бузаджі проти Республіки Молдова, №. 23755/07, § 84 і 85, ECHR 2016, з подальшими посиланнями).

При цьому, у даному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед 10 іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, ECHR 2000-IV;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). У зазначеній справі, продовжуючи строк дії запобіжного заходу, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 року.). Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).

Як встановлено судом, судове провадження у цьому кримінальному провадженні здійснюється судом першої інстанції повторно, після скасування вироку, ухваленого попереднім складом суду, та сукупно триває близько одного року, при цьому під час нового судового розгляду не було допитано жодного потерпілого та свідків, заявлених стороною обвинувачення, в той же час, присутність у судовому засіданні таких свідків, в порушення вимог ч. 3 ст. 23 КПК України, прокурором не забезпечується тривалий час, у зв`язку з чим, дотримуючись принципу змагальності сторін, судом здійснювались заходи щодо сприяння стороні обвинувачення у забезпеченні присутності цих свідків шляхом направлення судових викликів, однак зазначені свідки не з`являються, а отже, вирішуючи питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , враховуючи вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону і практику Європейського суду з прав людини, яка обов`язково повинна бути врахована судом під час здійснення кримінального провадження, суд вважає, що на час розгляду цього питання відсутні достатні і належні докази того, що обвинувачений зможе впливати на будь-яких учасників кримінального провадження, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення або перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, при цьому, лише тяжкість можливого покарання і неявка свідків сторони обвинувачення у кримінальному провадженні не може бути підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 найсуворішого виду запобіжного заходу, а отже, в цій частині наявність вказаних ризиків не знайшло свого підтвердження.

В той же час, суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, наразі може існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, однак, наявність лише цього ризику, за відсутності інших ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, не може свідчити про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цьому ризику, відповідно до вимог ст. 194 КПК України, а отже, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, характеристику обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, віку і стану здоров`я, міцність соціальних зав`язків, суд доходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, що передбачений ст. 181 КПК України та полягає в забороні останньому залишати житло у період доби з 22:00 години до 06:00 години строком на два місяці, з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою ст. 194 КПК України, оскільки, на думку суду, застосування такого, менш суворого запобіжного заходу, зможе запобігти вищевказаному ризику, передбаченому ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 26, 176-203, 331, 369-372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком на два місяці, звільнивши його з під-варти в залі суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки, а саме:

- прибувати за кожною вимогою у визначені дату, час і місце до суду;

- у період доби з 22:00 години до 06:00 години не відлучатися з місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали про тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під домашнім арештом є 10 серпня 2019 року.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Направити копію цієї ухвали суду про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту для виконання органу Національної поліції за місцем його проживання.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1