КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, матеріали з кримінального провадження №0000613 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року продовжено дію застосованого до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожного з них, запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 22 вересня 2019 року включно.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачуються, в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, а саме у вчиненні терористичного акту, що призвело до загибелі людей, у тому числі працівників правоохоронних органів, та отримання низкою осіб тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі,мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує загроза переховування обвинувачених від суду, з огляду на суворість покарання, яке їм загрожує у разі _____________________________________________________________
Справа №11-кп/824/2715/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_12
Категорія: ч. 3 ст. 258 КК України Доповідач ОСОБА_1
доведення їх винуватості, та перешкоджання правосуддю, оскільки на теперішній час не допитані потерпілі та свідки, що не виключає ризику вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 незаконного впливу на зазначених учасників кримінального провадження з метою спотворення ними показань, а також вчинити новий злочин, тому з метою забезпечення не лише прав обвинувачених, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не погоджуючись з ухвалою суду, просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_11 захід забезпечення кримінального провадження (запобіжний захід) у виді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що будь-які підстави та обставини, які зазначаються судом на обґрунтування рішення про продовження строків тримання під вартою, мають бути реальними та обґрунтованими, тобто підтверджуватись достовірними доказами та фактами, проте, судом першої інстанції були повністю проігноровані принципи, сформульовані прецедентною практикою Європейського Суду, а ухвалене ним рішення про продовження строків тримання обох обвинувачених під вартою було сформульоване у стереотипних та шаблонних формулюваннях, що так само, неодноразово визнавалось Європейським Судом як порушення гарантій, передбачених ч. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р.
Зокрема, судом першої інстанції, при ухвалені рішення про продовження строків тримання під вартою, не було здійснено ані індивідуальної по відношенню до кожного із обвинувачених оцінки обставин, передбачених ст. 178 КПК України, ані хоча б їх змістовного описання, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, посилання суду першої інстанції на необхідність забезпечення безпеки суспільства, тобто на публічний інтерес, як на одну із підстав прийняття рішення про продовження строків тримання під вартою, є також порушенням гарантій статті 5 Конвенції, про що вже зазначалось Європейським Судом, який наголосив, що посилання на «публічний інтерес», або на «захист публічного порядку», як на підставу для тримання особи під вартою, можливе лише у випадку, якщо така підстава прямо передбачена відповідним національним законодавством, чого в Україні не має.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 , не погоджуючись з ухвалою суду, просить її скасувати та змінити запобіжний захід ОСОБА_10 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судовий розгляд був неповним, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, до того ж, судом було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Між тим, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, суд повинен враховувати вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі лише суворості можливого судового рішення, повинні враховуватися всі інші обставини та факти, що передбачені в ст. 178 КПК України, та прокурором повинні бути доведені доказами ризики, що передбачені в ст.177 КПК України.

Зокрема, численна практика Європейського Суду з прав людини встановлює, що ризики та обставини не повинні оцінюватись абстрактно, а мають підтверджуватися фактичними даними.
Так, ОСОБА_10 під час його затримання був працівником батальйону патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в м. Києві, в який вступив добровольцем та тривалий час приймав участь у бойових діях, захищаючи територіальну цілісність, Конституційний лад та Державний устрій України від збройної навали країни агресора - Російської Федерації та утворених ним колаборантських формувань. Проте, під час утримання в ITT ГУ МВС України в м. Києві, ОСОБА_10 незаконно поміщували до камери разом із раніше засудженими особами, які застосовували до нього як фізичне насильство, так і постійний психічний тиск, примушуючи його зізнатися та оговорити інших осіб. Тобто вбачається, що обрання та постійне тривале продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування було застосовано до ОСОБА_10 не з метою уникнути ризиків, що передбачені в ст. 177 КПК України, а з метою здійснення на нього незаконного впливу й тиску та примушення до зізнання, та штучного пов`язування його дій із певною політичною партією для створення штучних підстав для її заборони.
Крім того, під час досудового розслідування, яке тривало один рік, з ОСОБА_10 майже не проводились офіційні слідчі дії, в яких би приймали участь захисники. До виконання вимог ст. 290 КПК та вручення обвинувального акта було проведено лише допит ОСОБА_10 , як підозрюваного, здійснено його освідування (після його побиття), одночасний допит із підозрюваним ОСОБА_11 , два додаткових допити та пред`явлення остаточної підозри. Проте до зміни органу досудового розслідування, практично щодня до ОСОБА_10 приходили оперативні працівники та інші особи, які здійснюють на нього психічний та фізичний тиск, і лише після написання захистом заяв про злочини та виклику в ITT СОГ цей тиск припинився. Також в проведення побачення із батьками під час досудового розслідування, слідчий постійно ОСОБА_10 відмовляв, хоча, згідно ст. 12 Закону України «Про попереднє ув`язнення» він мав право не менше ніж на три побачення в місяць. Хоча ОСОБА_10 був працівником міліції та більшість потерпілих також була працівниками міліції та Національної гвардії України, в порушення вимог ч. 4 ст. 216 КПК України, досудове розслідування здійснювалось не прокуратурою, а ГСУ МВС, і лише 27.11.2015 р. начальником ГСУ ГПУ було виконано вимоги щодо підслідності.
Тому вбачається, що слідчі дії та процесуальні рішення у даному кримінальному провадженні вчинялись не з метою встановлення об`єктивної істини по справі, а з метою переслідування за політичні погляди та дискредитації певних політичних сил, шляхом штучного створення та фабрикації доказів про «злочинну організацію», у зв`язку з чим існували обставини, які викликали обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчих та прокурора.
Крім того, під час неодноразового продовження тримання під вартою під час досудового розслідування, слідчі судді не були неупередженими, безсторонніми та незалежними, а навпаки піддавалися тиску з боку керівництва судової та виконавчої гілки влади, тому, в порушення вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 6, 7, 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 21 КПК України, розгляд справи про обрання запобіжного заходу не був справедливим та неупередженим.
Також постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не досліджував жодного доказу продовження існування ризиків, а оцінював існування ризиків лише абстрактно.
Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання лише в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Тобто лише сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може обґрунтовувати обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Разом з тим, слідчий суддя не врахував те, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, перебував на службі в добровольчому батальйоні в зоні АТО, де захищав Батьківщину від навали Російських окупантів, та не збирається переховуватися від слідства чи суду, а також те, що досудове розслідування давно закінчено та вже, майже три роки триває судовий розгляд, що ОСОБА_10 жодним чином не може сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не має можливості впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Крім того, ОСОБА_10 31.08.2015 p. приймав участь в мітингу, саме з метою захисту державності та Конституції України від внесення до її Розділу І прихованих змін щодо зменшення унітарності та суверенітету, який поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Також ОСОБА_10 в 2014 році приймав участь у акціях протесту на Майдані Незалежності в м. Києві, де він, 20.02.2014 року, був свідком жорстокого розстрілу цивільних активістів та учасників мирного протесту працівниками спецпідрозділів, та надавав допомогу пораненим і вбитим, був учасником подій на вул. Грушевського, а також більше року ОСОБА_10 перебував в зоні проведення АТО, приймав участь у бойових діях, перебуваючи під обстрілами, бачив загибель бойових товаришів, отримував контузії та інші травми, при цьому, жодного разу він не отримував кваліфікованої медичної або психологічної допомоги, тобто не проходив психологічної реабілітації та адаптації, тому 29.08.2015 року, повернувшись до м. Києва з метою переведення до іншого батальйону, у зв`язку з розформуванням добровольчих батальйонів, він психологічно відчував себе пригнічено, сильно морально виснаженим, тому під час проявлення будь-ким, а особливо працівниками правоохоронних органів із спеціальними засобами агресії та фізичного впливу відносно цивільних громадян або мирних мітингувальників, у ОСОБА_10 проявляється загострене відчуття люті та несправедливості.
За таких обставин, судом, який тривалий час (три роки) постійно продовжує дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ігнорується та не надається оцінка у своїх ухвалах постійним посиланням захисту на той факт, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку, та не зазначається в ухвалі, чому тривалий час не враховується, зокрема, особистість обвинувачених, їх моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій вони зазнають судового переслідування.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 , не погоджуючись з ухвалою суду, просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд послався лише на обґрунтування сторони обвинувачення та проігнорував його позицію та сторони захисту, а саме, що ним та його захисником неодноразово подавались клопотання про поруки народних депутатів України та депутатів Київської міської ради, а також заява від його рідної тітки про забезпечення йому постійного місця проживання в межах Києво-Святошинського району м. Києва.

Крім того, він та його захисник неодноразово наголошували, що сторона обвинувачення жодним чином не обґрунтувала існування ризиків в разі перебування його на волі.

Також судом не враховано тривалий розгляд справи, більше ніж 3 роки 11 місяців, та те, що протягом всього розгляду справи він має належну процесуальну поведінку.

За таких обставин, вважає, що ухвала суду про продовження терміну тримання під вартою є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , не погоджуючись з ухвалою суду, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання,посилаючись на те, що суд безпідставно продовжив йому запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки прокурором не було приведено аргументованих доказів про необхідність його утримання під вартою, а судом не взято до уваги клопотання народних та місцевих депутатів про поруки.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 щодо апеляційних прохань, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000613 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.
Суд першої інстанції дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 25 липня 2019 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожному з них, строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 22 вересня 2019 року включно.
З таким рішення суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачуються в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі, а також, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності, характер та масштабність наслідків злочинів, які ставляться ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вину, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачені, можуть переховуватись від суду, вчиняти тиск на потерпілих, свідків, які на теперішній час не допитані, можуть бути активними учасниками громадських заворушень та вчиняти інші незаконні протиправні дії, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах захисники та обвинувачені, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою колегія суддів не встановила.
Доводи апелянтів про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 при винесенні обвинувального вироку, характер протиправних дій, які ставляться у провину обвинуваченим, а саме - вчинення вибуху під час протестної суспільної акції під будівлею Верховної Ради України, що потягло настання тяжких наслідків, а саме - смерть чотирьох осіб, у тому числі працівників правоохоронних органів, та отримання низкою осіб тяжких і середньої тяжкості тілесних ушкоджень, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинувачених.
За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисників та обвинувачених задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року, якою продовжено дію застосованого до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожного з них, запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 22 вересня 2019 року включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3