Справа № 204/5021/19
Провадження № 1-в/204/985/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_7 зазначив, що вироком Апеляційного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 січня 2004 року його було засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк відбування покарання рахується з 22 січня 1999 року та на даний час складає 26 років. Засуджений зазначає, що в своїх рішення ЄСПЛ дійшов до висновку, що коли внутрішнє законодавство не передбачає можливостей перегляду вироку засудженого до довічного позбавлення волі зі спливом визначеного законом часу, або його дострокового звільнення, довічне ув`язнення не відповідає стандартам статті 3 Конвенції. Більш того, засуджений зазначає, що призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як це мало місце в його випадку, порушує принцип верховенства права та правової визначеності закону, що підтверджується тим, що в Україні була скасована смертна кара. Державою Україною було введено новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. КК України 1960 року був доповнений статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», однак дана новела не була узгоджена зі статтею 7-1 КК України 1960 року, яка містила вичерпний перелік тяжких злочинів, до якого входила і стаття 93 КК України. Правового визначення особливо тяжкого злочину, або розмежування ознак тяжких та особливо тяжких злочинів не містить жодний законодавчий акт, в тому числі і КК України 1960 року. Засуджений вважає, що до прийняття КК України 2001 року, вказані відсутність правової узгодженості закону, яка є невід`ємною складовою частиною принципу верховенства права, не давала судам права застосовувати новий вид покарання «довічне позбавлення волі» до злочинів, які не були визначені законом як особливо тяжкі. Крім того, з 29 грудня 1999 року (часу скасування смертної кари) по 29 березня 2000 року (часу набрання чинності ЗУ № 1483-ІІІ, яким було введене довічне позбавлення волі), максимальною мірою покарання, передбаченого кримінальним законодавством України, були 15 років позбавлення волі. Довічне позбавлення волі є більш суворим видом покарання у порівнянні з 15 роками позбавлення волі, згідно абзацу першого статті 58 Конституції України, не має зворотної сили, а тому застосування до нього довічного позбавлення волі за злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року є безпідставним. Таким чином, призначене йому покарання не могло перевищувати 15 років. Окрім цього, відповідно до Конституції України засуджений має право на змельшуваність його покарання у виді довічного позбавлення волі та на реалістичну перспективу звільнення та повернення у суспільство, іншими словами, кожен засуджений до довічного позбавлення волі має право, на перегляд довічного строку покарання, а також право знати, на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений. Враховуючи, що згідно ст. 8 норми Конституції України, є нормами прямої дії, право на перегляд призначеного покарання засуджений має на підставі норм Конституції України та Конвенції, не залежно від закріплення механізму його реалізації в законах України. Відсутність в законодавстві України чіткого механізму вирішення питання про наявність пенологічних підстав для подальшого тримання засудженого в місцях позбавлення волі не може вважатись підставою для відмови у розгляді та задоволенні даного клопотання. Таким чином, засуджений вважає, що його необхідно звільнити від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав своє клопотання.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання засудженого.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі. Більш того, рішення ЕСПЛ передбачає вжиття заходів загального характеру.
Представник установи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні розглядуваного клопотання.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 січня 2004 року ОСОБА_7 засуджений за п. «ж, з, і» ст. 93, ч. 6 ст. 19 ст. 93 п. «ж, і», ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 17 ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 142 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 185 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України 2001 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи
Кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин, в тому чисті за статтю 93. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кодексу 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.
Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН «Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти» від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин. Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк. Особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, окрім цього, у разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.
Більш того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушеннямстатті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Окрім цього, згідно ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».
Частина 5 ст. 82 КК України у проект Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».
Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Навіть не звертаючи уваги на вищенаведене, у відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.
Адміністрацією ДУВП № 4 суду була надана характеристика засудженого ОСОБА_7 , згідно якої, останній за час відбування покарання зарекомендував себе з негативної сторони, має два непогашених стягнення за порушення вимог режиму утримання, заохочення не застосовувалися. У відношенні представників адміністрації установи поводить себе тактовно, але не завжди виконує законні вимоги, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до 123 КВК України участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу не приймає.
Згідно довідки про заохочення та стягнення, засуджений мав лише одне заохочення в 2013 році. При цьому має вісім стягнень, два з яких непогашені, у вигляді 15 діб ДІЗО та догани, були накладені 25 квітня 2019 року та 03 травня 2019 року за зберігання заборонених предметів та встановлення міжкамрного зв`язку відповідно.
Наведене вище, на переконання суду, свідчить про те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.
З урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що узадоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі належить відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1