судді ОСОБА_1
до постанови колегії суддів Касаційного кримінального суду
Верховного Судувід 20 листопада 2018 року
у провадженні № 51-6264км18 (справа № 653/139/17)
1. Я голосував проти рішення залишити без задоволення касаційну скаргу і вважав, що справа мала бути передана на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.
2. Суть цієї справи полягає у тому, що хоча Кримінальний процесуальний кодекс (далі КПК) у статті 309 передбачає можливість апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна чи відмову у арешті майна, він прямо не згадує можливість оскарження інших ухвал слідчого судді, які стосуються арешту майна, у тому числі ухвал про скасування арешту майна чи відмову у такому скасуванні, або будь-яких рішень, що стосуються арештованого майна.
3. Я вважаю, що при тлумаченні положень статті 309 КПК Суд має застосовувати підхід, який базується на з`ясуванні змісту, мети і спрямованості обмежень на апеляційне оскарження, встановлених цим положенням.
4. Встановлюючи можливість апеляційного оскарження арешту чи відмови у арешті майна, законодавець враховував істотність втручання в право власності в інтересах здійснення кримінального судочинства, можливість помилок у визначенні пропорційності такого втручання і наслідки таких помилок для зацікавлених осіб.
5. Однак арешт майна є триваючим втручанням у право власності, а іноді і в право на особисте та сімейне життя, тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. Це може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування. Ці рішення є не менш важливими, якщо не більш важливими в контексті дотримання права на мирне володіння майном, оскільки з часом втручання в таке право вимагає все більш і більш переконливих аргументів. Таким чином, якщо визнати рівну важливість як первісного, так і наступного рішення в контексті права на володіння майном, це свідчить про те, що апеляційне оскарження рішень, що стосуються арешту майна має бути доступним сторонам.
6. З іншого боку, законодавець ставив за мету запобігання також і порушенню інтересів держави у випадку невиправданої відмови у застосуванні арешту майна, прямо передбачивши можливість оскарження такого рішення. Але ця гарантія перетворюється на паперового тигра, якщо врахувати, що накладений на майно арешт може бути того ж дня скасований слідчим суддею, і ця ухвала вже не може бути оскаржена. Мені здається, що законодавець не мав наміру створити гарантію від невиправданої відмови застосувати арешт, яку можна перекреслити таким простим способом.
7. Мені здається крайнім формалізмом, не підкріпленим раціональними міркуваннями, обмеження можливості апеляційного оскарження рішення, що стосуються втручання в право на мирне володіння майном, лише на підставі різної назви рішень, що стосуються по суті одного питання.
8. У цьому зв`язку можна послатися на деякі рішення Конституційного Суду України (далі КСУ), які, хоча й стосуються інших юрисдикцій, але розглядають по суті схоже питання: ґрунтувати тлумачення закону на формальному розрізненні назв процесуальних рішень або на з`ясуванні суті правових питань, поставлених перед судовою системою.
9. Наприклад в рішенні щодо офіційного тлумачення положення пункту 10 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України[1] КСУ розглянув ситуацію, коли окремо від рішення суду могли бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо внесення виправлень у рішення, але не передбачалось окреме оскарження ухвал про відмову у внесенні виправлень.
10. КСУ вирішив, що це положення необхідно розуміти так, що апеляційному оскарженню окремо від рішення суду підлягають ухвали суду першої інстанції як про внесення виправлень у рішення, так і про відмову у внесенні виправлень у рішення.
11. В обґрунтування свого рішення КСУ зазначив, що «можливість апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції про відмову у внесенні виправлень у рішення в такому самому порядку, як і ухвал щодо внесення виправлень у рішення, узгоджується зі справедливістю як складовою принципу верховенства права та визначеними в частині третій статті 129 Конституції України основними засадами судочинства…»
12. Аналогічне рішення КСУ прийняв у справі про апеляційне оскарження ухвал суду[2], зазначивши, що положення пункту 18 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України стосовно можливості апеляційного оскарження ухвали суду щодо видачі дубліката виконавчого листа у взаємозв`язку з положенням пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України необхідно розуміти як таке, що передбачає право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції як про видачу дубліката виконавчого листа, так і про відмову у його видачі.
13. Цей Суд також в постанові, що стосувалася відмови у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу слідчого судді про зміну порядку виконання ухвали про арешт майна[3], зазначив: «Слідчий суддя при розгляді вищезазначеного клопотання керувався нормами кримінального процесуального закону, які регулюють порядок розгляду клопотання про арешт майна, а саме статтями 171, 172 КПК України. Задовольнивши клопотання слідчого частково, слідчий суддя підтвердив обґрунтованість раніше накладеного арешту на автомобіль та визначив спосіб арешту майна ОСОБА_2. Оскільки ухвала слідчого судді стосується питання накладення арешту на майно, то відповідно до статей 173, 309 КПК України вона підлягає апеляційному оскарженню».
14. Таким чином, я вважаю, що проблема оскарження ухвал слідчого судді, що стосуються арешту майна, потребує вирішення на підставі більш суттєвих засад верховенства права та кримінального процесу, ніж формальна згадка назви рішення в статті 309 КПК.
Суддя ОСОБА_1