Справа № 761/4472/19
Провадження № 1-кс/761/3266/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2019 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна ВКФ «Юна-Сервіс» ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника Виробничо комерційної фірми «Юна-Сервіс» ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 141 605 000 089 75,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся представник власника майна ВКФ «Юна-Сервіс» ОСОБА_4 .

На обґрунтування клопотання його ініціатор зазначила, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 (справа № 761/31038/18) у кримінальному провадженні № 120 141 605 000 089 75 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 358 КК України задоволене клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_5 та накладений арешт на нежитлові приміщення, які належать ВКФ «Юна-Сервіс».
Вказаний захід забезпечення кримінального провадження застосований з метою забезпечення схоронності нежитлових приміщень загальною площею 522,5 кв.м., та підвалене приміщення, загальною площею 62,9 кв.м., що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Паустовського, б. 19, оскільки останні є предметом кримінального правопорушення, тобто відповідають ознакам майна, визначеним у ст. 98 КПК України, і є речовим доказом.
Однак, власник майна вважав, що у подальшому застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, оскільки майно не має доказового значення для встановлення обставин вищезазначених кримінальних правопорушень, перебуває у власності ВКФ «Юна-Сервіс»на законних підставах. Також, на думку ініціатора клопотання, залишена поза увагою вимога розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, не оцінені наслідки арешту майна для третіх осіб.

Також заявник просив врахувати, що посадові особи ВКФ «Юна-Сервіс» до вчинення наведених вище кримінальних правопорушень не причетні, підозра нікому не оголошена.

Сукупність наведених доводів, на думку заявника, свідчить про наявність підстав, що вимагають скасування заходу забезпечення кримінального провадження.

У судовому засіданні з розгляду клопотання представник власника майна наполягав на його позитивному вирішенні. Представник також просив врахувати, що арешт накладений у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України, однак нерухоме майно не може бути доказом вчинення наведеного злочину. Крім того, ВКФ «Юна-Сервіс» є законним власником приміщень.
Слідчий ГСУ СБ України , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи до суду не прибув, про поважність причини неявки не повідомив.
Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

У силу ст. 19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які прямо передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) володіти та розпоряджатися належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження з-поміж іншого віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності суттєвого обмеження власника можливості реалізації ним усієї повноти, тобто усіх складових права власності.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких серед іншого віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом реалізації своїх процесуальних повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Ухвалою слідчого судді від 14.08.2018 (справа № 761/31038/18) у кримінальному провадженні № 120 141 605 000 089 75 за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 358 КК України задоволене клопотання слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_5 та накладений арешт на нежитлові приміщення , які належать ВКФ «Юна-Сервіс» загальною площею 522,5 кв.м., та підвалене приміщення, загальною площею 62,9 кв.м., що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Паустовського, б. 19

Як зазначено у вказаному судовому рішенні, слідчий, ініціюючи накладення арешту, посилався на те, що ним здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, яким встановлено, що між ПАТ «АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» укладений договір факторингу від 16.08.2014, а у подальшому між ТОВ «ФК «Топ Фінанс» та ТОВ «Блек Сі Партнерс» договір про відступлення права вимоги від 26.08.2014 у результаті якого останнє заволоділо активами вказаної банківської установи на суму понад 33 млн. грн., у тому числі правами вимоги за 12 кредитними договорами
Так, 11.03.2013 між ПАТ «АБ «Порто-Франко» та МПП «Віртус» укладено кредитний договір № 180/1-13, а також 13.03.2013 додаткову угоду № 1, відповідно до яких підприємством отримано кредит на суму 450 000 доларів США із строком погашення до 09.03.2015.
З метою забезпечення виконання МПП «Віртус» зобов`язань за кредитним договором ТОВ «Горяц-Т» 11.03.2013 передано в іпотеку ПАТ «АБ «Порто-Франко» нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Одеса,вул. Канатна, буд. 29.
Крім того, додатково, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між МПП «Віртус» та ПАТ «АБ «Порто-Франко», ВКФ «Юна-Сервіс» 13.03.2013 передало в іпотеку зазначеній банківській установі належні на праві власності нежитлові приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, буд. 19.
Слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого та накладаючи 14.08.2018 у судовій справі № 761/31038/18 арешт, послався на те, що нежитлові приміщення за наведеною адресою є предметом кримінального правопорушення та потребують збереження, що стало підставою застосування цього заходу забезпечення.
Вирішуючи клопотання про скасування арешту, слідчий суддя бере до уваги, що згідно зі ст. 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається у випадках, зокрема, якщо слідчий або прокурор не доведуть, що може бути виконане завдання, для виконання якого вказані особи звертаються з відповідним клопотанням.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину, а також для забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, об`єкти, набуті кримінально протиправним шляхом.

Таким чином, завданням арешту майна у цьому випадку є забезпечення збереження певних предметів не як об`єктів права власності, а саме як речових доказів, тобто таких, що зберегли на собі сліди злочину або є безпосередніми носіями інформації про обставини вчинення злочину, або ж набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Досліджуючи питання, чи може бути нерухоме майно доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що віднесення певних матеріальних об`єктів до речових доказів безпосередньо пов`язане з складом кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування.

Отже, такі докази мають бути належними, тобто відповідно до ст. 85 КПК прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за конкретною статтею Кримінального кодексу України.

Не виключаючи того, що об`єкти нерухомого майна можуть нести на собі сліди злочинного посягання, а також підтверджувати або спростовувати обставини, що підлягають доказуванню, слідчий суддя відмічає, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні ведеться з-поміж іншого за ст. 191 КК, за якою вказані об`єкти нерухомості можуть бути предметами злочину, однак доказом у даному випадку є не сам об`єкт, а факт злочинного переходу права власності на нього.

Зазначене дає підстави для накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

У той же час, на момент розгляду клопотання про скасування арешту стороною обвинувачення не доведено, що арештоване майно може бути доказом причетності посадових осіб ВКФ «Юна-Сервіс»або інших осіб до незаконної діяльності щодо незаконного відчуження об`єктів нерухомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасовано, якщо власник або володілець майна доведуть, що у подальшому застосуванні даного заходу відпала потреба чи такий застосований необґрунтовано.

Отже, вищенаведене доводить, що на теперішній час потреба у застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження дійсно відсутня, оскільки подальше перебування майна під арештом не відповідає наведеній у ст. 170 КПК меті та завданню його застосування, чим продовжується порушення права власності ВКФ «Юна-Сервіс», що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло спричинені негативні наслідки та відновило у повному обсязі права вказаного товариства.

Таким чином, клопотання представника власника майна підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання представника Виробничо комерційної фірми «Юна-Сервіс» ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати у кримінальному провадженні № 120 141 605 000 089 75 арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 (справа № 761/31038/18) на нежитлові приміщення, загальною площею 522,5 кв.м., та підвалене приміщення, загальною площею 62,9 кв.м., що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Паустовського, б. 19.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1