Справа №577/3894/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/5/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 , в яких апелянти просили вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати, перекваліфікувати його дії із ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 119 КК України та звільнити його від кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про амністію у 2011 році», закривши провадження по справі.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 6000 грн. матеріальної шкоди та кожному по 200 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4581 грн. 12 коп. витрат за проведення судових експертиз.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Як було встановлено судом першої інстанції, неповнолітній ОСОБА_7 , 31 серпня 2010 року, близько 11 години, разом зі своїми знайомими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , перебував в прихожій кімнаті будинку за місцем мешкання Приймакова в АДРЕСА_1 . Під час спілкування з хлопцями, ОСОБА_7 зайшов в сусідню кімнату, де з- під ліжка взяв двохствольну мисливську рушницю моделі «ТОЗ» 16 калібру, яку він там зберігав та яка була заряджена двома патронами і знаходилася в переламаному стані. Склавши рушницю, вийшов з нею до кімнати, де навів її на ОСОБА_13 , який відвів стволи рушниці від себе в сторону. Після цього ОСОБА_7 звів курки в рушниці та розуміючи, що вона заряджена і передбачаючи, що в разі натиску на спусковий гачок рушниці станеться постріл, навів стволи рушниці в сторону обличчя ОСОБА_12 та з мотивів прояву юнацького хвастівства, бахвальства, зверхності та хизування на ґрунті нерозсудливості, передбачаючи настання такого наслідку, як поранення ОСОБА_12 та настання його смерті, умисно нажав на спусковий гачок. Із рушниці відбувся постріл, від якого дробовий заряд влучив у голову ОСОБА_12 . Від отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер на місці. З метою приховати сліди злочину ОСОБА_7 , погрожуючи ОСОБА_13 , з його допомогою тіло ОСОБА_12 відтягнув в нежиле господарство в АДРЕСА_2 , де заховав. Потім намагався труп ОСОБА_12 перемістити в інше місце, щоб там його закопати.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що в той день, коли сталося подія, рушницю він не складав, а лише перевів зі стану перелому в бойовий стан і не бачив була вона заряджена чи ні. Його батько, будучи мисливцем, не знайомив його, як поводитись з мисливською зброєю. Наполягає на тому, що на курок рушниці натиснув випадково, зачепивши його. Наступні дії, які полягали у прихованні трупа ОСОБА_12 він разом ОСОБА_13 вчиняв в стані шоку і великого страху від того що сталося. Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_7 визнає себе винним у вбивстві через необережність;

- захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, що суд, засуджуючи ОСОБА_7 за ст. 115 ч.1 КК України, не вказав у вироку з яким умислом діяв обвинувачений, з прямим чи непрямим. В судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав тяжкі наслідки, бажав чи не бажав їх настання, в чому полягав мотив вчинення ним умисного вбивства. Безпідставними на думку захисника є посилання суду на такі мотиви, як прояв юнацької зверхності та хизування, оскільки вони нічим не підтверджуються. Крім того, захисник ОСОБА_8 погоджується з доводами ОСОБА_7 про те, що останній достовірно не знав, що рушниця є зарядженою, а тому він не розумів і не передбачав настання такого наслідку, як смерть потерпілого. Також вказує на те, що між показами ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 маються суттєві розбіжності на які суд не звернув уваги. На думку захисника висновок судово медичної експертизи узгоджується з показами ОСОБА_7 і свідчить про те, що постріл був здійснений в положенні рушниці, спрямованої знизу вгору, що вказує на ненавмисне прицілювання в потерпілого, який був майже однакового зросту з ОСОБА_7 . Крім цього, захисник вважає, що суд розглядав покази учасників процесу однобоко і необґрунтовано відмовив в допиті свідка експерта психолога ОСОБА_14 , яка була у складі групи експертів і могла суттєво і неупереджено дати оцінку психічному стану неповнолітнього ОСОБА_7 . Адвокат вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства, оскільки сукупність всіх обставин свідчать про те, що він проявив злочинну недбалість, а тому висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущена неповнота судового розгляду.

- законний представник обвинуваченого ОСОБА_9 вказувала на те, що при призначенні покарання та кваліфікації дій її сина суд розглянув покази учасників процесу однобоко. Судом безпідставно відхилено клопотання захисту про допит експерта-психолога ОСОБА_14 , яка на думку законного представника, могла дати оцінку психологічному стану її сина обвинуваченого ОСОБА_7 після скоєного.

Також, наголошувала на тому, що суд не взяв до уваги той факт, що перед подією між хлопцями була дружня обстановка. Рушницю син не складав, її курки не зводив та взагалі не знав про те, що вона заряджена. Крім цього, зброю він тримав в одній правій руці, в потерпілого не цілився та все сталося випадково. Щодо подальших дій сина після вчиненого, то апелянт вказувала на те, що їх вчинення було зумовлено безпосередньо психічним станом хлопців після події, які перебували у стресі. Наголошувала апелянт і на тому, що син визнає себе винним у загибелі ОСОБА_12 , однак не погоджується з правовою кваліфікацією його дій, оскільки навмисно нікого не вбивав.

На апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 надійшли заперечення від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , адвоката ОСОБА_16 , яка діє в інтересах потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та від самих потерпілих, в яких:

- прокурор заперечуючи проти доводів апелянтів, просить апеляційний суд врахувати, що ОСОБА_7 скоїв вбивство ОСОБА_12 діючи з непрямим умислом. Свої доводи мотивує тим, що в момент, коли обвинувачений навів рушницю в частину голови потерпілого, володіючи знаннями про принцип, механізм дії зброї, знаючи, що рушниця заряджена та звівши перед цим курки, він свідомо допускав можливість настання смерті при натисканні на спусковий гачок та влученні дробового заряду у життєво важливі органи, хоча і не бажав настання смерті потерпілого. Також він зазначає, що відповідно висновків експертиз, оскільки постріл був проведений з лівого каналу ствола, то ОСОБА_7 необхідно було саме спеціально надавити на спусковий гачок, тобто випадкове натискання на гачок виключається. Враховуючи це прокурор вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і неупереджено дослідив докази у справі та постановив законний і обґрунтований вирок і просить його залишити без змін, а подані на нього апеляційні скарги без задоволення;

- захисник ОСОБА_16 зазначає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 доведена в повному обсязі. Доводи викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого, його законного представника та адвоката протирічать фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам. Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не кається в скоєному, що є основною підставою для застосування ЗУ «Про амністію у 2011 році». У наданих додатках вказує на те, що ОСОБА_7 наніс на своє тіло тату, які на злочинному жаргоні означають «макруха», тобто вбивство, і розмістив свої фото з тату в соціальних мережах, така його поведінка беззаперечно свідчить про відсутність каяття щодо скоєного. Враховуючи вищезазначені обставини захисник ОСОБА_16 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, обвинуваченого, адвоката та законного представника в повному обсязі, обвинувальний вирок суду відносно ОСОБА_7 залишити в силі;

- потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , наводять аналогічні доводи щодо апеляційних скарг обвинуваченого, його законного представника та захисника, що і їх представник ОСОБА_16 і звертають увагу на те, що ОСОБА_7 здійснивши вбивство їхнього сина, жодного разу не вибачився і хоче взагалі звільнитися від кримінальної відповідальності. Вважають, що ОСОБА_7 не має щирості як ні в скоєному, так і в каятті, а тому просять відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого, його законного представника та адвоката у повному обсязі, обвинувальний вирок суду відносно ОСОБА_7 залишити в силі.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги у повному обсязі та просили задовольнити їх, прокурора ОСОБА_6 , який вважав вирок суду законним, обґрунтованим і просив залишити його без змін, потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та повторно дослідивши обставини встановлені під час кримінального провадження та допитавши свідків, обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені.

Зібрані досудовим слідством докази, які повторно були досліджені судом апеляційної інстанції в сукупності, вказують на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме умисного протиправного заподіяння смерті (вбивства) ОСОБА_12 .

Так, в ході судового розгляду, та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 вказував про те, що 30 серпня 2010 року він з горища будинку за місцем свого проживання дістав мисливську рушницю, яка була неповністю складена. У ній він не бачив патронів. Вказану рушницю він переніс в будинок і поклав під ліжко в спальній кімнаті. 31 серпня 2010 року, коли в вітальні будинку перебував з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з якими знаходився в дружніх стосунках, він зайшов в спальну кімнату, взяв рушницю та, неглянувши чи є в стволах патрони, склав її, вийшов у вітальну і з метою похвастатися, став її показувати. Рушницю тримав у правій руці та спочатку направив її на ОСОБА_13 , а коли той відвів стволи рушниці в сторону від себе, то став наводити в сторону ОСОБА_12 і коли піднімав рушницю, то в цей час випадково нажав на спускровий гачок і стався постріл. Заряд патрону влучив в обличчя ОСОБА_12 і той впав на підлогу. Курки в рушниці він не зводив, про те, що рушниця була заряджена не знав, навмисно на спусковий гачок не нажимав. З потерпілим ОСОБА_12 знаходився в дружніх стосунках. Будучи схвильованим, він тіло ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , переніс на територію сусіднього двору, де заховав. При цьому, він сказав ОСОБА_13 , що в вечірній час вони труп ОСОБА_12 вивезуть та закопають. Потім він тряпкою витер сліди крові в будинку та дворі. Дану тряпку він вивіз на околицю міста, де викинув. Позбавляти життя ОСОБА_12 не хотів, ніяких конфліктів з ним у нього не було, вбивство скоїв через необережність. Позов визнав частково. Матеріальну шкоду він відшкодував за виключенням вартості пам`ятника, яку він оцінює в 6 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив, що незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч.1 ст. 115 КК України, та вважаючи, що в його діях наявний склад зовсім іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, а саме вбивства через необережність, його вина у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується поясненнями обвинуваченого, свідків та долученими до матеріалів кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так допитаний, як судом першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, свідок ОСОБА_13 (який був безпосереднім свідком події) суду пояснив про те, що 31 серпня 2010 року він в дообідній час прийшов до ОСОБА_7 , де у вітальні застав ОСОБА_12 та ОСОБА_7 . Під час спілкування ОСОБА_7 пішов у сусідню кімнату, звідки вийшов з рушницею та навів її на нього. Він рушницю відвів в ліву сторону, де стояв ОСОБА_12 , а потім звівши курки рушниці та тримаючи її в двох руках, направив її на ОСОБА_12 та зробив постріл. Від отриманого пострілу в обличчя ОСОБА_12 впав. Вони зрозуміли, що ОСОБА_12 мертвий. ОСОБА_7 намагався телефонувати до швидкої допомоги, але швидку допомогу не викликав. Потім ОСОБА_7 , погрожуючи йому, заставив його разом з ним віднести труп у двір сусіднього господарства. ОСОБА_7 також, погрожуючи йому, наказував йому не розповідати нікому про даний факт та говорив, що вони в вечірній час вивезуть труп ОСОБА_12 та закопають в іншому місці. Також ОСОБА_7 витер сліди крові у будинку та у дворі.

Свідок ОСОБА_17 (мати ОСОБА_13 ) суду пояснила про те, що 31 серпня 2010 року в денний час її син повідомив, що ОСОБА_7 в своєму будинку застрелив ОСОБА_12 , а потім він та ОСОБА_18 труп ОСОБА_12 віднесли в сусіднє господарство. Після цього, вона поїхала в сторону господарства ОСОБА_12 та по дорозі зустріла ОСОБА_7 , який спочатку відмовлявся від дачі яких то небудь пояснень, а потім підтвердив факт вбивства ОСОБА_12 та показав їй місце знаходження трупу ОСОБА_12 . В послідуючому у вказаному місці вона знайшла труп ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_19 (батько ОСОБА_13 ) в суді вказував про те, що його син ОСОБА_13 розповідав, що ОСОБА_7 , появившись з рушницею, навів її спочатку на нього, а коли її він відвів рукою, то навів її на ОСОБА_12 і стався постріл.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (мати та батько загиблого) між іншого, в суді першої інстанції вказували про те, що 01 вересня 2010 року ОСОБА_13 (безпосередній очевидець події) у присутності людей розповідав, що ОСОБА_7 рушницю спочатку направив на нього, а коли той її відшовхнув, то він звів курки і, направивши на їх сина, вистрелив йому в обличчя. Потім ОСОБА_7 погрожував йому та заставив його разом з ним віднести труп ОСОБА_12 в сусіднє господарство.

Свідок ОСОБА_20 в ході судового розгляду справи пояснив про те, що 01 вересня 2010 року під час поховання ОСОБА_12 . ОСОБА_21 розповідав, що коли вони були вдома у ОСОБА_7 , то той дістав рушницю, навів її на ОСОБА_21 , а коли той відвів, то звів курки навів рушницю на ОСОБА_12 і вистрелив йому в обличчя. ОСОБА_21 також говорив, що ОСОБА_7 погрожував йому, заставив віднести труп в сусіднє господарство, погрожував, щоб нікому не розповідав, та говорив, що труп в вечірній час закопають. Аналогічні пояснення суду першої інстанції надали і свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Крім пояснень обвинуваченого, потерпілих та свідків, суд дослідив і ряд інших, долучених до матеріалів справи, письмових доказів, зокрема :

- протокол огляду місця події та фототаблицю до нього від 31 серпня 2010 року, відповідно до яких на території нежилого будинку по АДРЕСА_2 виявлено труп чоловічої статі з ознаками поранення в області обличчя. (т.1 а.с.7-19);

- протокол огляду місця події від 31 серпня 2010 року та фототаблицю до нього, відповідно до яких в будинку АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено мисливську рушницю, патрон калібр 16 до мисливської рушниці та металічну гільзу (т.1 а.с.21- 44);

- протокол відтворення обстановки і обставин події від 01 вересня 2010 року згідно якого ОСОБА_7 розповів та показав при яких обставинах він здійснив вбивство ОСОБА_12 , підтвердивши свої покази (т.1 а.с.63-70);

- протокол відтворення обстановки і обставин події із застосуванням відеозапису, фотозйомки від 12.10.2011 р. згідно якого ОСОБА_7 вказав на місце, де виявив рушницю (т.3 а.с.220-222);

- висновок судово-балістичної експертизи № 126 від 14.10.2010 року відповідно до якого представлена на дослідження рушниця, вилучена при огляді місця події за фактом смертельного поранення ОСОБА_12 , є вогнепальною зброєю - двохствольною гладкоствольною мисливською рушницею 16 калібру моделі «ТОЗ». Дана рушниця виготовлена заводським способом і придатна для стрільби мисливськими патронами 16 калібру. Постріл з даної рушниці без нажаття на спусковий гачок при умовах близьких до експериментальних не відбувається. Представлені на дослідження металеві предмети, вилучені з голови трупа ОСОБА_12 , є компонентами патронів до мисливської гладкоствольної вогнепальної зброї, а саме шротом, що вистрелений із гладкоствольної вогнепальної зброї (т.2 а.с.53-62);

- висновок судово-медичної експертизи № 210 від 01.10.2010 року, згідно з яким при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_12 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді зияючої рани з дефектом шкіри з дрібнофістончатими осадженнями погано співставляємими краями в ділянці спинки носа з частковим переходом на ділянку переносиці, що має раневий канал з загальним направленням зпереду назад, зліва на право і знизу вгору, по ходу якого виявлені пошкодження кістки лицевого черепа, що локалізується в основному в межах середньої і задньої правих черепних ямок з відходячими лінійними переломами на праву половину лобної кістки, праву половину потиличної кістки і на пірамідку лівої лобної кістки. Вказані тілесні ушкодження утворились в результаті сліпого вогнепального дробового поранення, від одного пострілу з гладкоствольної зброї з відстані від одного до трьох метрів, на що вказує наявність вхідного отвору, з дефектом шкіри, наявність раневого каналу, по ходу якого виявлений свинцевий деформований шріт (т.2 а.с.3-7);

- висновок додаткової судово-медичної експертизи № 506 від 13.10.2010 року, відповідно до якого ушкодження у потерпілого ОСОБА_12 у виді проникаючого сліпого вогнепального поранення голови можуть відповідати механізму утворення продемонстрованому ОСОБА_7 під час відтворення обстановки і обставин події (т.2 а.с.11);

- висновок медико-криміналістичної експертизи № 398 від 29.09.2010 року, згідно з яким на лоскуті шкіри в області спинки носа трупа ОСОБА_12 мається вхідне дробове вогнепальне пошкодження. В області пошкодження виявлено сліди свинцю та міді. Постріл проведений з гладкоствольної зброї з відстані 1-3 метри (т.2, а.с.16-19);

- висновки судово-імунологічних експертиз згідно з якими на тампоні зі змивом з асфальту, на тампоні зі змивом з підлоги, на фрагменті штори, вилучених при ОМП, на шортах ОСОБА_7 виявлено сліди крові походження якої можливе від потерпілого ОСОБА_12 (т.2 а.с.24-26, 31-33, 37-40, 45-47);

- висновок судово-хімічної експертизи № 31 від 18.10.2010 року згідно з яким на марлевому тампоні, що був пропущений через лівий канал ствола рушниці, вилученої при ОМП, виявлено сліди пострілу і змащування. На тампоні із правого ствола сліди змащування та слідів пострілу не виявлено (т.2 а.с.66-68);

- висновок судово-хімічної експертизи № 32 від 18.10.2010 року відповідно до якого на відрізку бинта із спиртовим змивом з лівої руки ОСОБА_7 виявлено сліди, що характерні для пострілу зарядом із бездимного пороху (т.2 а.с.78-80);

- висновок додаткової судово-балістичної експертизи № 63 від 01.06.2011 року, який вказав на те, що в наданій на дослідження мисливській рушниці моделі "ТОЗ", № НОМЕР_1 , вилученій при ОМП по факту смертельного вогнепального поранення ОСОБА_12 : само взведення курків при приведенні її стволів в складений стан, тобто в «бойове» положення з «переламаного» положення, не можливо; взведення курків вручну на бойовий взвід, коли рушниця знаходиться в «переламаному положенні», можливо; дану рушницю можливо зберігати зі зведеними курками в такому положенні; щоб відбувся постріл з правого стволу даної рушниці необхідно натиснути передній спусковий гачок; щоб відбувся постріл з лівого стволу необхідно натиснути задній спусковий гачок; здійснення пострілу з рушниці без зведення курків при умовах, близьких до експериментальних, не відбувається; при переламуванні стволів рушниці вниз курки автоматично у зведений стан не стають (т.3 а.с. 77-79);

Вищевказані докази були повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку, а пояснення свідків та потерпілих були послідовні, узгоджені між собою та не суперечили один одному, внаслідок чого суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому, з якою фактично не погоджуються апелянти сам обвинувачений, його законний представник та захисник, вважаючи, що дії ОСОБА_7 повинні бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, з суб`єктивної сторони вбивство через необережність ( ст.119 КК України) може бути вчи¬нене внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. Вид необережної вини на кваліфікацію злочину, що розглядається, не впли¬ває. Проте його встановлення є необхідним для оцінки ступеня суспільної небезпечності вчиненого, а також для правильного відмежування даного злочину від умисного вбивства і випадкового спричинення смерті.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваної ним дії (бездіяль¬ності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен ма¬ти місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, відвер¬нуть настання смерті. Однак такий розрахунок виявляється легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути його власні сили і можливості, діяльність інших людей тощо. При вчиненні злочину, що розглядається, характерним є те, що винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

Вбивство через необережність внаслідок злочинної самовпевненості не¬обхідно відмежовувати від вбивства з непрямим умислом, коли винний, пе¬редбачаючи настання смерті, свідомо її допускає. При цьому винний усвідомлює можливість настання смерті потерпілого в даному випадку від його поведінки, не бажаючи разом із тим злочинного наслідку або байдуже ставлячись до його настання. Про наявність непрямого умислу свідчить, зо¬крема, розрахунок винного на випадковість, «навмання».

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчиненої ним дії (бездіяль¬ності), але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Так, в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 зокрема вказував на те, що рушницю він дістав з горища будинку, вона тоді була неповністю складена, патронів він у ній не бачив, поклав її під ліжко, а наступного дня, коли у нього був потерпілий в гостях, він зайшов в спальну кімнату, взяв рушницю та, за його словами, знову не глянувши чи є в стволах патрони, склав її, вийшов у вітальню і з метою похвастатися, став її показувати. Про факт обізнаності про наявність в його батька ОСОБА_26 іншої рушниці та патронів, які знаходилися у сейфі він не заперечував.

Допитаний в ході апеляційного розгляду справи свідок ОСОБА_26 (батько обвинуваченого) пояснив про те, що він має 20-ти річний мисливський досвід, сина брав із собою на полювання, однак стріляти не давав, дійсно в нього є рушниця та патрони, зберігає їх у сейфі, ключ від якого тримав на ліжку під матрацом, чи міг знати його син ОСОБА_7 про місце зберігання ключа, не заперечував того, що міг.

Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_13 , під час їхнього спілкування, ОСОБА_7 пішов у сусідню кімнату, звідки вийшов з рушницею та навів її на нього.

Аналізуючи вказані обставини в своїй сукупності, колегія суддів, в супереч доводам апелянтів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що направляючи рушницю на покійного, про факт наявності в ній патронів ОСОБА_7 не міг не знати, оскільки ОСОБА_7 ріс в родині, батько котрого був мисливцем зі стажем, брав його з собою на полювання, що свідчить про наявність в обвинуваченого щонайменше загального уявлення про зброю, її механізм, структуру та принцип дії, також враховує і той факт, що до рушниці яка була в не складеному положенні (переламаному) з існуванням візуального доступу до вмісту в рушниці патронів, ОСОБА_7 , підходив що найменше два рази (коли знайшов рушницю на горищі і клав її під ліжко та коли діставав її з-під ліжка), що свідчить про те, що це не було однією миттю перед пострілом, а навпаки, про те, що у ОСОБА_7 був час на її огляд, зокрема наявності чи відсутності в ній заряду.

Також, колегія суддів, звертає увагу і на висновок судово-хімічної експертизи № 32 від 18.10.2010 року, відповідно до якого на відрізку бинта із спиртовим змивом з лівої руки ОСОБА_7 виявлено сліди, що характерні для пострілу зарядом із бездимного пороху (т.2 а.с.78-80). Вказане, всупереч доводам апелянтів, свідчить про те, що перед пострілом рушницю ОСОБА_7 тримав саме обома руками, а не як він наголошує «..лише однією, правою рукою..». Про те, що обвинувачений лівша ні він ні його захисник та представник не вказували, а тому слідує, що перед вистрілом рушницю ОСОБА_7 тримав не однією правою рукою, а обома руками, що узгоджується з поясненнями свідка ОСОБА_13 , які той надав в суді першої інстанції, про те, що «… ОСОБА_7 пішов у сусідню кімнату, звідки вийшов з рушницею та навів її на нього. Він рушницю відвів в ліву сторону, де стояв ОСОБА_12 , а потім звівши курки рушниці та тримаючи її в двох руках, направив її на ОСОБА_12 та зробив постріл…».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом не враховано суперечностей між поясненнями обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 про те, як саме ОСОБА_7 тримав рушницю однією правою рукою (як вказав обвинувачений), чи обома (як вказав свідок).

Повторно дослідивши 23.01.2019 року в ході апеляційного розгляду справи пояснення свідка ОСОБА_13 (а.с. 83-84 т.1), перед останнім колегією суддів було поставлено питання чи підтримує він надані ним в ході досудового розслідування та судового розгляду пояснення, на що той відповів згодою. На запитання до законного представника свідка ОСОБА_13 його батька ОСОБА_19 чи застосовувалися з боку працівників правоохоронних органів до його сина будь-які заходи психологічного чи фізичного впливу, останній відповів, що жодного впливу на сина не було.

Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 та ОСОБА_27 вбачається те, що всі вони були у дворі ОСОБА_28 , коли привезли з моргу тіло покійного ОСОБА_29 , та чули як ОСОБА_30 розповідав про події, що мали місце 31.08.2010 року, зокрема що ОСОБА_7 наставив рушницю на ОСОБА_13 , який відвів її в бік, а потім ОСОБА_7 звів курки та наставив її на покійного ОСОБА_29 , потім вистріл. Пояснення свідків, послідовні, логічні та узгоджуються між собою, підстав їм не довіряти колегія суддів не вбачає.

Також, при оцінці факту зведення ОСОБА_31 курків рушниці, навмисності чи не навмисності пострілу, колегія суддів звертає увагу і на висновки судово-балістичних експертиз. Зокрема згідно висновку № 126 від 14.10.2010 року зазначалося що «…постріл з даної рушниці без натискання на спусковий гачок при умовах близьких до експериментальних не відбувається…» (т.2 а.с.53-62).

З іншого ж висновку додаткової судово-балістичної експертизи № 63 від 01.06.2011 року, вбачається те «….щоб відбувся постріл з правого стволу даної рушниці необхідно натиснути передній спусковий гачок; щоб відбувся постріл з лівого стволу необхідно натиснути задній спусковий гачок; здійснення пострілу з рушниці без зведення курків при умовах, близьких до експериментальних, не відбувається; при переламуванні стволів рушниці вниз курки автоматично у зведений стан не стають…» (т.3 а.с.77-79).

Таким чином, аналізуючи фактичні обставини справи, наявні та досліджені докази по справі суд першої інстанції вірно встановив те, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що він: не знав, що рушниця заряджена; курків не зводив; рушницю тримав в правій руці і при її триманні випадково нажав на спусковий крючок; умисно не натискав спусковий гачок, а це сталося випадково; ОСОБА_32 не погрожував, є неправдивими і направленими на те, щоб зменшити свою винність в скоєному злочині, тому твердження апелянтів щодо наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення передбаченого ст.119 КК України є безпідставними.

Разом з тим, такі обставини, що ОСОБА_33 : завчасно бачив та знав, що рушниця заряджена; перед пострілом зводив курки та після їх зведення зразу ж зробив натискання на спусковий гачок, що привело до пострілу; рушницю тримав в двох руках; погрожував ОСОБА_32 , тобто в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України, з достовірністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, суб`єктивна сторона передбаченого ч.1 ст. 115 КК України злочину - умисного вбивства характеризується виною у формі умислу.

Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий та непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Не прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припустила їх настання.

Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Не прямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Однак інша ознака передбачення суспільно небезпечних наслідків - значно відрізняється від подібної ознаки прямого умислу. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому умислі він передбачає лише можливість настання таких наслідків.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що будучи 16-літнім юнаком ОСОБА_7 розумів, що рушниця відноситься до вогнепальної зброї, придатна для стрільби та в разі приведення її в дію має велику руйнівну дію, він в цілому володів знаннями щодо принципу, механізму дії зброї та наслідків застосування зброї у вигляді можливого настання смерті.

При цьому, коли ж особа діє з непрямим умислом, вона хоч і не бажає настання смерті іншій людині, однак свідомо припускає її настання, байдуже ставлячись до таких наслідків.

В момент коли ОСОБА_7 навів рушницю в ділянку такого життєво важливого органу ОСОБА_12 , як голова, володіючи знаннями про принцип, механізм дії зброї, знаючи, що рушниця заряджена та звівши перед цим обидва курки він свідомо допускав можливість настання смерті при натисканні на спусковий гачок та влученні дробового заряду у життєво важливий орган, хоч і не бажав настання смерті потерпілого.

При наведенні рушниці на потерпілого ОСОБА_12 , як було встановлено вище, ОСОБА_7 тримав рушницю обома руками, при чому лівою у ділянці цівки стволів, правою на спусковому гачку, що підтверджують нашарування пороху, виявлені на лівій руці як наслідок порохового заряду від відстріляного патрону 16 калібру.

Крім того, саме з висновків експертиз слідує, що оскільки постріл був проведений з лівого каналу ствола, то ОСОБА_7 необхідно було саме спеціально надавити на спусковий гачок, який знаходиться позаду гачка правого ствола. Тобто, випадкове натискання на гачок, як на тому наголошували апелянти, на переконання колегії суддів, виключається.

Також, як вказав в своїй ухвалі ВСС України від 23.05.2017 року, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на дії ОСОБА_7 як до, так і після вчинення ним злочину виходячи з встановлених судом фактичних обставина справи.

Так, з пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається те, що він будучи схвильованим, тіло ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , переніс на територію сусіднього двору, де заховав. При цьому, він сказав ОСОБА_13 , що в вечірній час вони труп ОСОБА_12 вивезуть та закопають. Потім він тряпкою витер сліди крові в будинку та дворі. Дану тряпку він вивіз на околицю міста, де викинув.

Такі пояснення обвинуваченого узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_13 , який окрім викладено в суді пояснював і про те, що ОСОБА_7 намагався телефонувати до швидкої допомоги, але швидку допомогу не викликав. Потім ОСОБА_7 , погрожуючи йому, заставив його разом з ним віднести труп у двір сусіднього господарства. ОСОБА_7 також, погрожуючи йому, наказував не розповідати нікому про даний факт та говорив, що вони в вечірній час вивезуть труп ОСОБА_12 та закопають в іншому місці.

З пояснень інших свідків - ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 вбачається що останні, підтвердили факт того, що свідок ОСОБА_13 дійсно розповідав людям про погрози від ОСОБА_7 та про те, що ОСОБА_7 заставив його віднести труп в сусіднє господарство, погрожував, щоб нікому не розповідав, та говорив, що труп в вечірній час закопають.

Як вбачається з висновку судово-психоло-психіатричної експертизи (т.2 а.с.86-90) ОСОБА_7 характеризується активною позицією, має тенденцію до домінування з деякою демонстративністю в поведінці, має ініціативність в контактах, впевненість в собі, має емоційно-вольову нестійкість, високу імпульсивність поведінки, в суб`єктивно складних ситуаціях має труднощі вольового контролю та риси педагогічної занедбаності. В соцільно-етичному аспекті ОСОБА_7 характеризується легковажністю, безпечністю, тенденцією до уникнення відповідальності.

Допитана апеляційним судом 01.11.2017 року, за клопотанням сторони захисту, експерт-психолог ОСОБА_14 в ході допиту вказаний висновок судово-психоло-психіатричної експертизи підтримала. На запитання захисника чи усвідомлював ОСОБА_7 наслідки від вчиненого експерт пояснила про те, що у віці обвинуваченого, особа повинна усвідомлювати, що зброя це небезпечно та цілитись в людей нею не можна, його дії були поетапними, а тому говорити про те, що ОСОБА_7 не розумів що вчиняє не можна. На наступне запитання захисника чи перебував обвинувачений в страху відповідальності психолог відповідали тим, що ОСОБА_7 дійсно був в страху переляку, однак його дії були спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене. На запитання прокурора чи були встановлені обставини того, що обвинувачений не міг усвідомлювати свої дії на момент вчинення ним злочину, експерт відповіла тим, що таких обставин в ході проведення експертизи встановлено не було, ОСОБА_7 все усвідомлював.

Аналізуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 після скоєння вбивства ОСОБА_12 не тільки приймав активні заходи по приховуванню факту вбивства, а й планував свої послідуючі дії по факту приховування цього вбивства при цьому, повністю усвідомлюючи значення своїх дій. З метою приховування факту вбивства ОСОБА_12 ОСОБА_7 не тільки залучив ОСОБА_13 , а це робив з погрозою.

Водночас колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційних скарг про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не погрожував свідку ОСОБА_13 , оскільки вони спростовуються наданими свідком поясненнями, які він в ході апеляційного розгляду справи підтримав, при цьому на запитання колегії суддів до законного представника свідка ОСОБА_13 чи були застосовані в ході допиту його сина будь-які заходи психологічного чи фізичного тиску, законний представник відповів про те, що на сина ніхто не впливав.

В зв`язку з вищевказаними обставинами та з урахуванням обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_7 повністю доказана і його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст.115 КК України, так як він умисно протиправно заподіяв смерть потерпілому.

Разом з тим, з урахуванням того, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 суперечать фактичним обставинам та доказам по справі, не узгоджуються з ними, суд вірно вказав на те, що обвинувачений, як заінтересований в результатах розгляду справи, дає в цій частині неправдиві показання з метою зменшення своєї вини за скоєнні дії. При цьому, суд вірно розцінив такі покази обвинуваченого ОСОБА_7 , як дозволений йому законом спосіб захисту.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями захисника про те, що вирок суду не містить посилань на те, з яким саме умислом діяв обвинувачений ОСОБА_7 в ході вчинення ним злочину прямим чи не прямим, оскільки такі твердження спростовуються безпосередньо самим змістом оскаржуваного вироку, в якому, відповідно до вимог и п.2 ч.3 ст.374 КПК України міститься формулювання обвинувачення, визначеного судом доведеним, зазначено час, місце, спосіб вчинення та мотив злочину, та наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо непрямого умислу.

Також, захисник вважав не встановленим судом першої інстанції мотивом умисного вбивства, водночас висловлював свою незгоду і з тим, що суд безпідставно вказав у вироку про те, що таким мотивом виступає юнацька зверхність та хизування.

На переконання колегії суддів, такі доводи захисника слід визнати безпідставними.

Як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 останній, між іншого, суду пояснював про те, що рушницю виніс із кімнати з метою «похвастатися» перед хлопцями.

Разом з тим, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України передувала судом оцінка його дій, зокрема який характер вона носила - умисний чи необережний.

Як було встановлено судом першої інстанції та з чим, за встановлених обставин, погодилась і колегія суддів апеляційного суду, дії обвинуваченого ОСОБА_7 носили саме умисний характер . При цьому, умисел обвинуваченого був не прямим, який має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припустила їх настання.

Аналізуючи обставини справи, а саме те, що вбивству покійного ОСОБА_12 передувало «…. юнацького хвастівство, бахвальство, та хизування на ґрунті нерозсудливості…. » обвинуваченого ОСОБА_7 зарядженою рушницею, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зокрема саме ці обставини і стали мотивом такого злочину.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та встановлених судом фактичних обставинах події і доводи апеляційної скарги захисника про те, що оскільки постріл був здійснений в положенні рушниці, спрямованої знизу вгору ( що підтверджується висновком судово медичної експертизи) то це вказує на ненавмисне прицілювання в потерпілого, який був майже однакового зросту з ОСОБА_7 і ці обставини повністю узгоджуються з показами ОСОБА_7 , що він не прицілювався і вистрілив випадково, коли піднімав рушницю, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно висновку судово-медичної експертизи № 210 від 01.10.2010 року, при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_12 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді зияючої рани з дефектом шкіри з дрібнофістончатими осадженнями погано співставляємими краями в ділянці спинки носа з частковим переходом на ділянку переносиці, що має раневий канал з загальним направленням зпереду назад, зліва на право і знизу вгору, по ходу якого виявлені пошкодження кістки лицевого черепа, що локалізується в основному в межах середньої і задньої правих черепних ямок з відходячими лінійними переломами на праву половину лобної кістки, праву половину потиличної кістки і на пірамідку лівої лобної кістки. Вказані тілесні ушкодження утворились в результаті сліпого вогнепального дробового поранення, від одного пострілу з гладкоствольної зброї з відстані від одного до трьох метрів, на що вказує наявність вхідного отвору, з дефектом шкіри, наявність раневого каналу, по ходу якого виявлений свинцевий деформований шріт (т.2 а.с.3-7);

Разом з тим, доводи апеляційної скарги захисника, що ОСОБА_7 не прицілювався, а вистрілив випадково, коли піднімав рушницю, спростовуються безпосередньо показаннями свідка ОСОБА_13 , на які вже були посилання вище, та з яких слідує, що «…. ОСОБА_7 дістав рушницю, навів її на ОСОБА_21 , а коли той відвів, то звів курки навів рушницю на ОСОБА_12 і вистрелив йому в обличчя…»

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд оцінює наявні в матеріалах кримінального провадження докази в сукупності та у їх взаємозв`язку. Зокрема вищенаведені показання свідка ОСОБА_13 , висновок експертизи, про наявність на лівій руці ОСОБА_7 слідів пострілу ( що підтверджує факт тримання рушниці двома руками) і те, що зияюча рана на обличчі ОСОБА_12 знаходилась в ділянці спинки носа з частковим переходом на ділянку переносиці, тобто рана знаходилась посередині обличчя, і утворена вона була від дробового поранення, від одного пострілу з гладкоствольної зброї з відстані від одного до трьох метрів в повній мірі свідчать про умисні дії ОСОБА_7 .

Щодо виду та міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз?яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати вимоги й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, врахувавши пом`якшуючі покарання обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, має молодий вік, злочин вчинив будучи у неповнолітньому віці та відсутність обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що призначене судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Також, судом першої інстанції було частково задоволено позов потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та на їх користь з обвинуваченого ОСОБА_7 було стягнуто 6000 грн. матеріальної шкоди та по 200 000 грн. кожному потерпілому моральної шкоди.

Вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову учасниками кримінального провадження не оскаржувався, а тому з урахуванням ст. 404 КПК України підстав для його перегляду колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, суд дійшов на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозвязку.

Тому, постановлений відносно ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 , - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4