ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4347/16-к Номер провадження 11-кп/814/30/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.6 ч.2 ст.115 КК -О.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілого представника потерпілогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників обвинуваченогоОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000171 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 , його захисника ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , яка брала участь у даному провадженні, на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 30 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Машівка та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, працюючий машиністом компресорних установок ГПУ «Полтавагазвидобування», несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.3 ст.15 та п.6 ч.2 ст.115 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу на 7 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, що є його власністю.

Постановлено стягнути з обвинуваченого:

- на користь потерпілого ОСОБА_7 8920 грн. 53 коп. майнової шкоди та 60000 грн. моральної шкоди;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 351 грн. 84 коп.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому, що він 23 березня 2016 року близько 10 год. 50 хв., перебуваючи разом з пасажиром- потерпілим ОСОБА_7 у власному автомобілі «ВАЗ-21043», днз НОМЕР_1 , в дворі будинку №5 по вул. Лідова в м. Полтава, з метою його вбивства з корисливих мотивів, наніс потерпілому три удари в область шиї гостро заточеною викруткою, яку тримав у правій руці, та удар кулаком лівої руки в обличчя, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Однак, через те, що ОСОБА_7 був одягнений у бушлат з великим воротом, чинив опір, зміг вирватись і вийти з автомобіля і покликати на допомогу, не вчинив усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, та втік з місця події на автомобілі.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому, за змістом скарги, ОСОБА_11 вважає недоведеним наявність у нього умислу на вбивство при нанесенні потерпілому ударів викруткою.

Стверджує, що місцевим судом не досліджено всіх доказів та не надано належну оцінку результатам слідчих експериментів в сукупності з поясненнями судового експерта ОСОБА_12 , а також залишено поза увагою дані про виявлення у нього тілесних ушкоджень через кілька днів після вчинення злочину.

Ставить під сумнів показання потерпілого та звертає увагу, що саме ОСОБА_7 був ініціатором їх зустрічі та поїздки до м. Полтава з метою обміну гривні на долари.

Наголошує, що потерпілий був зацікавлений у відмові від дачі показань свідком ОСОБА_13 , який повинен був обміняти грошові кошти.

Вважає за необхідне провести психологічно-психіатричну експертизу з метою встановлення його психоемоційного стану на момент вчинення злочину та просить врахувати окремі думки присяжних ОСОБА_14 і ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати вирок суду з огляду на невинуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 та п.6 ч.2 ст.115 КК України, оскільки він потерпілому спричинив лише легкі тілесні ушкодження.

При цьому зазначає, що місцевий суд не дослідив ряд доказів, а саме: висновок судово-медичної експертизи №479 від 25 березня 2016 року щодо отриманих ОСОБА_11 тілесних ушкоджень; протокол слідчого експерименту з участю судового експерта ОСОБА_12 від 24 травня 2016 року; висновок додаткової судово-медичної експертизи №776 від 26 травня 2016 року; довідку про доходи ОСОБА_11 з місця роботи від 2 червня 2016 року №6-4834.

Вказує, що поза увагою місцевого суду залишився факт відмови від надання показань свідком ОСОБА_13 , який міг би підтвердити чи спростувати показання потерпілого ОСОБА_7 щодо певних обставин злочину.

Зазначає про недостовірне відображення у вироку показань свідка ОСОБА_16 та експерта ОСОБА_12 .

Ставить під сумнів протокол слідчого експерименту від 24 травня 2016 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи №777 від 26 травня 2016 року з огляду на відсутність у потерпілого тілесних ушкоджень, характерних для самозахисту.

Вказує, що місцевим судом не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про використання обвинуваченим викрутки, якою спричинені тілесні ушкодження потерпілому, як інструмента господарського призначення.

Вважає, що показання свідка ОСОБА_19 про його перебування на місці вчинення злочину, здійснення виклику поліції та швидкої допомоги спростовуються показаннями свідка ОСОБА_20 лікаря швидкої допомоги, яка повідомила, що потерпілий ОСОБА_7 на місці події перебував сам.

Зазначає, що місцевим судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження в судовому засіданні знаряддя вчинення злочину та його оцінки в сукупності з іншими доказами.

Стверджує, що відсутність у обвинуваченого корисливого мотиву на вчинення злочину підтверджується показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .

Не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині задоволення цивільного позову потерпілого.

В апеляційній скарзі потерпілий просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким ОСОБА_11 засудити за ч.3 ст.15 та п.6 ч.2 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

При цьому зазначає, що місцевим судом безпідставно застосовано при призначенні покарання ст.69 КК України та необґрунтовано враховано як обставини, що його пом`якшують, - добровільне з`явлення обвинуваченого до правоохоронних органів та наявність на утриманні повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Звертає увагу, що ОСОБА_11 діяв з умислом на позбавлення його життя, після вчинення злочину не надав допомогу та зник з місця події.

Просить врахувати особу обвинуваченого, який вину не визнав, не вибачився, шкоду не відшкодував, а борг не повернув.

Вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду в сумі 200000 грн. з огляду на значний обсяг фізичних та моральних страждань, заподіяних злочином, порушення звичного способу життя. Наголошує, що ОСОБА_11 вчинив замах на вбивство ветерана МВС України, який має на утриманні чотирьох дітей,

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_11 за ч.3 ст.15 та п.6 ч.2 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

При цьому зазначає про безпідставне застосування судом першої інстанції положень ст.69 КК України, не погоджуючись з урахуванням як обставин, що пом`якшують покарання, добровільного з`явлення до правоохоронних органів, позитивних характеристик та утримання дітей, які продовжують навчання.

Звертає увагу, що старший син обвинуваченого повнолітній, одружений, має власну сім`ю та не перебуває на утриманні батька, а відомості про навчання молодшого сина у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Стверджує, що позитивні характеристики обвинуваченого не можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, який підтримав принесену апеляційну скаргу та водночас стверджував про щире каяття, намагання виправити ситуацію, що склалася і просив вибачення у потерпілого; пояснення його захисників, які вважали недоведеною вину ОСОБА_11 у замаху на вбивство та правильною кваліфікацію його дій за ч.2 ст.125 КК України; міркування потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_11 більш суворого покарання та збільшення розміру моральної шкоди; думку прокурора на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги; дослідивши докази; перевіривши матеріали провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Факт нанесення обвинуваченим у власному автомобілі в дворі будинку АДРЕСА_2 потерпілому заточеною викруткою трьох ударів в області шиї ніким із учасників провадження не оспорюється.

Обвинувачений в засіданні суду першої та апеляційної інстанції не заперечував нанесення ударів викруткою, лише стверджував, що робив це не умисно і цілеспрямовано, а під час раптово виниклої сварки, захищаючись від дій потерпілого, навідмаш наніс в бік ОСОБА_7 один чи два удари, влучивши в шию.

Проте показання обвинуваченого про відсутність умислу на вбивство спростовуються доказами, дослідженими як місцевим, так і судом апеляційної інстанції.

Так, потерпілий ОСОБА_7 стверджував, що ОСОБА_11 тривалий час не віддавав йому борг в сумі 1600 доларів США, а в день вчинення злочину повідомив про наміри розрахуватися. В результаті домовленості вони вдвох на автомобілі ОСОБА_11 приїхали в Полтаву для обміну валюти.

На місці зустрічі з особою, яка мала обміняти гроші, поблизу стадіону «Динамо» по вул. Лідова в м. Полтава, він ( ОСОБА_7 ), після перемовин по телефону, повідомив обвинуваченого про курс обміну.

Після цього ОСОБА_11 різко заїхав у двір багатоповерхового будинку, вибив з його рук телефон та почав наносити удари викруткою в область правої частини шиї, сказавши, що вже не потрібно нікуди телефонувати. Потім обвинувачений ударив викруткою в ліву частину шиї, почавши вдавлювати її та при цьому говорив: «грошей захотів? будуть тобі гроші…».

Відчувши сильний біль, ОСОБА_7 почав оборонятися та зумів вирватись з автомобіля і покликав на допомогу.

ОСОБА_11 також вибіг з автомобіля та направив викрутку в його бік, намагаючись завдати удар. Але на крики про допомогу відгукнувся молодий хлопець, який почав швидко наближатись. При цьому ОСОБА_7 вдалося вихопити викрутку, після чого ОСОБА_11 швидко сів до свого автомобіля, в якому залишився телефон потерпілого, та поїхав з місця події.

Свідок викликав швидку та поліцію, по прибуттю яких він ( ОСОБА_7 ) видав викрутку, якою йому наносились удари, а сам був госпіталізований та прооперований цього ж дня.

Такі показання потерпілого є стабільними, логічними, послідовними, узгоджуються з даними протоколами огляду місця події та карти виклику швидкої допомоги № НОМЕР_2 (а.с.94-100, 101-107) і підтверджуються висновками судових експертиз, відповідно до яких на викрутці та одязі потерпілого виявлена кров людини, яка може походити від ОСОБА_24 .

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Місцевий суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного та вирішив питання про умисел, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема врахував спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Про спрямованість умислу на вбивство свідчить те, що обвинувачений гостро заточеною викруткою довжиною металевого стрижня 121 мм та його діаметром 7,2 мм спочатку наніс два удари в область правої частини шиї, а потім відразу удар в її ліву частину.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №501, довжина ранового каналу на заднє-боковій області шиї потерпілого на рівні 5 шийного хребця становить 60 мм зліва направо в горизонтальному напрямку до хребта. При цьому вхідний отвір склав 6х2 мм (т.1 а.с.140-142).

Колегія суддів враховує, що наслідки у виді легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, в даному випадку зумовлені лише тим, що не відбулося пошкодження крупних судин і нервів, а рановий канал закінчився у вузлах м`яз задньої групи шиї.

Твердження обвинуваченого, що він захищався від дій потерпілого та навідмаш наносив удари, належним чином перевірені місцевим судом і не знайшли свого підтвердження.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави. Відповідно до ч.1 ст.36 КК України така підстава характеризується двома елементами: вчиненням особою суспільно-небезпечного посягання та необхідністю його негайного відвернення або припинення.

Суд першої інстанції, проаналізувавши показання обвинуваченого та потерпілого щодо обставин події злочину та обстановки, яка передувала замаху на вбивство, правильно дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження доводів ОСОБА_11 щодо необхідної оборони.

Не свідчить про це і висновок судово-медичної експертизи №479 від 30 березня 2016 року про виявлення у обвинуваченого синців та садна шкіри обличчя та тулубу, адже ніхто не заперечує, що після ударів викруткою ОСОБА_7 почав оборонятися та зумів вирватись з автомобіля.

Таким чином, колегія суддів погоджується, що обвинувачений при нанесенні ударів гостро заточеною викруткою в шию потерпілого усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Адже суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій необхідно оцінювати не лише керуючись показаннями винного, а й з урахуванням сукупності всіх доказів, в тому числі знарядь вчинення злочину, причин припинення злочинних дій, висновків судово-медичних експертиз про локалізацію і характер тілесних ушкоджень.

Не переконливими є і доводи сторони захисту про відсутність корисливого мотиву.

Вбивство з корисливих мотивів (п.6 ч.2 ст.115 КК України) має місце тоді, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди.

ОСОБА_11 в засіданні апеляційного суду пояснював, що підґрунтям його дій було обурення повідомленням потерпілого про необхідність доплати, крім суми боргу, ще 400 грн. в зв`язку із зростанням курсу обміну валют.

Потім, наносячи удари, як стверджує ОСОБА_7 , він говорив: «грошей захотів? будуть тобі гроші…».

Більше того, як запевнив обвинувачений, він після втечі з місця події перерахував гроші, які мав віддавати потерпілому, за навчання свого сина.

Наведені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_11 корисливих мотивів при вчиненні злочину.

Відмова від дачі показань свідком ОСОБА_13 , який не був на місці події, а лише повинен був обміняти грошові кошти, жодним чином не ставить під сумнім спрямованість умислу обвинуваченого та наявність в його діях корисливого мотиву.

Всупереч доводам обвинуваченого, під час досудового розслідування проведена судово-психіатрична експертиза №177, відповідно до висновків якої на час інкримінованого діяння ОСОБА_11 не знаходився в стані фізіологічного афекту або в іншому особливому емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість і діяльність у досліджуваній ситуації.

Висновки експертизи є вмотивованими, науково обґрунтованими, достатньо інформативними, базуються на безпосередньому дослідженні підекспертного і не викликають сумніву в їх об`єктивності.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчі експерименти з участю обвинуваченого та потерпілого проведені у відповідності з вимогами ст.240 КПК України, з участю понятих, захисника, статистів, судового експерта ОСОБА_12 із залученням автомобіля ОСОБА_11 «ВАЗ-2104» д.н.з. НОМЕР_1 .

За їх результатами складені відповідні протоколи, в яких докладно викладені умови і результати слідчих експериментів (т.1 а.с.172-179, 186-194).

При цьому зауважень щодо проведення слідчих дій від учасників не надходило. Показання потерпілого та обвинуваченого під час слідчих експериментів були перевірені шляхом проведення судових експертиз, а допитаний судом експерт ОСОБА_12 повністю підтвердив свої висновки (а.с.182-183, 184-185, 195-196).

Висновки судових експертиз відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України, дослідження проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах.

Доводи захисника про недостовірне відображення у вироку місцевого суду показань свідка ОСОБА_16 та експерта ОСОБА_12 перевірені апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження.

Показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про використання обвинуваченим заточеної викрутки, якою спричинені тілесні ушкодження потерпілому, як інструменту господарського призначення, не спростовують висновків суду про винуватість ОСОБА_11 , оскільки ніким не заперечується, що саме цим предметом він наносив удари потерпілому.

Всупереч доводам захисника, показання свідка ОСОБА_19 про його перебування на місці вчинення злочину, здійснення виклику поліції та швидкої допомоги є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими, наведеними доказами та жодним чином не суперечать показаннями свідка ОСОБА_25 лікаря швидкої допомоги, яка прибула на місце злочину, де бачила потерпілого з колотим пораненням шиї, якому була надана невідкладна допомога та він був госпіталізований, і викрутку з гострим краєм, яку вилучили працівники поліції.

Дійсно, як вказує захисник, місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання про дослідження речового доказу, проте в судовому засіданні апеляційного суду знаряддя вчинення злочину було досліджене та оцінене в сукупності з іншими доказами.

Таким чином, з обсягу та характеру встановлених фактичних даних кримінального провадження видно, що ОСОБА_11 наносив удари в область шиї потерпілого гостро заточеною викруткою з метою його вбивства з корисливих мотивів, але не вчинив усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.15 та п.6 ч.2 ст.115 КК України.

Доводи прокурора та потерпілого про м`якість призначеного покарання через неправильне застосування ст.69 КК України є непереконливими.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції обвинувачений стверджував про щире каяття, намагання виправити ситуацію, що склалася і просив вибачення у потерпілого.

Крім того, як правильно встановив місцевий суд, ОСОБА_11 добровільно з`явився до правоохоронних органів, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, позитивно характеризується, має сім`ю, дітей, утримує сина, який хоча і повнолітній, проте навчається.

Оцінюючи, як тяжкість вчиненого особливо тяжкого злочину, який є незакінченим, так і фактичні його наслідки та конкретні обставини справи, наведені дані про особу винного, колегія суддів вважає, що усі наведені пом`якшуючі обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для застосування приписів ст.69 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам закону, буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для посилення покарання, про що просили прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах.

Виходячи зі змісту статей 127-129 КПК України, потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, зокрема, у разі спричинення йому злочином або іншим суспільно небезпечним діянням моральної шкоди.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, встановленими КПК України, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд дотримався наведених вимог закону та рекомендацій, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому з достатнім урахуванням конкретних обставин провадження, внаслідок чого цей розмір відповідає ступеню завданих потерпілому фізичних та моральних страждань, а тому, на думку колегії суддів, є обґрунтованим.
При цьому місцевий суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також характер правопорушення та ступінь вини обвинуваченого.
Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та обвинуваченого в частині вирішення цивільного позову.
Отже, апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника, потерпілого та прокурора не підлягають задоволенню.
Разом з тим, відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.
Оскільки ОСОБА_11 вчинив злочини в період дії цього Закону, враховуючи, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення після набрання чинності Законом України від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» є імперативною вимогою закону та не потребує звернення з відповідним клопотанням, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 по 29 березня 2016 року та з 30 січня 2017 року по 4 квітня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 30 січня 2017 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , - без задоволення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) зарахувати ОСОБА_11 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 по 29 березня 2016 року та з 30 січня 2017 року по 4 квітня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4