УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 628/275/18
провадження № 51-4793ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 липня 2019 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Куп`янськ Харківської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, приватного підприємця, не одруженого, військовозобов`язаного, зареєстрованого та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК до штрафу в дохід держави у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить суму 1 700 грн,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Підлиман Борівського району Харківської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, військовозобов`язаного, одруженого, який має на своєму утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 190 КК до штрафу в дохід держави у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить суму 1 700 грн,
Харківський апеляційний суд ухвалою від 09 липня 2019 року залишив без змін вирок місцевого суду.
За вироком суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, тобто заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб за обставин якого детально викладених у вироку місцевого суду.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Крім цього, вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, оскільки суд, на його думку, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм злочину за обставин, установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 190 ККколегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання, згідно з указаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про їх особу, а саме: те, що вони задовільно характеризується за місцевим проживання. Крім того, суд урахував обставину, що пом`якшує покарання засудженому, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування збитків та відсутність обставин, що його обтяжують.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З огляду на це, призначивши засудженим покарання у межах санкції ч. 2 ст. 190 КК, а саме у виді штрафу в дохід держави у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд не порушив вимог статей 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідність призначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засуджених й попередження вчинення ними нових злочинів без ізоляції від суспільства. Призначене засудженим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3