Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-8690км18 .
Більшістю голосів колегії суддів у справі прийнято рішення про часткове задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_2 поданої на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року про відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги захиснику.
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам закону виходячи із наступного.
За вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2018 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Не погодившись із цим рішення, 5 липня 2018 року (з пропуском встановленого законом строку) захисник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
В мотивах клопотання захисник зазначав, що засудженим ОСОБА_3 копія вироку отримана 6 червня 2018 року, а з урахуванням необхідності узгодження стороною захисту позицій при поданні апеляційної скарги, така подана ним лише 5 липня 2018 року, просив поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Апеляційний суд відмовив у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку зазначивши про відсутність обґрунтованих підстав для його поновлення.
Рішення про необхідність скасування ухвали апеляційного суду колегія суддів Верховного Суду обґрунтувала незначним терміном пропуску строку на оскарження судового рішення, пославшись при цьому на положення ст. 129 Конституції України, якими закріплено забезпечення права на апеляційний перегляд судового рішення.
Проте із таким рішенням своїх колег не погоджуюсь та вважаю його неправильним.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами, а при застосуванні процедурних правил судам варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
На мою думку, колегія суддів безпідставно послалася у своєму рішенні на те, що обвинувачений ОСОБА_3 отримав копію вироку 6 червня 2018 року, адже останній до набрання вироком законної сили не перебував під вартою і тому положення ч. 3 ст. 395 КПК на нього не поширюються.
Крім того захисник засудженого, як правник, добре знав положення закону щодо строків апеляційного оскарження вироку, а тому, з огляду на наведені ним мотиви причин пропуску цього строку, не був позбавлений реальної можливості подати скаргу вчасно.
При прийнятті рішення колегія суддів не врахувала положень ч. 1 ст. 433 КПК та фактично надала іншу оцінку обставинам у цій справі ніж її було надано судом апеляційної інстанції.
При цьому колегією не було встановлено жодних порушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, які є правовою підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
З огляду на викладене вважаю, що передбачених законом підстав для скасування судового рішення не було, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року слід було залишити без задоволення.
3 грудня 2019 року

Суддя ОСОБА_1