Ухвала

іменем України
30 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 161/17960/18

провадження № 51-1860ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року,
Короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2019 року ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі КК) у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 2 ст. 345 КК у виді обмеження волі на строк 4 роки; за ч. 1 ст. 347 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 259 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково та змінив вирок в частині вирішення долі речових доказів.
Як установив Cуд, ОСОБА_5 07 квітня 2018 року приблизно о 16:30 у м. Луцьку під час телефонної розмови погрожував нанесенням тілесних ушкоджень та застосуванням вогнепальної зброї поліцейському роти №4 батальйону УПП у Волинській області ОСОБА_6 у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків.
11 квітня 2018 року о 19:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в квартирі на АДРЕСА_1 за допомогою власного мобільного телефону повідомив по лінії 102 завідомо неправдиву інформацію про замінування та підготовку вибуху в Волинській обласній клінічній лікарні, що спричинило тяжкі наслідки а саме: створило обстановку загального страху, невпевненості, порушило безпеку громадян, призвело до зриву режиму роботи лікувального закладу, який виразився в евакуації медичних працівників та пацієнтів вказаного лікувального закладу.
Надалі, того ж дня, приблизно о 19:00 ОСОБА_5 на сходовій клітці поруч з вказаною квартирою, усвідомлюючи факт викриття його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК з метою перешкодити у виконанні своїх службових обов`язків вихопив з рук старшого оперуповноваженого ВКП Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 телефон «Samsung» та розбив, завдавши потерпілому збитків на суму 2 500 грн, після чого приблизно о 19:10 наніс поліцейському УПО у Волинській області ОСОБА_8 у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків три удари правою ногою в ділянку лівої гомілки, завдавши тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити судові рішення і призначити остаточне покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України, яке не пов`язано з обмеженням та позбавленням волі. На думку захисника, при призначенні покарання судами не враховано, що засуджений має на утриманні малолітню дитину, частково відшкодував збитки лікарні та повністю потерпілим, які є працівниками поліції, активно сприяв розкриттю вчинених ним діянь, має постійне місце роботи.
Мотиви Суду
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Наведених норм права суд не порушив.
Згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_5 захід примусу,суд, урахувавши ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особу винного, який у вчиненому щиро розкаявся, раніше не судимий, має постійне місце проживання, де характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, на спеціальних обліках не перебуває, частково відшкодував завдану шкоду, а також обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість досягнення мети виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства.
При цьому, суд, врахувавши обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, а також відсутність претензій з боку потерпілих, дійшов висновку щодо можливості призначення ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 259 КК.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника в інтересах засудженого ОСОБА_5 , навів переконливі мотиви, з яких він визнав їх неприйнятним і такими, що не є підставою для зміни вироку.

Суд вважає неприйнятними аргументи захисника про наявність підстав для застосування ст. 69 КК, з якої вбачається, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Проте з огляду на встановлений у справі характер дій засудженого наведені стороною захисту дані про особу винного не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тому відсутні правові підстави для призначення засудженому покарання, більш м`якого, ніж передбачено законом.
Обраний ОСОБА_5 захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає. Таким чином, касаційні вимоги про пом`якшення покарання є неспроможними.
Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та не викликають сумнівів у їх правильності, а посилання скаржника на надмірну суворість покарання, істотні порушення загальних засад при його призначенні, а також недотримання судами вимог ст. 370 КПК є неспроможними.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9 єва