Справа № 739/1785/19
Провадження № 1-в/739/84/19
УХВАЛА
Іменем України
"09" грудня 2019 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 секретаря ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 представника УВП №31 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність до положень чинного законодавства України,

В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотання на підставі пунктів 3, 13 частини першої статті 537 КК України про заміну не відбутої частини призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на конкретний строковий термін. Своє клопотання мотивує тим, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 року його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому просить визнати призначене йому покарання як незаконне та суто не конституційне та змінити даний вид покарання на покарання у виді позбавлення волі на відповідний термін, що буде більш доцільно сприяти його адаптації. В обґрунтування клопотання вказав, що зокрема до засуджених, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується умовно-дострокове звільнення; покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність), а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України. Засуджений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. Представник УВП №31 в судовому засіданні висловився про те, що клопотання необгрунтоване та задоволенню не підлягає. Заслухавши засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши заяву та додані матеріали суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого, виходячи з наступного. Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 року ОСОБА_6 визнаний винним і засуджений: за п.п.4,9,12,13 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 23 лютого 2010 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. Пунктом 14 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого. В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. Виходячи з того, що в клопотанні засудженого ОСОБА_6 мова йде не про питання, яке може бути вирішене судом під час виконання вироку щодо нього, а фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного останньому покарання, воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, суд не може погодитися з доводами клопотання засудженого ОСОБА_6 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 року не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого. Відповідно до положень ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена. Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна не відбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим. Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу. З вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 року вбачається, що злочин за який призначено довічне позбавлення волі ОСОБА_6 вчинений в 2007 році, тобто на момент вчинення інкримінованого йому злочину діяв Кримінальний Кодекс України 2001 року, яким за ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктами 4, 7, 12 частини другої цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Таким чином, призначене судом ОСОБА_6 покарання за п.п. 4,9,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, оскільки злочин, у вчиненні якого його визнано винним за вироком суду, вчинено після набрання чинності КК України 2001 року. Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03). Також Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. За таких обставин, підстави для задоволення клопотання про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень чинного законодавства України відсутні. Щодо іншої вимоги зас. ОСОБА_6 про винесення окремого доручення для Верховної Ради України про зміну діючого законодавства відносно засуджених до довічного позбавлення волі з метою їх реального звільнення, дана вимога не грунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду. На підставі викладеного, ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 вересня 2009 р. за п.п.4,9,12,13 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі, про приведення покарання призначеного за цим вироком у відповідність до положень чинного законодавства України, - відмовити. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.
Суддя: ОСОБА_1
Повний текст ухвали оголошено 13 грудня 2019 року о 08 год. 40 хв.