УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2019 року м.Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , детектива ОСОБА_3 , затриманої особи ОСОБА_4 , захисників-адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_4 , щодо незаконного затримання, -

в с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м.Києва 15 травня 2019 року надійшла скарга адвоката ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_4 , щодо незаконного затримання.

В обґрунтування скарги захисник адвокат ОСОБА_5 зазначив, що детективами третього відділу детективів Першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, розслідується кримінальне провадження №0004969 від 11.12.2017 року за ч.5 ст.191 КК України.

14 травня 2019 року о 12 год.43 хв. детективом Національного бюро Третього відділу детективів НАБУ ОСОБА_8 затримано ОСОБА_4 на підставі п.3 ч.1 ст.208 КПК України.

Вважає, що дане затримання було незаконним та здійснене з порушенням вимог КПК України, оскільки на момент затримання ОСОБА_4 не перебувала в статусі підозрюваної особи. Відсутні обґрунтовані підстави, що можлива втеча ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Досудове розслідування триває з 2017 року, підозрювана ОСОБА_4 у кримінальному провадженні перебувала в статусі свідка, не перешкоджала досудовому розслідуванню, а навпаки сприяла слідству, надавала пояснення, необхідні документи, тощо.

Захисник посилається на положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено правила позбавлення особи свободи, згідно з якими ніхто не може бути позбавлений свободи інакше, як відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини фіксація точних даних про затримання, також як і підстави затримання, є необхідною умовою законності затримання для цілей передбачених ст. 5 Конвенції.

Зазначає про те, що в протоколі затримання ОСОБА_4 від 14 травня 2019 року не зазначено жодної обґрунтованої підстави, яка б дала змогу вважати, що втеча ОСОБА_4 можлива.

Відсутність цієї інформації в протоколі та оформлення затримання після спливу тривалого часу після вчинення кримінального правопорушення дає підстави вважати, що затримання ОСОБА_4 відбулось у незаконний спосіб.

Захисник вважає, що у правоохоронців не було жодних законних підстав затримувати ОСОБА_4 на підставі ст. 208 КПК України без ухвали слідчого судді, зважаючи на ту обставину, що подія кримінального правопорушення мала місце у 2016 році

Враховуючи наведені обставини, просить визнати затримання ОСОБА_4 оформлене протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.05.2019 року, незаконним.

В судовому засіданні адвокати захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

скаргу підтримали з підстав у ній наведеній та просили задовольнити.

Крім того, зазначали про те, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004969 від 12.12.2017 року кримінальне провадження здійснюється за ч.5 ст.191 КК України, однак затримання та повідомлено про підозру ОСОБА_4 за ч.5 ст.27 ч.5 ст.191 КК України

Також додали, що в органу досудового розслідування не було підстав затримувати ОСОБА_4 без ухвали слідчого судді, оскільки затримувати особу, що вчинила злочин на підставі п.3 ч.1 ст.208 КПК України можливо, якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи.

Таке затримання відбулося в порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 2 Конституції України та загальних засад кримінального провадження. Підозрювана ОСОБА_4 розлучена, має на утриманні неповнолітню дитину, пенсіонерів батьків, які перебувають у хворобливому стані.

Просили визнати незаконним затримання ОСОБА_4 , оформленим протоколом затримання від 14 травня 2019 року та негайно звільнити останню з-під варти в залі суду.

Підозрювана ОСОБА_4 підтримала позицію захисників, просила визнати її затримання незаконним.

Детектив ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги та в обґрунтування своєї позиції пояснив, що підозрювана ОСОБА_4 підозрюється в особливо тяжкому злочині, остання виїжджала неодноразово за кордон, що є підставою припустити, про можливість втечі ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Вважає затримання законним та таким, що не суперечить нормам КПК України. Матеріалів кримінального провадження на підтвердження своїх доводів слідчому судді не надав.

Вивчивши матеріали скарги та долучені до неї документи, заслухавши позицію учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями ст.ст. 3, 8 Конституції України встановлено засади верховенства права. Так, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з положеннями ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Пріоритет положень Конституції над законами та підзаконними актами є очевидним та не підлягає доведенню. Окрім іншого, це підтверджено у рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» та інших справах.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно п.18 ч.1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

Відповідно до ч.1 ст.208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин;

3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України .

Згідно з ч.4 ст.208 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Частина 5 ст.208 КПК України передбачає, що про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.

Як вбачається зі змісту протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.05.2019 року, відповідно до якого було затримано ОСОБА_4 підставою затримання останньої стало, обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

Разом з тим, з матеріалів наявних у розпорядженні слідчого судді, вбачається, що кримінальне провадження здійснюється з 12 грудня 2017 року.

У даному кримінальному провадженні затримана ОСОБА_4 перебувала у статусі свідка. Остання на виклики до детективів НАБУ з`являлася, навала показання у кримінальному провадженню, на вимогу детективів надавала документи, на що не заперечив в судовому засіданні детектив, дане свідчить про сприяння слідству у кримінальному провадженні.

Детектив в судовому засіданні в обґрунтування підстав для затримання ОСОБА_4 , зазначив про те, що в протоколі затримання не обов`язково зазначати обґрунтування підстав для затримання, лише необхідно вказати підстави про затримання про що було зазначено у протоколі.

Однак відповідно до положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено правила позбавлення особи свободи, згідно з якими ніхто не може бути позбавлений свободи інакше, як відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини фіксація точних даних про затримання, також як і підстави затримання, є необхідною умовою законності затримання для цілей передбачених ст. 5 Конвенції.

Чинний КПК України наділив право підозрюваному вимагати перевірки обґрунтованості затримання. В судовому засідання не було доведено, що були обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_4 може втекти з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Слідчий суддя також приймає до уваги, те що підозрювана має на утриманні неповнолітню дитину, пенсіонерів батьків, які перебувають у хворобливому стані.

Виїзд ОСОБА_9 за кордон ( Анталія, Шарм-Аль-Шейх, ТельАвів) з 2016 по 2019 рік свідчить лише про те, що остання мала можливість покинути територію України, однак даними можливостями не скористалась, повернувшись на територію України.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З аналізу статті 8 та частини 5 статті 9 КПК України слідує, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України 30 червня 2009 року у справі №1-17/2009 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів в період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина. Зазначені доводи безперечно доводять можливість та необхідність оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора в період досудового провадження до суду без будь-якого винятку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.

Статтею 12 КПК України визначено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, жодна особа не може бути позбавлена свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом та судовим органом, створеним відповідно до закону.

Статтею 13 Конвенції передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту. Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у справі «Кудла проти Польщі» (заява No 30210/96), Суд наголосив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність у національній правовій системі засобів правового захисту, що забезпечують на національному рівні захист конвенційних прав і свобод в будь-якій формі. Таким чином стаття 13 Конвенції вимагає надання внутрішньодержавного засобу правового захисту, що дозволяє розглянути по суті "обґрунтовану скаргу" на порушення Конвенції та надати відповідну компенсацію (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кайя проти Туреччини»). Засіб правового захисту, який вимагається за статтею 13 Конвенції, має бути "ефективним" як на практиці, так і на законодавчому рівні.

Суд заявив, що метою статті 13 «є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав, перед тим як вдатися до міжнародного механізму оскарження в Суді».

Окрім того, у справі «Кабулов проти України» (заява № 41015/04) суд повторює, що метою Конвенції є захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Метьюз проти Сполученого Королівства» (Matthews v. the United Kingdom) [ВП], заява № 24833/94, п. 34). Крім того, Уряд, стверджуючи, що національні засоби юридичного захисту не були вичерпані, повинен переконати Суд у тому, що засіб юридичного захисту був на той час ефективним та доступним не тільки теоретично, а й практично. Іншими словами, що він був доступний, був здатним забезпечити у відношенні скарг заявника відповідну сатисфакцію та мав розумні шанси на успіх (див. рішення від 28 листопада 1997 року у справі «Ментеш та інші проти Туреччини» (Mentes and Others v. Turkey), п. 57, Reports of Judgments та Decisions 1997-VIII).

Отже, оскільки детективом не було наведено переконливих та достатніх доказів на обґрунтування законності затримання підозрюваної ОСОБА_4 на підставі п.3 ч.1 ст.208 КПК України, за таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга, щодо визнання затримання ОСОБА_4 незаконним є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 3, 8, 29, 55 Конституції України, статтями 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 8, 9, 12, 42, 208, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в :

Скаргу адвоката ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_4 , щодо незаконного затримання - задовольнити.

Визнати незаконним затримання ОСОБА_4 , оформленим протоколом затримання від 15 квітня 2019 року у зв`язку з недоведенням існування передбачених законом підстав для затримання, без ухвали слідчого судді, суду.

Негайно звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі суду.

Роз`яснити ОСОБА_4 її обов`язки як підозрюваної, передбачені п.7 ст.42 КПК України: прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб; підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1