У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001963 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2018 року

Обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, громадянин України, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.203-2 КК України;

-виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.176 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_6
обвинувачений: ОСОБА_5

захисник: ОСОБА_7

__________________________________________________________________
провадження :№ 11-кп/812/361/19 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_8
категорія : ч.1 ст. 203-2 КК України доповідач апеляц. інстан.: ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2018 року стосовно нього в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.203-2 КК України та ухвалити в цій частині новий вирок, яким виправдати його за відсутністю в діях складу даного злочину, в іншій частині залишити вирок без змін.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає сумі 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень.
ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.176 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Апелянт вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим.
Зазначає, що стороною обвинувачення не було надано суду доказів того, що він є організатором азартних ігор та надавав доступ до ігор обмеженому колу осіб, надавав допомогу у прийнятті ставок, видавав грошові кошти та отримував прибуток внаслідок цього.
Вважає безпідставними і не підтвердженими належними та допустимими доказами висновки суду щодо того, що він видавав гравцям виграші, проводив облік ставок та грошей з корисливих мотивів за що отримував частку грошових коштів від діяльності букмекерської контори.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_5 на початку січня 2015 року, перебуваючи у місті Миколаїв, керуючись корисливим мотивом, в порушення вимог ст.2 Закону України "Про заборону грального бізнесу в Україні" розпочав діяльність з надання можливості доступу до азартних ігор в букмекерських конторах. ОСОБА_5 в період часу з початку січня 2015р. по 11.02.2015р., реалізуючи свій злочинний умисел, в орендованому невстановленою слідством особою приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , забезпечуючи за допомогою телевізорів та моніторів, якими були обладнані стіни та столи орендованого приміщення та які були підключені до всесвітньої мережі Інтернет, транслювання в орендованому приміщенні різних спортивних ігор з 16 год.00 хв. до 22 год.00 хв., приймав у відвідувачів закладу - гравців "ставки" в грошових коштах на певні спортивні ігри, та виплачував виграші учасникам азартних ігор, умовою участі яких було внесення гравцями грошових ставок.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляційної скарги без задоволення, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд безпідставно визнав його винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України, оскільки він не займався гральним бізнесом, а тільки був найнятий на роботу і виконував лише функції працівника.

Але такі твердження апелянта спростовуються зібраними по справі та дослідженими в суді першої інстанції доказами в їх сукупності.

Так, сам обвинувачений, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції пояснював, що визнає свою вину частково, зазначав, що в нього є досвід роботи в букмекерській конторі. Раніше в період з 2003 по 2009 рік він працював у подібній конторі до того часу як ця контора закрилася у зв?язку із забороною грального бізнесу в 2009 році. Коли знайомий ОСОБА_9 запропонував йому роботу в букмекерській конторі- він погодився. Всі основні питання щодо роботи контори вирішував ОСОБА_9 . Він працював касиром, його робота полягала в тому, щоб приймати грошову суму від клієнтів. Він після приймання грошей від клієнтів видавав їм листки з програмного забезпечення. Розрахунки велися по таблицях, і він вів листки. Йому по електронній почті присилалася інформація та суми по яких він повинен був здійснити виплати гравцям. Гроші зберігалися в приміщенні і він їх видавав гравцям За гроші відповідальний був він. В квитанції вказувалися суми і які матчі будуть розігруватися, а також в ній вказувався час та дата. Відомості також присилалися по електронній почті. ОСОБА_9 він гроші віддавав в кінці тижня. ОСОБА_9 вказав йому, що він може брати з каси гроші собі як винагороду за роботу в розмірі 100 грн. в день. Він, працюючи в конторі вважав, що букмекерські контори дозволені.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 показав, що на початку 2015 року, він неодноразово, по вихідних приходив в контору до свого знайомого ОСОБА_11 , який на той час працював в букмекерській конторі. В приміщенні контори були столи, телевізори і особистий кабінет ОСОБА_5 , в кабінеті був комп`ютер, особисті речі. ОСОБА_12 приймав ставки на спортивні ігри. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що він також робив ставки на спортивні ігри в цій конторі.
Свідок ОСОБА_14 , допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції показав, що в кінці грудня 2014 на початку 2015 року, він здав в оренду приміщення по АДРЕСА_2 . До нього прийшли обвинувачений і ще один чоловік. Сказали, що будуть надавати інтернет послуги. Він знав обвинуваченого ОСОБА_5 і раніше, так як обвинувачений з 2003 по 2009 року винаймав це приміщення для букмекерської контори. Йому відомо, що обвинувачений повинен був бути оператором, як працівник, а організовувати всю діяльність повинен був ОСОБА_9 . Також пояснив, що обладнання для організації їх діяльності він не надавав.

Покази даних свідків є послідовними та узгоджуються між собою і судом не висловлено сумнівів щодо них, не наводить і обґрунтованих доводів про це і ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі.

Крім вище вказаних показань, вина ОСОБА_5 підтверджується наступними письмовими доказами, які є в матеріалах кримінального провадження:

- протоколом впізнання від 23.06.2015р., згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнав обвинуваченого ОСОБА_5 як чоловіка до якого він заходив в букмекерську контору 11.02.2015р. за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протоколом впізнання від 24.06.2015р. згідно якого свідок ОСОБА_15 впізнав обвинуваченого ОСОБА_5 як чоловіка, який на початку 2015р. організував букмекерську контору на вулиці Лягіна в м. Миколаїв, в якій він декілька разів здійснював ставки на ігри та отримував виграші;

- рапортом слідчого Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області згідно якого слідчий ставить питання щодо реєстрації в ЖЕО Центрального РВ ММУ УМВС України факт організації ОСОБА_5 букмекерської контори за адресою: АДРЕСА_2 .

-постановою від 11.04.2015р. про виділення матеріалів, згідно якої прокурор Прокуратури Центрального району м. Миколаєва виділив з матеріалів досудового розслідування за №0000033 матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України;

-листом від 06.06.2015р. ПП ."Дикий сад" згідно якого ПП. "Дикий сад" із ОСОБА_5 укладалися договори по наданню останньому послуг для підключення до мережі Інтернет із наступними "логінами": "makssport" за адресою: АДРЕСА_3 , "shans-nikolaev" з 16.06.2005р. був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

За такого, дослідивши докази в їх сукупності, суд обґрунтовано прийшов до висновку про доведенність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у зайнятті гральним бізнесом. Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом за ч.1 ст. 203-2 КК України.

Доводи обвинуваченого щодо того, що він був лише працівником в букмекерській конторі, а отже в його діях відсутній об`єктивний склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України є неспроможними.

Так, згідно із обвинуваченням, визнаним у вироку доведеним, ОСОБА_5 займався гральним бізнесом, зокрема виконував функції касира, приймав у громадян ставки на спортивні ігри, надавав інформацію щодо ставок, видавав гравцям листки ігор з програмного забезпечення, видавав гравцям грошові виграші, проводив.облік ставок на ігри та грошей, які давали йому гравці, чим забезпечував умови для зайняття гральним бізнесом та надання доступу до азартних ігор.
Згідно правової позиції викладеній в Постанові Верховного суду України від 13.10.2016р. у справі №5-205кс16, наймані працівники, що працюють в букмекерських конторах є суб`єктами відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України.
Так, відповідно до даної Постанови, у тих випадках, коли особа, не будучи організатором забороненого грального бізнесу, усвідомлено, маючи на меті отримання прибутку, бере участь у забезпеченні його (хоча б і частковому) діяльності, здійснюючи функції адміністратора, оператора, менеджера, круп`є, касира тощо, то діяння такої особи містять склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 203-2 КК України.
Твердження апелянта, що він не знав про заборону грального бізнесу і вважав, що працює цілком законно, колегія суддів вважає непереконливим і розцінює таку позицію обвинуваченого, як його особисту тактику захисту.
При цьому, колегія погоджується з зазначеним судом першої інстанції, що такі доводи обвинуваченого є неприйнятними, оскільки обвинувачений сам пояснював суду, що раніше в період з 2003 по 2009 рік займався діяльністю в букмекерській конторі, а в 2009 році таку діяльність припинив, оскільки був прийнятий закон про заборону грального бізнесу.

Тобто, знаючи про існування цього закону, але погодившись на пропозицію знайомого працювати в букмекерській конторі ОСОБА_5 повною мірою розумів протиправний характер виконуваних ним дій, отримував за це певний прибуток, а отже, діяв з корисливих мотивів.

Є безпідставними доводи апелянта відносно того, що оскільки частина доказів у вироку визнана недопустимими, то не можна стверджувати, що сторона обвинувачення довела, що він вчиняв дії направленні на надання доступу до азартних ігор.
Згідно із ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим кодексом.
Так, судом першої інстанції було визнано недопустимими доказами відомості, що містяться в протоколі огляду місця події від 11.02.2015р. та речові докази вилучені в ході даного огляду в зв`язку з тим, що вони були отриманні з порушенням встановленого КПК України порядку.

Але, визнання недопустимим одного доказу, наданого стороною з метою доведення певної обставини, не виключає її доведення іншими доказами, отриманими з джерела, незалежного від недопустимого доказу.

В даному кримінальному провадженні виключений як недопустимий доказ протокол огляду місця події від 11.02.2015р.та похідні від нього, надавались стороною обвинувачення з метою довести, що ОСОБА_5 вчиняв дії, пов`язані з зайняттям гральним бізнесом.

Показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_15 та інші письмові докази, досліджені судом першої інстанції є самостійним джерелом доказів, допустимість яких жодним чином не залежить від визнання недопустимим протоколу огляду місця події від 11.02.2015р. та похідних від нього.

Тому суд першої інстанції, відповідно до вимог КПК України, дослідивши вищевказані докази, надавши їм оцінку, визнавши їх допустимими, послався на них при ухваленні свого рішення, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд дотримався вимог ст. 65 КК України. Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризуються посередньо, обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 визнання вини, обставини, що обтяжують покарання судом встановлено не було та дійшов вірного висновку про призначення покарання в мінімальному розмірі визначеному санкцією ч.1ст.203-2 КК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, тому не вбачає підстав для його скасування в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, як того просить апелянт.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ч.2 376, 405, 407, 409, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2018 року відносно ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: