Справа № 471/368/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Арбузинського районного суду Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, передбачених ч.5 ст. 195 КПК України, покладених на ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження № 0000423, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 вересня 2018 року, по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_4 за ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 185 КК України та клопотання захисника ОСОБА_10 і обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу,-

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває вказане кримінальне провадження.

У судовому засіданні прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку дії покладених на ОСОБА_8 обов`язків, як то, прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатись без дозволу суду з м. Одеса та повідомляти суд про зміну місця проживання, на 60 діб.

Своє звернення умотивував наявністю обгрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та ризиків, регламентованих ст. 177 КПК України, як то, переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Зокрема, прокурор вказував, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, усвідомлює можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі, у той час, як, постійного місця роботи не має, і раніше відбував покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, обвинувачений, перебуваючи на волі, може знищити чи сховати будь яку з викрадених речей, оскільки їх місцезнаходження під час досудового розслідування не встановлено.

З метою уникнення кримінальної відповідальності, на думку прокурора, ОСОБА_8 може негативно впливати на потерпілих і свідків шляхом залякування та погроз, у той час, як їхні об`єктивні показання мають важливе значення для провадження, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, так як раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Позиція учасників провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення внесеного прокурором клопотання не заперечив, проте, просив застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід, посилаючись на те, що йому потрібно заробляти кошти.

Захисник обвинуваченого заперечив проти вимог прокурора, посилався на те, що його клопотання не відповідає вимогам закону, так як продовження обов`язків є неможливим. Крім того, вказував на необгрунтованість ризиків, відсутність фактів порушення обвинуваченим умов застави і, у свою чергу, заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

Інші учасники своєї позиції не висловлювали.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався у ракурсі встановлених обставин із даного питання

У свою чергу суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши надані ними докази та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання відомості, які мають пряме та опосередковане значення для вирішення порушеного перед ним питання, обговоривши доцільність/недоцільність продовження дії запобіжного заходу на даний час, можливість/неможливість його зміни, керуючись законом, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, зробив наступні висновки та виходив із такого.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Також, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Зокрема, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).

Підставою ж для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч.2 ст. 177 КПК України).

Водночас, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням ( ч.3 ст.132 КПК України).

Та як убачається із клопотання, у цьому випадку, необхідність продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинуваченого, прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 об`єктивно підозрюється, у вчиненні кримінального правопорушення, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, у зв`язку із чим останній будучи обізнаним з мірою покарання за вчинене діяння, може здійснити дії, передбачені ст. 177 КПК України.

Згідно норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити в сукупності всі обставини, із числа регламентованих п.п.1-12 ч.1 ст. 178 КПК України.

Тож, суд вважає за можливе перейти до питання оцінки обставин, вказаних стороною обвинувачення, як передумов, які слугують для застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження на даному його етапі.

Зокрема, суд достовірно установив, що ухвалою слідчого судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року відносно ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із можливістю внесення застави у розмірі 153 680,00 грн. та покладенням обов`язків, із числа регламентованих ч.5 ст. 194 КПК України, як то, прибувати до слідчого за першою вимогою, не відлучатися з м. Одеса без дозволу слідчого, прокурора або суду та повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця свого проживання.

Вказана ухвала була скасована 04 січня 2019 року, а до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 09 лютого 2019 року включно та одночасно визначено заставу у розмірі 153 680,00 грн.. Крім того, на ОСОБА_8 ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 січня 2019 року покладено обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України, а саме : прибувати за кожною вимогою до слідчого Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області, прокурора або суду; не відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду за межі м. Одеса та повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну місця свого проживання.

30 січня 2019 року внесено заставу в розмірі 156 680,00 грн., що підтверджується листом в.о. начальника ДУ Миколаївський слідчий ізолятор від 31 січня 2019 року, а ОСОБА_8 звільнено з під варти.

Отже, при застосуванні цього виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 було об`єктивно установлено дійсні ризики згідно кримінального процесуального закону, а тому суд вважає, що на даний час ці обставини не є спростованими, позаяк, стороною захисту не приведено вагомих аргументів щодо зміни ситуації, які б свідчили, що ризики, або хоча б один із них, відпали.

У той час, як потреба обвинуваченого у отриманні коштів, у тому числі й залогових, не є підставою для зміни запобіжного заходу, поскільки таку можливість суд визначає виходячи включно із наявності/відсутності ризиків із числа передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та інших обставин, що прямо визначені процесуальними нормами і приведені вище.

А тому стороною захисту, у супереч положень ч. 5 ст. 132 КПК України, не було надано суду допустимих доказів, які б свідчили про відсутність ризиків встановлених стороною обвинувачення, або ж належного обґрунтування можливості застосування положень ч. 3 ст. 194 КПК України до обвинуваченого.

Натомість, сторона обвинувачення належно довела, що обставини, визначені п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 КПК України є дійсними, так як було встановлено наявність передумов регламентованих п.п. 1-3 ч.1 ст. 194 того ж Кодексу.

Зокрема, поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, але виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При цьому, суд обговоривши можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який, виходив із наданих сторонами судового провадження матеріалів і оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі визначені п.п.1-12 ч. 1 ст. 178 КПК України, вважає, що вони, як то, вагомість наявних доказів щодо обставин, які досліджувались судом у контексті порушеного перед ним питання, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, вік та стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі репутація і майновий стан, дотримання умов застосування запобіжного заходу, вказують на те, що обставини передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України є дійсними в цей період, що, у світлі норм кримінального процесуального закону України, свідчить про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

В той же час, положення Глави 18 КПК України регулюють порядок застосування запобіжних заходів на стадії досудового розслідування та судового провадження і передбачають можливість продовження дії таких запобіжних заходів як тримання під вартою (на стадії досудового та стадії судового розгляду), домашнього арешту та дію обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Продовження дії інших запобіжних заходів, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, законом не передбачено. Вказані запобіжні заходи діють протягом всього кримінального провадження (досудового, судового), до моменту їх припинення за встановлених законом обставин.

Тобто, строк дії запобіжного заходу у виді застави під час кримінального провадження (досудового розслідування, судового провадження) КПК України не обмежений, що свідчить про те, продовженню підлягають тільки обов`язки визначені п.п. 1-9 ч. 5 ст. 199 КПК України, а не сам запобіжний захід.

За таких умов, суд визнає обставини визначені п. п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному провадженні, достовірність підозри, недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам обґрунтованими і вважає дію запобіжного заходу у виді застави продовженою протягом всього кримінального провадження, до моменту його припинення за встановлених законом обставин.

Щодо продовження дії обов`язків, покладених на ОСОБА_11 судовим рішенням від 04 січня 2019 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, суд уповноважений зобовязати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду чи іншого органу державної влади, а також виконувати один або і кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Зміст зазначеної норми свідчить про те, що законодавець визначив, що зобов`язання прибувати за кожною вимогою до уповноваженого органу є складовою запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, та зберігається за обвинуваченим весь час протягом дії запобіжного заходу, у зв`язку з чим не потребує продовження, а тому клопотання прокурора у частині продовження дії даного обовязку до 60 днів не підлягає задоволенню.

Обов`язки ж визначені п.п. 1-9 ч. 5 ст. 194 КПК України, необхідність яких доводиться прокурором окремо, згідно ч. 6 ст. 194 КПК України, можуть бути покладені на підозрюваного на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора, в порядку, передбаченому ст. 199 КПК України.

Отже, обов`язок прибувати за кожною вимогою покладається на обвинуваченого судом і не підлягає продовженню, позаяк, його виконання не може пов`язуватись із необхідністю встановлення періодичності явки до визначеної службової особи, тобто обов`язку, передбаченого п.1 ч.5 ст. 194 КПК України, який, як зазначив суд вище, підлягає продовженню.

Як наслідок, цей обов`язок з`являтись на кожну вимогу покладається судом в силу того, що обвинувачений наразі вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави, тобто такий захід, який не пов`язаний з утриманням під вартою.

Тому суд вирішує питання в частині продовження лише тих обов`язків, які регламентовані п.п. 1-9 ч.5 ст. 194 КПК України, як у даному випадку, не відлучатись без дозволу суду з м. Одеси та повідомляти суд про зміну місця проживання.

У контексті можливості продовження цих обов`язків суд виходив із фактичних обставин, що викладені ним вище, а також із практики ЄСПЛ.

Зокрема, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Тож суд, враховуючи доведеність ризиків, регламентованих ст. 177 КПК України, у даному провадженні стосовно обвинуваченого, відсутність визначених кримінальним процесуальним законом підстав для припинення дії запобіжного заходу, вважає, що клопотання прокурора в частині продовження обов`язків, передбачених п.п.2,3 ч.5 ст. 194 КПК України підлягає задоволенню частково, у межах 60 діб, оскільки потреби кримінального провадження на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого.

Обставини ж, на які посилалась сторона захисту, суд не сприймає, як переконливі, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, тобто містять сумнівну основу, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

Тому у світлі вищевикладеного, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, у той час, як клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш мякий має бути відхилене.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 1-2, 7-29, 131, 132, 176-179, 193, 194, 369-372, 376 КПК, суд, -

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_8 прибувати за кожною вимогою до Арбузинського районного суду Миколаївської області, не відлучатися без дозволу Арбузинського районного суду Миколаївської області з м. Одеси та повідомляти Арбузинський районний суд Миколаївської області про зміну місця проживання у строк до 26 липня 2019 року.
Роз`яснити, обвинуваченому ОСОБА_8 , що якщо він не з`явиться за викликом до Арбузинського районного суду Миколаївської області без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Застава, що не була звернене в дохід держави, повертається обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому, застава, внесена обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом га виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення, але заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Суддя ОСОБА_1