ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1143/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/279/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю -

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10

представників потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду Тернопільського апеляційного суду 20 листопада 2019 р. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000180, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного цим вироком основного та додаткового покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII.

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 300000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 243268 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 243268 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду по 573 гривні 50 копійок щомісячно з 20.08.2013 року по 12.03.2025 року.

Також стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз під час досудового розслідування.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду 19 серпня 2013 року близько 22 години 00 хвилин водій ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем марки Volswagen Transporter дн.з. НОМЕР_1 та рухався по своїй смузі руху автодорогою «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече» зі сторони села Підлісці Кременецького району Тернопільської області в напрямку міста Тернопіль із одним пасажиром без вантажу зі швидкістю 61...65 км/год. Однак під час руху на 253 км. + 200 м. вказаної автомобільної дороги водій ОСОБА_7 не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб в разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги пунктів 2.3. (б, д) ПДР України. Під час керування транспортним засобом водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян), 12.2 (у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги), 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.), 12.9 (6) водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил) та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , який тримав праворуч від себе мопед марки «Delta EX 50QT-B» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок наїзду потерпілий ОСОБА_16 отримав закриту черепно-мозкову травму із крововиливами під м`яку мозкову оболонку, закриту травму шийного відділу хребта з розривом зчленувань між 1-м та П-м шийними хребцями та повним переривом спинного мозку на цьому рівні, закриту травму живота, з підкапсулярною тріщиною та надривом печінки, відкриті косо-поперечні переломи кісток обох гомілок на межі середніх та нижніх третин, просторий крововилив у м`які тканини лівої половини передньої поверхні грудей, чисельні садна обличчя та кінцівок. Ці ушкодження стосовно живих осіб за ознакою небезпеки для життя у момент їх спричинення відносяться до тяжких тілесних пошкоджень. Смерть ОСОБА_16 настала внаслідок поєднаної травми голови і шиї з переломами шийних хребців та ушкодженнями речовини головного, спинного мозку та їх оболонок. Таким чином, між спричиненими потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.2, 12.3, 12.4, 12.9.(6) ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_16 тілесних ушкоджень, що призвело до його смерті.

В апеляційних скаргах:
- захисник ОСОБА_8 вважає, що вирок суду підлягає до скасування із закриттям кримінального провадження в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути та його висновки; за наявності суперечливих доказів, що мають істотне значення для справи, у вироку не мотивовано, чому взято до уваги одні докази та відкинуто інші.

Вказує, що досудове розслідування по даному провадженню, всупереч вимог ч.2 ст.9 КПК України, проводилося з грубими порушеннями процесуального законодавства, необ`єктивно і упереджено та з обвинувальним ухилом.

На думку апелянта, ряд доказів, що свідчать про перебування потерпілого в русі і його появу на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 в безпосередній близькості від нього, залишились поза увагою суду або були необґрунтовано і безпідставно оцінені критично.

Зокрема, зазначає, що суд неправильно оцінив такі докази, як показання свідка ОСОБА_17 , висновок експерта № 5-393/13 від 19.09.2013 року, а також експертні висновки №5-512/15 від 23.10.2015 року та від 24.02.2016 року №1/164, які стосуються динаміки руху, місцерозташування учасників дорожньо-транспортної пригоди та наявності технічної можливості у обвинуваченого уникнути ДТП.

Вважає, що висновки суду щодо цих доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Аналіз протоколу огляду місця події від 20 серпня 2013 року і схеми ДТП до нього, якими зафіксовано розташування слідів коліс автомобіля, на думку захисту, свідчить про неправильну оцінку судом висновку експерта № 5-393/13 від 19.09.2013 року і помилкового висновку, що пішохід не переходив смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , як про це стверджував обвинувачений.

Крім того, зазначає, що слідством не зроблено жодної спроби для вияснення питання про те, як і якою дорогою рухався ОСОБА_7 від ОСОБА_18 до м. Кременця, а також які знаки на ній встановлені, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 стверджує, що йому не було відомо, що він керував автомобілем в населеному пункті, де швидкість руху не мала перевищувати 60 км/год.

Вказує на відсутність доказів вини ОСОБА_7 в порушенні вимог п.12.9 Правил дорожнього руху України, так як він не перевищував максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7 ПДР, де встановлені 3.29, 3.31 ПДР, оскільки такі знаки на ділянці дороги, якою рухався обвинувачений не були встановлені.

Стверджує, що при виникненні небезпеки для руху, яку водій ОСОБА_7 своєчасно виявив, він негайно вжив заходів для зупинки ТЗ і застосування безпечного маневру, однак технічної можливості зупинити керований ним автомобіль у нього не було.

Також зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновки автотехнічних експертиз, якими стверджувалося про відсутність технічної можливості у водія автомобіля Фольксваген ( ОСОБА_7 ) шляхом екстреного гальмування зупинити керований ним автомобіль до місця наїзду на нерухому перешкоду і тим самим уникнути наїзду, а також те, що потерпілий ОСОБА_16 перебував у стані алкогольного сп`яніння, переходив проїзну частину дороги у недозволеному для цього місці.

Звертає увагу, що протокол слідчого експерименту від 18.09.2015 року не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому не описані умови погоди під час його проведення та одяг статиста; не залучено до даної слідчої дії мопеда, подібного до мопеда потерпілого; неправильно визначалась видимість в напрямку руху автомобіля, неправильно визначився момент видимості мопеда і пішохода; не узгоджено параметри фар на автомобілі з яким проводився слідчий експеримент з автомобілем, яким керував ОСОБА_7 ; слідча дія проведена не в той час доби, що мала місце ДТП; фототаблиця до протоколу складалась не на місці ДТП.

Вважає, що суд безпідставно поклав у основу вироку результати слідчого експерименту від 18.09.2015 року, який проводився без участі очевидців події та не в тих умовах, які були під час ДТП.

Окрім того, на думку апелянта, показання ОСОБА_7 , надані ним в якості свідка, були незаконно використані при проведенні слідчих експериментів 29.08.2013 року та 18.09.2015 року й стали вихідними даними при проведенні експертиз № 5-439/13 від 15.10.2013 року, № 5-512/15 від 23.10.2015 року та 1/164 від 24.02.2016 року, висновки яких покладено в основу обвинувального вироку.

Також захисник зазначає, що під час слідчого експерименту 29.08.2013 року ОСОБА_7 був залучений в якості підозрюваного, хоча фактично йому підозра тоді ще не висувалася, а вперше про підозру йому було повідомлено 23.05.2016 року. Однак дані вказаного слідчого експерименту були використані як доказ його винуватості у вчиненні злочину, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з постановленням нового вироку, оскільки призначене покарання хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст.286 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Вважає, що суд не дотримався вимог ст.65 КК України, відповідно до якої, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання часткове відшкодування шкоди, оскільки ОСОБА_7 не відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, а кошти в сумі 10 тис. гри для купівлі пам`ятника надав батько обвинуваченого ОСОБА_19 .

Вважає, що суд не врахував ту обставину, що після смерті ОСОБА_20 залишились без годувальника його малолітня дитина, матір- інвалід по зору, та дружина, яка важко перенесла смерть чоловіка.

Також зазначає, що суд не в повній мірі врахував думку потерпілих від злочину, які просили суворо покарати обвинуваченого, оскільки через дії останнього вони зазнали довготривалих фізичних та моральних страждань і до цього часу не можуть оговтатись від пережитого.

Просить скасувати вирок Кременецького районного суду від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 представники потерпілої ОСОБА_11 , - ОСОБА_13 та ОСОБА_12 просять апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 відхилити як безпідставну та необґрунтовану, оскільки вина останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження і доведена повністю як численними висновками проведених судових автотехнічних експертиз, так і показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні місцевого суду, а також слідчими експериментами, в тому числі з участю обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати вирок суду першої інстанції і закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення; прокурора, який просив скасувати вирок Кременецького районного суду від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 та ухвалити новий, призначивши покарання, мотиви якого, вид та строк наведені в апеляційній скарзі прокурора; потерпілу ОСОБА_9 , її представника ОСОБА_10 , а також представників потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які заперечили відносно апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та просили задовольнити апеляційну скаргу, подану прокурором; частково провівши судове слідство; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягають.

Ззгідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, суд першої інстанції у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні свідків та обвинуваченого, а також протоколи слідчих дій та висновки судово-медичних та автотехнічних експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що останній разом із своїми захисником оспорює в апеляційній інстанції і що є предметом апеляційного розгляду.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , який 19.08.2013 року близько 22 години рухався в автомобілі під керування ОСОБА_21 , в якості пасажира ствердив, що в цей час вони проїжджали по об`їзній дорозі м. Кременець і їм на зустріч рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_7 .. За пішохідним переходом, на середині смуги руху зустрічного автомобіля він помітив чоловіка з мопедом, який стояв чи помалу рухався. Даного чоловіка помітив і водій автомобіля, в якому він знаходився, ОСОБА_21 та прийняв необхідні заходи для уникнення наїзду. Відразу ж після цього автомобіль під керуванням ОСОБА_7 збив даного пішохода.

Також він підтвердив, що в подальшому приймав участь у проведенні слідчого експерименту 29 серпня 2013 року.

Свідок ОСОБА_22 , будучи допитана в судовому засіданні, зазначила, що 19.08.2013 року біля 22 години, разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 автомобілем марки VOLKSWAGEN Transporter поверталась з джерела Святої Анни, що в с. Онишківці Дубенського району Рівненської обл. Їхали вони зі швидкістю 60 км/год. по обїзній дорозі м. Кременця в напрямку м. Тернополя. Біля санної траси на їхній смузі руху раптово виникла людина, яку вони збили в той час, як потерпілий намагався перейти дорогу, рухаючись поперек, та був вже на середині смуги їх руху в момент, коли вона побачила дану перешкоду.

Протоколом огляду місця події від 20 серпня 2013 року, зі схемою та фототаблицею до нього, який був предметом дослідження суду першої інстанції підтверджено, що місцем дорожньо-транспортної пригоди є 253км.+200м. автодороги «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече» Кременецького району Тернопільської області. На місці пригоди виявлено автомобіль марки «VOLKSWAGEN Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_1 з ушкодженнями передньої правої частини, лобового скла, переднього колеса та інших пошкоджень, що зазначені в протоколі огляду із зазначенням відстаней та розташування автомобіля. Мопед «Дельта» синього кольору, який розміщений на правому узбіччі дороги; зазначено відстані та його місцезнаходження. На ньому є пошкодження лівої бокової частини з напрямком деформування зліва направо. Виявлено труп ОСОБА_16 , вилучені з місця пригоди його кросівки. Також виявлено слід правих коліс автомобіля марки VOLKSWAGEN Transporter, концентрований осип уламків скла транспортних засобів, слід відкидання мопеда із зазначенням відстаней. Нашарування речовини бурого кольору (крові) із зазначенням відстаней. (т.1 а.п.8-23)

Висновком експерта №552 від 23.09.3013 року встановлено, що між спричиненими потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. (т.1 а.п.38-43)

З висновку експерта №60 від 23.09.2013 суд встановив, що характер, локалізація і механізм утворення пошкоджень на одязі потерпілого, враховуючи дані протоколу огляду місця події і характер тілесних ушкоджень у потерпілого, у сукупності свідчать про, що вони утворились у фазах наїзду транспортним засобом (не виключено вказаним у постанові мікроавтобусом VOLKSWAGEN Transporter) на потерпілого, який в момент первинного контакту з транспортом перебував у вертикальному положенні в якості пішохода, вів праворуч від себе вказаний у постанові мопед і був обернений до автомобіля лівою половиною спини. (т.1 а. п. 51-60)

Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №5-393/13 від 19.09.2013 р. з таблицями ілюстрацій, що також був предметом дослідження місцевого суду, вбачається, що місце наїзду автомобіля марки Volswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохода з мопедом марки «Delta EX 50QT-B», реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходиться на смузі руху до м. Тернопіль (тобто на смузі руху автомобіля марки Volswagen Transporter, дн.з. НОМЕР_1 ).

Даними протоколу проведення слідчого експерименту, зі схемами та фототаблицею до нього від 29.08.2013 року за участю ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , якими були відтворені події дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження захисника ОСОБА_8 про недопустимість вказаного протоколу слідчої дії як доказу, з мотивів зазначення у ньому статусу його підзахисного ОСОБА_7 , як підозрюваного, хоча фактично йому про підозру не повідомлялося, колегія суддів вважає безпідставним.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої статті 87 КПК України (у редакції від 13.04.2012 року) дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Відповідно до ч.1 ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Як слідує зі змісту протоколу слідчого експерименту від 29.08.2013 року, під час проведення даної слідчої дії було визначено місце наїзду водія ОСОБА_7 на пішохода, а також ряд інших статистичних даних, необхідних для проведення подальших процесуальних дій.

Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_7 права не свідчити проти себе і відмовитись давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Під час проведення вказаного слідчого експерименту ОСОБА_7 жодних викривальних показів відносно себе не надавав і мав можливість висловити свою власну точку зору щодо причин травмування пішохода.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_7 , або слідчий у будь-які формі примушував би ОСОБА_7 до визнання своєї винуватості у ДТП.

Колегія суддів вважає, що вказаний слідчий експеримент було проведено у порядку визначеному чинним кримінальним процесуальним законодавством, з дотриманням вимог ст.240 КПК України, а участь під час вказаної слідчої дії ОСОБА_7 , процесуальний статус якого був зазначений як підозрюваний, не є порушенням ст.87 КПК України і не може бути підставою для визнання цього доказу недопустимим.

Експертним висновком №5-439/13 від 15.10.2013 року, який дослідив суд першої інстанції, встановлено, що швидкість автомобіля VOLKSWAGEN Transporter не відповідала дозволеній у населеному пункті швидкості руху 60 км/год. і водій транспортного засобу при умові руху із дозволеною швидкістю мав технічну можливість, із вказаних моментів виникнення перешкоди для руху, уникнути наїзду на перешкоду і тому в діях водія вбачається невідповідність технічним вимогам п.12.4 ПДР України, яка перебуває в причинному зв`язку з настанням ДТП. (т.1 а.п.147-153)

З наведених вище міркувань щодо відсутності підстав для визнання як недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 29.08.2013 року, вихідні дані якого були використані для проведення вказаної експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту щодо недопустимості як доказу результатів даного експертного висновку.

З протоколу проведення слідчого експерименту і схеми до нього від 18.09.2015 року метою якого було встановлення відстані від передньої частини автомобіля «Volkswagen Transporter» до пішохода, що рухався смугою руху вказаного автомобіля в момент настання його конкретної видимості водію ОСОБА_7 та встановлення видимості елементів дороги в напрямку руху, вбачається, що з місця водія автомобіля Фольксваген чітко видно перешкоду з відстані 87,5 метра. (т.2 а.п.54-57)

При проведенні даного слідчого експерименту були використані відомості з протоколу огляду місця події та схеми до нього від 19.08.2013 року, висновки судових автотехнічних експертиз №5-439/13 від 15.10.2013 р. та № 8693/14-52 від 14.10.2014 р., згідно яких наїзд автомобілем марки Volswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 на пішохода відбувся на смузі руху до м. Тернопіль на віддалі 2, 3 м та 2, 3 м до початку зафіксованого в протоколі огляду місця події та схемі осипу скла та уламків частин транспортного засобу та свідчення ОСОБА_7 щодо місця розташування потерпілого та мопеда.

Висновком експерта № 512/15 від 23.10.2015 року встановлено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля Volswagen Transporter не відповідали вимогам п.12.3 ПДР., що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Висновки цієї експертизи підтверджуються і висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 1/164 від 24.02.2016 року, згідно якої в даній дорожній ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, при заданих вихідних даних, порівнюючи фактичні дії водія автомобіля «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 в умовах місця події, з необхідними його діями у відповідності до Правил дорожнього руху України, експерт прийшов до висновку, що вони суперечили технічним вимогам п.п.12.3, 12.4 та 12.9 (б) чинних Правил дорожнього руху України, при цьому факт суперечності технічним вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. (т.2 а.п.90-94)

Обидва вищевказаних експертні висновки були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Доводи захисника ОСОБА_8 про недопустимість використання показань ОСОБА_7 , який на той час перебував у статусі свідка, при проведенні слідчого експерименту 18.09.2015 року і надання серед інших як вихідних даних для проведення зазначених вище експертиз, з мотивів невідповідності такого доказу вимогам допустимості, на думку колегії суддів є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Вказаний слідчий експеримент, проведено з метою встановлення технічних параметрів обставин дорожньо-транспортної пригоди, а не одержання від ОСОБА_7 викривальних показань. З матеріалів справи видно, що свідок ОСОБА_7 допитувався органом досудового розслідування, як і інші свідки у кримінальному провадженні, з дотриманням встановлених КПК гарантій допиту свідка. Сторона захисту жодним чином не була обмежена в реалізації свого права оспорювати докази, отримані в результаті таких дій. Тому, колегія суддів не вбачає підстав вважати недопустимими докази, в яких використані відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_7 як свідком.

Наведені стороною захисту мотиви щодо невідповідності протоколу слідчого експерименту від 18.09.2015 року вимогам КПК, які полягають у відсутності опису погодних умов, одягу статиста невідповідності мопеда та ряду інших параметрів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає надуманими, оскільки такі зауваження є несуттєвими, а основні вимоги щодо проведення такої слідчої дії повністю узгоджуються з вимогами ст.240 КПК України, якою регламентовано порядок проведення слідчого експерименту.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_8 про те, що у зв`язку з відсутністю відповідних дорожніх знаків його підзахисному ОСОБА_7 не було відомо, що він керував транспортним засобом в межах населеного пункту, де швидкість руху не мала перевищувати 60 км/год., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З відповіді начальника філії Кременецька ДЕД від 04 лютого 2014 р. № 25 вбачається, що до місця ДТП зі сторони м. Почаїв обмежено швидкість руху до 60 км/год дорожнім знаком 5.45 Початок населеного пункту, встановленим на автомобільній дорозі Острог- Кременець- Почаїв- Радивилів км:85+140. (т.1 а.п.237)

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні стверджував, що він заїхав в м. Кременець не зі сторони м. Почаєва, а із сторони села Сапанів, а в цьому напрямку дорожні знаки, що інформують про в`їзд на територію населеного пункту м.Кременець, відсутні, під час апеляційного розгляду, за клопотанням захисника ОСОБА_8 досліджено лист відповідь т.в.о. начальника Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_23 на адвокатський запит від 07 червня 2017 року про те, що «Від місця виїзду із вулиці Урочище Трикутник с. В.Млинівці Кременецького району на а/д М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Терелебче із напрямком руху по а/д М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Терелебче дорожні знаки, що інформують про в`їзд на територію населеного пункту Кременець, відсутні».

Однак, колегія суддів вважає, що ця обставина жодним чином не спростовує доведеності вини ОСОБА_7 в порушенні інкримінованих йому правил дорожнього руху, оскільки надана захисником довідка датована 07 червня 2017 р., в той час як ДТП сталася 19 серпня 2013 р., тобто майже за чотири роки до дати, зазначеній у довідці, а тому вона не може бути прийнята судом до уваги як беззаперечний доказ показань обвинуваченого в цій частині. Окрім того, проведеними експертизами по справі встановлено, що факт невідповідності дій водія технічним вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди) знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, перевищення обвинуваченим дозволеної швидкості в межах населеного пункту чи його пересування поза межами населеного пункту, де швидкість транспорту не обмежена, не спростовує вищенаведених висновків автотехнічних експертиз стосовно порушення ним п.12.3 ПДР, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що сам факт наявності чи відсутності дорожніх знаків, які обмежують швидкість автомобіля, з урахуванням його пересування в населеному пункті і враховуючи, що обвинувачений, з поміж іншого, порушив вимоги п.12.3 ПДР, суттєвого значення не має.

На думку колегії суддів, не є визначальним для доведеності вини ОСОБА_7 питання, на якому наголошує захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, щодо невстановлення з вірогідністю досудовим слідством і судом факту перебування потерпілого на проїжджій частині дороги у нерухомому стані чи перетинання ним дороги в момент ДТП, оскільки саме ця обставина, на думку адвоката, є однією з вирішальних для визнання чи невизнання його підзахисного винуватим у вчиненні ДТП.

До такого висновку колегія суддів приходить, виходячи із системного аналізу проведених по справі як судово-медичних, так і судово-автотехнічних чи транспортно-трасологічних експертиз, за результатами яких перебування потерпілого в нерухомому стані чи в динаміці (перетинання ним проїжджої частини дороги в момент зіткнення з транспортним засобом) не мало вирішального значення для встановлення причини дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з оцінкою, яку суд першої інстанції надав таким доказам, як протокол проведення слідчого експерименту від 24.12.2013 року за участю свідка ОСОБА_22 , експертні висновки № 5-642/13 від 26.12.2013 року, № 1730/1731/14-52 від 11.04.2014 року та № 5-648/14 від 03.02.2014 року, які стосується обставин розвитку ДТП за умови перебування потерпілого в русі. Мотиви, з яких місцевий суд дав їм критичну оцінку, належним чином обґрунтовані, базуються на всебічному і повному дослідженні всіх матеріалів даного кримінального провадження, а також на порівняльному аналізі з іншими доказами по справі, якими стверджується наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Факт перебування потерпілого ОСОБА_16 в стані алкогольного сп`яніння, про що наголошує захисник ОСОБА_8 , з огляду на обставини і причини ДТП, що були досліджені судом першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, не перебуває в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_8 зазначено про недоведеність вини його підзахисного в порушенні вимог п.12.7 Правил дорожнього руху України. Однак, як в матеріалах провадження, так і вироку суду відсутні вказівки на порушення його підзахисним цієї норми ПДР.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

З огляду на ці обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та закриття провадження у справі за відсутністю і недоведеністю вини ОСОБА_7 , як про це ставить питання в апеляційній скарзі його захисник адвокат ОСОБА_8 .

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , про посилення якого прокурор ставить питання в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог закону і, відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості тяжкості вчиненого ним злочину, фактичні обставини кримінального провадження, особу винного, а також інші обставини.

Зокрема, судом враховано, що злочин вчинено ОСОБА_7 з необережності, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий та має на утриманні малолітню дитину.

Також, суд обґрунтовано прийняв до уваги і наявність такої пом`якшуючої обставини, як часткове відшкодування заподіяної шкоди.

Доводи прокурора щодо безпідставності такої пом`якшуючої обставини з мотивів відшкодування цих коштів батьком обвинуваченого, а не самим ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статті обвинувачення, відповідає інтересам суспільства, є обґрунтованим, а також є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Рішення щодо призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і призначення більш суворого покарання, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурор, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2018 р., яким ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.286 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням керувати транспортними засобами на строк два роки, із звільненням від відбування призначеного цим вироком основного і додаткового покарання на підставі п. в статті 1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 р. № 1810- VIII без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. На неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи