Справа № 309/889/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

18.03.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/286/19 за апеляційними скаргами прокурора Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 18.06.2018.

Цим вироком ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець в с. Потьомкине Високопільського району Херсонської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, непрацюючий, судимий, засуджений за ч.1 ст.115 КК України на чотирнадцять років позбавлення волі.

Ухвалено: запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити тримання під вартою, строк відбування покарання обчислювати з 06:55 22.01.2017, зарахувати до строку покарання строк попереднього ув`язнення до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 8 700 грн. матеріальної шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_6 880 грн. 40 коп. процесуальних витрат; речові докази знищити.

Оскарженим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 22.01.2017, приблизно о 04:30, на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязні, з метою вбивства ОСОБА_12 , наніс йому складним ножем один удар в область грудної клітки, яким заподіяв йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з пошкодженням серцевої сорочки та правого передсердя, яке супроводжувалось масивною внутрішньою кровотечею, ускладнилось гіповолемічним шоком і стало причиною смерті потерпілого на місці події.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд проведено неповно і з порушеннями кримінального процесуального закону. Суд, на його думку, не в повній мірі визначився, які саме показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і доводи експерта ОСОБА_15 вказують на його причетність до злочину. Стверджує, що умислу на вбивство ОСОБА_12 не мав, не вбивав його і не мав для цього жодних підстав.

Захисник ОСОБА_7 також просить скасувати вирок і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, а також скасувати запобіжний захід. Вважає, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а наявні докази дають підстави для припущень про інші обставини спричинення смерті потерпілого, в тому числі від дій іншої особи.

Захисник ОСОБА_9 просить вирок скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. Вважає, що суд розглянув кримінальне провадження однобічно, неповно, не надав належної оцінки доводам сторони захисту, не з`ясував з достатньою повнотою всі обставини кримінального провадження, обґрунтував вирок недопустимими доказами, які, на його думку, доводять лише факт смерті потерпілого на місці події, а не винуватість ОСОБА_6 . Відомості про тілесні ушкодження потерпілого і обвинуваченого, в тому числі з показань експерта ОСОБА_15 , дають підстави стверджувати, що смерть потерпілого настала за інших обставин, ніж визнав доведеним суд. Зауважує, що речові докази стороні захисту відкриті не були, що потерпіла не надала, а суд не досліджував доказів, якими обґрунтовувався цивільний позов. Вважає також, що призначене покарання є явно несправедливим внаслідок своєї невмотивованості та надмірної суворості.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України 15 років та зарахувати йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з моменту його затримання тільки до 20.06.2017. Вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що суд не зазначив у вироку рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання, оскільки ОСОБА_6 був засуджений вироком Апеляційного суду Херсонської області від 07.12.2005 за ч.4 ст.296, ч.2 ст.289, ст.348 та ч.1 ст.345 КК України на 11 років позбавлення волі. Окрім цього, ОСОБА_6 вину не визнав, не розкаявся, вибачення у потерпілої не попросив, не відшкодував матеріальну і моральну шкоду, становить потенційну небезпеку для суспільства.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах, пояснення, обвинуваченого і захисника на підтримання апеляційних скарг сторони захисту та їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, промову прокурора, яка підтримала частково апеляційну скаргу прокурора Хустської місцевої прокуратури і просила залишити апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і приходить до висновку, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають до задоволення, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч.4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України, надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілого і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження (т.2 а.2-5, т.4 а.2-4).

В даному випадку для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого і обвинуваченого, їх взаємовідносини, події, які відбулись після їх зустрічі і передували вчиненню кримінального правопорушення, причина їх конфлікту, послідовність їх дій на місці події, місце нанесення удару ножем, взаємне розташування при цьому потерпілого і особи, яка нанесла удар, сліди на одязі обвинуваченого і наявні у нього тілесні ушкодження, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

З вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні своєї вини не визнав, заявив, що убивства ОСОБА_12 не вчиняв і дати показання відмовився. Під час апеляційного розгляду кримінального провадження він пояснив, що вночі почув гавкіт собаки, вийшов надвір, отримав удар твердим предметом по голові і знепритомнів, а опритомнівши повернувся до хати і ліг спати.

Зі змісту доказів, які представив суду прокурор, зокрема, показань потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_16 , висновків експертів, показань експерта ОСОБА_15 , як вони викладені у вироку, вбачається, що розслідуванням вказаних обставин слідчий і прокурор почасти займались, однак установленими їх не визнали і в обвинувальному акті, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, не вказали, обмеживши у такий спосіб можливість визначитись у фактичних обставинах кримінального правопорушення і суду, який виходити за межі, вказані у ст. 337 КПК України, не вправі.

Через відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, враховуючи, що всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення органом досудового розслідування не досліджені і не відкинуті, апеляційний суд погоджується з твердженнями в апеляційних скаргах сторони захисту про те, що фактичні обставини кримінального правопорушення стороною обвинувачення не встановлені.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону значення не надав, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, відповідного вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості правильно визначити і зіставити межі обвинувачення з межами судового розгляду, внаслідок цього послався на обставини, які в обвинувальному акті не вказані і ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційних скаргах, як такі, що стосуються оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, доведеності чи недоведеності обвинувачення, цивільного позову, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою був обмежений судом першої інстанції в часі до набрання вироком законної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду у питанні про тримання особи під вартою або продовження строку тримання особи під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Апеляційний суд відзначає, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти особи, покарання за який може перевищити десять років позбавлення волі, судимий, характеризується посередньо. Ці обставини переконують у тому, що перебуваючи на волі він може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, чинити тиск на потерпілу, свідків або вдатись до перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб, вчинити новий злочин.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 задовольнити, апеляційну скаргу прокурора Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду від 18.06.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в Хустському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити тримання під вартою на строк до 15.05.2019 включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: