Провадження №1-кп/127/565/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,

законного представника потерпілого: ОСОБА_5 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2019 р. за № 0000015, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Насташка Рокитнянського району Київської області, громадянина України, освіта вища, фізична особа - підприємець, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

04.01.2019 р. близько 16.00 год. водій ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Audi A6», номерний знак Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 67.5-74 км/год., чим перевищив максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, в м. Вінниці по вул. Магістратській, в напрямку вул. Л.Українки, зі сторони вул. Хмельницьке шосе, в районі будинку № 158, не вжив своєчасних заходів до зупинки керованого ним автомобіля в момент об`єктивної появи в полі його зору неповнолітнього пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину в темпі бігу по розмітці нерегульованого пішохідного переходу, зліва направо по ходу його руху, в результаті чого, з необережності допустив на останнього наїзд.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми: черепно-мозкова травма - забій головного мозку важкого ступеню, переломи кісток склепіння і основи черепа (лівої тім`яної кістки, лобної кістки зліва, основної кістки), субарахноїдальний крововилив, субдуральна гематома справа, множинні садна та забої м`яких тканин верхніх, нижніх кінцівок, потилично-тім`яної ділянок голови, попереку. Дані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки черепно-мозкова травма з забоєм головного мозку важкого ступеню, переломи кісток склепіння і основи черепа являються небезпечними для життя в момент заподіяння.

В даній дорожній ситуації, в діях водія ОСОБА_8 вбачаються невідповідності технічним нормам вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху України, при виконанні яких він мав би технічну можливість попередити дану дорожньо-транспортну пригоду.

Таким чином, водій ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів 18.1, 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п. 18.1); у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п. 12.3); у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/годину (п. 12.4).

Порушення вимог пунктів 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та пояснив суду, що 04.01.2019 р. близько 16.00 год. він їхав зі сторони Хмельницького шосе по вул. Магістратській у напрямку вул. Лесі Українки. Перед ним їхав автомобіль, а в правій смузі припарковано ще три автомобіля. Коли вони проїхали повз зазначені автомобілі, водій автомобіля, що рухався попереду, перестроївся в правий ряд, звільнивши йому дорогу, тому він почав потрохи набирати швидкість. Він побачив попереду пішохідний перехід, перевірив лівий та правий тротуари на наявність пішоходів, де нікого не помітив. Однак, коли перевів погляд вперед, побачив, що з острівця безпеки в його смугу руху біжить пішохід. Побачити його раніше він не мав змоги, оскільки останній вибіг з-за мікроавтобуса, що рухався у зустрічному напрямку. Він одразу почав зміщуватись в правий біг та гальмувати, намагаючись уникнути наїзду. Він пошкодив об бордюр праву сторону автомобіля, підвіску та вибив праве колесо, однак все ж таки зачепив хлопця лівою стороною свого автомобіля.

Після цього він одразу зупинився та побіг до потерпілого. ОСОБА_9 був непритомний, при цьому був у навушниках. Він одразу почав телефонувати на «швидку допомогу», довго не відповідали, а коли підняли трубку, то повідомили, що машина вже виїхала на виклик перехожих.

На прохання батька потерпілого він передав останньому 50 тис. грн., оскільки той повідомив, що у них закінчуються гроші на лікування потерпілого. Згодом він дізнався, що мати потерпілого про передачу зазначених коштів нічого не знала.

Він намагався регулярно перераховувати кошти, періодично завозив потерпілого на реабілітацію, до психолога та на масаж. Потім він оплатив квитки ОСОБА_10 та його матері для відпочинку та реабілітації в Греції. Таким чином, загалом він виплатив Кальніченкам 97 тис. грн.

Законний представник потерпілого ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив, що про обставини події йому відомо лише з матеріалів кримінального провадження, тому надати будь-які показання щодо зазначених обставин він не може. Заявлені позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позові.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, думку сторін кримінального провадження, суд відповідно до приписів частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження. Тому, зважаючи на заявлені клопотання, судом було досліджено наступні докази:

-висновок експерта № 1135/1136/19-21 від 12.02.2019 р., відповідно до якого в заданій дорожній ситуації водій «Audi A6», д. н. з. Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 12.4, 18.1, 12.3 Правил дорожнього руху України; дії пішохода ОСОБА_9 в даній дорожній ситуації можуть бути оцінені відповідно до вимог пунктів 4.10, 4.14 «а,б» розділу 4 «Обовязки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України; з наданих камер спостереження на вуглі будинку № 156А по вул. Магістратській ОСББ «Парк Тауер», швидкість руху автомобіля марки «Audi A6» при проїзді повз даний будинок складала величину близько 67,5-74 км/год.; в момент появи пішохода у полі зору водія автомобіль розташовувався до смуги руху пішохода на відстані 50,8-55,7 метрів; з наданих записів камер спостереження, водій ОСОБА_8 мав технічну можливість зупинити, керований ним автомобіль, до смуги руху пішохода шляхом термінового гальмування при виконанні ним технічних норм вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху України з моменту появи пішохода у полі зору водія; в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, в діях пішохода ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам пунктів 4.10, 4.14 «а, б», в діях водія ОСОБА_8 вбачається невідповідності технічним нормам вимог пункта 12.4 Правил дорожнього руху України, при виконанні яких він мав би технічну можливість попередити дану ДТП;

-висновок експерта № 46 від 01.02.2019 р., згідно з яким на момент проведення експертного огляду гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля «Audi A6», д. н. з. Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 знаходились у працездатному стані; у деталях та вузлах гальмівної системи, рульового керування та ходової частини автомобіля «Audi A6» експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

-висновок експерта № 11 від 11.01.2019 р., згідно з яким в даній дорожній обстановці, при умові розвитку події ДТП та вихідних даних, дії водія автомобіля «Audi A6», д. н. з. НОМЕР_2 Великої Британії НОМЕР_1 ОСОБА_8 з технічної точки зору регламентувались вимогами пунктів 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України; відстань на якій знаходився автомобіль «Audi A6» від смуги руху пішохода в момент його появи в полі зору водія, при умові, що пішохід до моменту наїзду в полі зору водія рухався 3.2 сек. та технічних величинах вказаних в ухвалі про призначення експертизи, як зазначено в ухвалі про призначення експертизи, становить 53.3 м.; вситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в ухвалі про призначення експертизи та при умові, що з моменту виникнення небезпеки для руху до моменту наїзду пішохід в полі зору водія рухався 3.2сек., водій автомобіля «Audi A6» ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля «Audi A6» до смуги руху пішохода, при русі з допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50км/год., тобто шляхом виконання вимог пунктів 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху; в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в ухвалі про призначення експертизи та при умові, що з моменту виникнення небезпеки для руху до наїзду пішохід в полі зору водія рухався 3.2 сек., в діях водія автомобіля «Audi A6» ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам пунктів 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху. Дії водія автомобіля «Audi A6» ОСОБА_8 , які не відповідали вимогам пункту 12.4 Правил дорожнього руху, при вказаних вище умовах, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди;
-відповідь від 14.01.2019 р. за підписом в. о. заступника начальника Управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії митниці ОСОБА_11 , згідно з якою транспортний засіб марки Audi A6, VIN код НОМЕР_3 ввезений на митну територію України 01.08.2018 р. гр. ОСОБА_12 в митному режимі «тимчасове ввезення», терміном до 1-го року через пункт пропуску «Болга-Хрістова» митного поста «Піщанка» Вінницької митниці ДФС;

-висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 04.01.2019 р., відповідно до якого зафіксовано, що ОСОБА_8 тверезий;

-висновок експерта № 223/280 від 02.04.2019 р., відповідно до якого згідно з наданими медичними документами у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми: черепно-мозкова травма - забій головного мозку важкого ступеню, переломи кісток склепіння і основи черепа (лівої тім`яної кістки, лобної кістки зліва, основної кістки), субарахноїдальний крововилив, субдуральна гематома справа, множинні садна та забої м`яких тканин верхніх, нижніх кінцівок, потилично-тім`яної ділянок голови, попереку. Дані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 по давності утворення відповідають терміну події, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки черепно-мозкова травма з забоєм головного мозку важкого ступеню, переломи кісток склепіння і основи черепа являються небезпечними для життя в момент заподіяння;

Клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків кримінального провадження заявлене не було, тому суд згідно з положеннями частини третьої статті 26 КПК обмежується дослідженням лише тих доказів, про дослідження яких клопотали сторони кримінального провадження. При цьому кримінальне провадження судом розглянуто відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, якою регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Застережень щодо неможливості здійснення судового розгляду в зазначеному порядку та обсягу, встановленим чинним кримінально-процесуальним законодавством, зокрема статтями 337, 349 КПК, в судовому засіданні встановлено не було.
Аналізуючи показання обвинуваченого, досліджені згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Кримінально-правова норма, закріплена у статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), є бланкетною нормою, оскільки встановлює кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами. Тобто основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до статті 286 КК, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 р. (справа № 753/11543/17-к) зазначено, що зі змісту сформульованої у статті 286 КК диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у цій статті порушення; які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому слід враховувати, що за змістом статті 286 КК цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених приписами частин першої, другої або третьої цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо здійснення наїзду на ОСОБА_9 . Суд враховує, що зазначені показання обвинуваченого щодо обставин здійсненого наїзду узгоджуються з висновками проведених у кримінальному провадженні експертиз. Разом з тим, слід зазначити, що обвинувачений ОСОБА_8 , не заперечуючи фактичних обставин справи та своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, повідомив у судовому засіданні, що він не міг бачити потерпілого, оскільки той вибіг з-за автомобіля, що рухався у зустрічному напрямку. Суд вважає за доцільне з цього приводу зазначити, що на оглянутих у судовому засіданні записів зафіксовано три ракурси зйомки: з керованого ОСОБА_8 автомобіля, з камер зовнішнього спостереження будинку та з автомобіля, що рухався у зустрічному ОСОБА_8 напрямку. З оглянутих у судовому засіданні записів випливає, що потерпілий (пішохід) ОСОБА_9 справді перебігав проїзну частину дороги. Пунктом 4.10 ПДР регламентовано, що перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються. Зі змісту підпунктів «а, б» пункту 4.14 ПДР випливає, що пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Однак, суд також враховує, що на оглянутому записі, здійсненому з салону керованого ОСОБА_8 автомобіля вбачається, що з місця здійснення такого запису було добре видно, що керований ОСОБА_8 автомобіль наближається до нерегульованого пішохідного переходу, обладнаного так званим острівцем безпеки. Незважаючи на це, ОСОБА_8 не було вжито заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля і зазначену обставину ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечував. Крім того, при вирішенні питання щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між допущеними порушеннями вимог ПДР та наслідками слід звернути увагу на висновки проведених у справі експертиз.

Зокрема, з висновку № 11 від 11.01.2019 р. випливає, що ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування із зупинкою автомобіля до пішохода при русі з допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50 км/год., тобто виконання вимог пунктів 12.4, 18.1 ПДР.

Зі змісту висновку № 46 від 01.02.2019 р. випливає, що гальмівна система, рульове керування та ходова частина керованого ОСОБА_8 автомобіля знаходиться у працездатному стані.

Відповідно до висновку № 1135/1136/19-21 від 12.02.2019 р. швидкість руху керованого ОСОБА_8 автомобіля складала 67.5-74 км/год., водій ОСОБА_8 мав технічну можливість зупинити керований ним автомобіль до смуги руху пішохода шляхом термінового гальмування при виконанні ним технічних вимог пункту 12.4 ПДР з моменту появи пішохода у полі його зору. При цьому суд враховує, що у зазначеному висновку констатовано, що з технічної точки зору в діях пішохода ОСОБА_9 вбачаються невідповідність вимогам пунктів 4.10 та 4.14 «а, б» ПДР.

В ході досудового розслідування кримінального провадження було проведено судово-медичну експертизу, з висновку якої (висновок № 223/280 від 02.04.2019 р.) випливає, що внаслідок ДТП ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження й отримані ним ушкодження по давності утворення відповідають терміну події, тобто 04.01.2019 р.

Отже, при вирішенні питання щодо причинно-наслідкового зв`язку між порушенням вимог ПДР та наслідками у виді спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень необхідно вирішити питання щодо того, які саме порушення призвели до настання таких наслідків. З цього приводу слід звернути увагу на правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 21.08.2019 р. (справа № 682/956/17), згідно з яким об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого статтею 286 КК, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановка, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками. Тому суд зобов`язаний виявити, встановити і перелічити в описово-мотивувальній частині вироку всі порушення ПДР, які мали місце під час ДТП, та чітко зазначити, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які були лише умовами, що сприяли порушенню правил та настанню наслідків. Отже, тільки такі порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і становлять безпосередню причину їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Як вже судом було зазначено вище, в судовому засіданні було встановлено факт невідповідності дій пішохода ОСОБА_9 вимогам пунктів 4.10 та 4.14 «а, б» ПДР. Однак, в судовому засіданні також було встановлено наявність в діях водія ОСОБА_8 ознак порушення вимог пунктів 12.3, 12.4, 18.1 ПДР. Саме порушення вимог зазначених пунктів ПДР водієм ОСОБА_8 перебуває у причинному зв`язку з наслідками спричиненням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Обєктивних даних, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням ПДР пішоходом та наслідками спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень суду надано не було.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_8 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує роз`яснення, викладені в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, внаслідок якого потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Також судом встановлено, що ОСОБА_8 у вчиненому розкаявся, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину та вживав заходів, спрямованих на відшкодування завданої потерпілому шкоди. Суд приймає до уваги, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей. Крім того, суд враховує, що під час проведення досудового розслідування, згідно із заявою, яка долучена стороною обвинувачення, ОСОБА_8 добровільно видав запис з відеореєстратора зі свого автомобіля («Audi A6»), що, на переконання суду, свідчить про активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі. Суд дійшов до такого висновку, оскільки санкція кримінального закону передбачає безальтернативний вид основного покарання саме у виді позбавлення волі. При цьому при вирішенні питання щодо розміру зазначеного виду покарання суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Верховним Судом у постанові від 02.04.2019 р. (справа № 384/110/18) зазначено, що оскільки злочин, передбачений частиною другою статті 286 КК, належить до категорії двооб`єктних злочинів, які одночасно посягають на приватні та публічні інтереси, урахування думки потерпілого під час призначення покарання винуватому є обов`язковим. Разом з тим, у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) Верховний Суд роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Таким чином, аналізуючи матеріали кримінального провадження, доводи сторін кримінального провадження щодо виду та міри покарання, необхідного для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, конкретні обставини справи, суд приходить до переконання, що ні прокурором, ні законним представником потерпілого не наведено відповідних мотивів та доводів, які б свідчили про необхідність призначення обвинуваченому максимально суворого покарання, передбаченого санкцією кримінального закону.

Згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 361/2704/16-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.
В судовому засіданні було встановлено ряд обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, що обтяжують його покарання. Однак в судовому засіданні також встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_8 вимог ПДР потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Відомості, які характеризують особу обвинуваченого і які сторона захисту просила врахувати у кримінальному провадженні суд до уваги не приймає. Зокрема, в судовому засіданні було встановлено, що зазначені відомості не були відкриті стороні обвинувачення та потерпілому, а тому згідно з приписами частини дванадцятої статті 290 КПК відомості, що містяться в них, не можуть бути допущені судом в якості доказів. Тому, зважаючи на приписи статей 50, 65 КК, з метою попередження спричинення ОСОБА_8 шкоди здоров`ю іншим особам внаслідок порушення ним вимог ПДР, суд вважає за доцільне застосувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже було зазначено судом, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, суд враховує ту обставину, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, проте у вчиненому розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдані збитки. Суд також враховує поведінку потерпілого до вчинення відносно нього злочину. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що в діях пішохода потерпілого ОСОБА_9 наявні ознаки порушення вимог ПДР, однак прямий причинно-наслідкового зв`язок між зазначеними порушеннями і наслідками у вигляді спричинення потерпілому виявлених у нього тілесних ушкоджень відсутній. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_8 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом.

При вирішенні питання щодо обсягу обов`язків, які необхідно покласти на засудженого згідно з приписами статті 76 КК при звільненні від відбування призначеного покарання з випробуванням суд враховує, що згідно з частиною другою статті 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. При цьому частиною третьою статті 4 КК визначено, що часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Зі змісту частини другої статті 5 КК випливає, що з акон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. При цьому частиною третьою статті 5 КК визначено, що з акон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Суд враховує, що стаття 76 КК була викладена у редакції на підставі Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених». Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцеві положення цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім положень щодо застосування пробаційних програм, що набирають чинності з 1 січня 2018 року. Зазначений Закон було опубліковано у «Голос України» від 07.10.2016 р. за № 191, а тому він набув чинності 08.10.2016 р.

Інкримінований ОСОБА_8 злочин останнім було вчинено 04.01.2019 р., тобто після набрання чинності Законом № 1492-VIII. При цьому Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 р. до статті 76 КК було внесено зміни, а саме: зазначену статтю після частини першої було доповнено новою частиною у в`язку з цим частини другу і третю вважати відповідно частинами третьою і четвертою. Зазначений Закон набув чинності 11.01.2019 р. Тому суд приходить до переконання, що згідно з приписами статей 4 та 5 КК до засудженого ОСОБА_8 підлягає застосуванню стаття 76 КК в редакції Закону № 1492-VIII.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_8 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк слід рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на таке: ОСОБА_8 судом окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 р. за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 р. за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_8 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд приходить до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що 04.01.2019 р. слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_13 автомобіль марки «Audi A6», номерний знак Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 , визнано речовим доказом і поміщено його на штрафмайданчик ДП МВС «Вінниця-Інформ-Ресурси». Також 04.01.2019 р. слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_13 визнано речовим доказом і приєднано до справи відеозапис від 04.01.2019 р. з відеореєстратора, що записаний на DVD-R диск, який наданий ОСОБА_8 . Також 09.01.2019 р. слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_13 визнано речовим доказом і приєднано до матеріалів справи відеозаписи, які записані на DVD-R диск з камер відеоспостереження з будинку АДРЕСА_3 . Крім того, 13.02.2019 р. слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_13 визнано речовим доказом та приєднано до справи відеозапис від 04.01.2019 р. з відеореєстратора, що записаний на DVD-R диск, який наданий ОСОБА_14 .

Зі змісту частини першої статті 98 КПК випливає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. При цьому частиною другою статті 98 КПК визначено, що документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Отже, з огляду на приписи частини п`ятої статті 100 КПК зазначені речові докази, а саме: диски з камер відеоспостереження та відеореєстраторів підлягають залишенню в матеріалів кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2019 р. на посвідчення водія на ім`я ОСОБА_8 накладено арешт. Суд враховує, що ОСОБА_8 судом призначене додаткове кримінальне покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Чинним кримінально-процесуальним законом не передбачено порядок зберігання посвідчення водія осіб, які в судовому порядку позбавлені права керування транспортним засобом, натомість регламентований Порядком тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1086 від 17.12.2008 р. (далі Порядок). Тому, зважаючи на приписи глави 15 та 17 КПК, Порядку, суд вважає, що арешт, накладений на посвідчення водія ОСОБА_8 слід скасувати, а посвідчення водія після набрання вироком законної сили направити до уповноважених органів поліції для організації його зберігання.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного на автомобіль «Audi A6», номерний знак Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 , суд приймає до уваги наступне.

З наданих суду матеріалів випливає, що 04.01.2019 р. зазначений автомобіль визнано речовим доказом і 15.01.2019 р. на підставі ухвали слідчого судді на зазначений автомобіль накладено арешт, який в подальшому було частково скасовано в частині позбавлення права користування.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Потерпілим та його законним представником заявлено до обвинуваченого позовні вимоги, крім того, під час досудового розслідування було понесено ряд процесуальних витрат, тому з метою забезпечення їх виконання, суд вважає, що на даний час правові підстави для скасування арешту з вищезазначеного автомобіля відсутні.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Потерпілим заявлено цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути з обвинуваченого на його користь 450684 грн. моральної шкоди.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК випливає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В поданому позові потерпілий ОСОБА_9 посилається на те, що внаслідок отриманих травм він проходив тривалий курс лікування, на що було витрачено значні кошти 36324 грн. Слід зазначити, що чинне законодавство, зокрема, статті 22, 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК) розмежовують поняття матеріальної (майнової) та моральної (немайнової) шкоди. Зі змісту частини другої статті 22 ЦК випливає, що такі витрати на лікування є збитками, а тому у разі їх доведення згідно з правилами, встановленими статтею 81 ЦПК підлягають стягненню в якості матеріальної (майнової) шкоди. Слід також зазначити, що частиною першою статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідну вимогу про стягнення з обвинуваченого будь-якої матеріальної (майнової) шкоди потерпілим заявлено не було, а тому суд приходить до переконання про безпідставність включення зазначеної суми понесених витрат до моральної (немайнової) шкоди.

Суд враховує, що абзацом другим частини третьої статі 23 ЦК визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз`яснення, згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

В якості обґрунтування заявлених позовних вимог потерпілий посилався на висновок судово-психологічної експертизи № 6 від 25.06.2019 р., відповідно до якого можливий розмір грошової компенсації за завданні страждання (моральну шкоду) складає 108 мінімальних заробітних плат, тобто 450684 грн. Зокрема, із зазначеного висновку випливає, що ситуація, яка досліджується у даному кримінальному провадженні, внаслідок чого ОСОБА_9 зазнав тілесних ушкоджень є психотравмувальною для особи потерпілого ОСОБА_9 ; у потерпілого ОСОБА_9 наявні негативні зміни в емоційному стані індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , що мало місце 04.01.2019 р. біля 16.00 год. по вул. Магістратській в м. Вінниці; ситуація, що досліджується у кримінальному провадженні є психотравмувальною для особи потерпілого ОСОБА_9 , особі потерпілого ОСОБА_9 завдані страждання, та як наслідок моральна шкода; враховуючи характер і тривалість моральних, фізичних страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та побутових стосунках можливо визначити грошовий еквівалент розміру завданої потерпілому ОСОБА_9 моральної шкоди у зв`язку із наслідками кримінального правопорушення, що мало місце 04.01.2019 р. біля 16.00 год. по вул. Магістратській в м. Вінниці; можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) складає 108 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання висновку експерта) 450684 грн. Суд враховує, що згідно з приписами пункту 6 частини другої статті 242 КПК слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо: визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням. Проте суд також враховує, що у зазначеному висновку зазначено, що психологічні аспекти подій, які досліджувались, були сформульовані та подані у математичних одиницях на підставі методики встановлення заподіяння моральної шкоди та оцінки розміру компенсації спричинених страждань ОСОБА_16 із застосуванням формули, висновки якої містять виключно рекомендаційних характер. Окрім цього, частиною першою статті 110 ЦПК визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Зі змісту частини першої статті 89 ЦПК випливає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому частиною третьою статті 89 ЦПК визначено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що задоволення позовних вимог потерпілого з огляду на наведений вище висновок експерта, суперечитиме приписам частини третьої статі 23 ЦК. Однак, суд вважає, що в судовому засіданні було доведено, що внаслідок спричинення шкоди здоров`ю потерпілого останній зазнав моральних страждань, а тому враховуючи характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд вважає за доцільне при визначенні розміру відшкодування звернути увагу на ту обставину, що під час досудового розслідування обвинуваченим на користь потерпілого було сплачено 97 тис. грн. в якості відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Посилання сторони захисту на те, що зазначена сума була сплачена виключно на відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на наданих суду матеріалах справи. Зокрема, з наданих стороною захисту копій документів випливає, що ОСОБА_8 здійснювалось перерахування через відділення АБ «Приватбанк» в якості відшкодування матеріальної шкоди та шкоди внаслідок ДТП без посилання на вид останньої. При цьому стороною захисту підтверджено факт отримання потерпілим грошових коштів у сумі 50 тис. грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Тому суд вважає, що кошти в сумі 50 тис. грн. слід зарахувати до суми, які підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого в якості відшкодування завданої моральної шкоди.

При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_17 суд враховує наступне.

Під час досудового розслідування ОСОБА_17 була визнана потерпілою. Однак суду відповідного процесуального рішення надано не було. Крім того, під час проведення підготовчого судового засідання було встановлено, що такий процесуальний статус ОСОБА_17 було надано безпідставно і на підставі ухвали від 22.08.2019 р. її процесуальний статус було замінено з потерпілої на законного представника потерпілого ОСОБА_9 .

Матеріальний аспект представництва слід проаналізувати з огляду на наступне: главою 4 Підрозділу 1 Розділу ІІ ЦК визначено загальні положення про фізичну особу і статтею 34 зазначеної глави визначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). При цьому статтями 31, 32 ЦК визначено обсяг дієздатності малолітньої та неповнолітньої фізичної особи. Також слід зазначити, що частиною першою статті 242 ЦК визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Крім того, зі змісту частини першої статті 237 ЦК випливає, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Слід зауважити, що частиною третьою статті 238 ЦК визначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Щодо процесуального аспекту представництва варто зазначити таке: згідно з частиною першою статті 59 КПК у разі, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. При цьому частиною другою статті 59 КПК визначено, що п итання участі законного представника потерпілого у кримінальному провадженні регулюється згідно з положеннями статті 44 цього Кодексу. Зі змісту частини п`ятої статті 44 КПК випливає, що законний представник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена представнику.

Отже, проаналізувавши інститут представництва з точки зору матеріального та процесуального аспекту, суд вважає, що в даному випадку ОСОБА_17 не має правових підстав для звернення до суду з такими позовними вимогами у зазначеному кримінальному провадженні. Разом з тим, загальні засади вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, закріплені у статтях 128, 129 КПК, не уповноважують суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні цивільного позову, в тому числі й у разі безпідставності подання такого позову, натомість уповноважують суд залишити поданий позов без розгляду. Тому суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_17 підлягає залишенню без розгляду, а позивачу слід роз`яснити її право подання аналогічного позову в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої, пункту другого частини другої статті 76 Кримінального кодексу України (в редакції Закону № 1492-VIII) зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Строк відбування покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме:

- автомобіль марки «Audi A6», номерний знак Сполученого Королівства Великої Британії НОМЕР_1 , що повернутий власнику, залишити останньому;

- диски DVD-R, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження залишити у матеріалах справи.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь:

- ОСОБА_9 200000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди;

- держави 23445 (двадцять три тисячі чотириста сорок п`ять) гривень витрат на залучення експерта.

Цивільний позов ОСОБА_17 залишити без розгляду.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: