(у порядку статей 375,441 КПК у їх взаємозв`язку)
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
у кримінальному провадженні № 51-7031км18
Колегія суддів Першої судової палати касаційного кримінального суду Верховного Суду постановою від 21 лютого 2019 року залишила без зміни вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 27 березня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_1 , а касаційні скарги останнього та потерпілого ОСОБА_2 без задоволення.
З таким рішенням суду касаційної інстанції я не згодна, виходячи з наступного.
За матеріалами провадження ОСОБА_1 було визнано винуватим і засуджено за порушення Правил дорожнього руху України (далі ПДР) особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження. Як установив місцевий суд, з висновками якого погодився й апеляційний, дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) сталася через грубе порушення водієм ОСОБА_1 вимог пунктів 12.3, 12.4 ПДР і ці порушення знаходяться у причинному зв`язку з наслідками спричинення потерпілим тілесного ушкодження зазначеного ступеня тяжкості.
Водночас відповідно до змісту оскаржених рішень суди нижчих інстанцій погодилися також із наявними у справі експертними висновками про порушення пунктів 10.1, 10.4, 11.3 ПДР водієм іншого автомобіля ОСОБА_3 , який був учасником цієї ж ДТП, мав технічну можливість не створювати небезпеку для руху водію ОСОБА_1 та міг запобігти зіткненню транспортних засобів. Згадані висновки суди визнали належними та допустимими доказами і використали їх на обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_1 .
Між тим, об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості), причинний зв`язок між діянням і наслідками. За практикою Верховного Суду (справа № 175/358/16-к, провадження №51-1819км18), зважаючи на орієнтири, викладені у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у постанові цього Суду від 20 листопада 2014 року (справа № 5-18кс14), у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діяннями (порушенням ПДР) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв. За певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом. Однак у цьому кримінальному провадженні місцевий суд у вироку не навів такого дослідження, навіть у межах перевірки версії, висунутої на свій захист обвинуваченим. Апеляційний суд залишив це поза увагою і, спростовуючи доводи сторони захисту, замість аналізу дорожньої ситуації послався на висновок експерта про те, що дії обох водіїв перебувають у причинному зв`язку з ДТП.
Крім того, як убачається з матеріалів справи, у ній усупереч приписам статей 217, 334 КПК провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , кожного за ч. 1 ст. 286 КК, роз`єднано, розглянуто судами окремо, попри те, що вказані особи є учасниками однієї ДТП. Такий підхід потягнув за собою порушення принципу юридичної визначеності щодо процесуального статусу осіб, котрі, хоча і були фактично обвинуваченими, під час судового провадження в іншій справі допитувались як свідки, що могло вплинути на правильність оцінки їхніх показань та інших доказів в аспекті ст. 94 КПК, а тому ставить під сумнів справедливість засудження.
Таким чином, на мою думку, оскаржений вирок було постановлено з істотним порушенням вимог вказаного Кодексу, адже під час судового провадження не з`ясовано всіх обставин, які в силу ст. 91 КПК належать до предмета доказування (з урахуванням наведених правових позицій), а суд апеляційної інстанції, маючи процесуальні можливості, не усунув допущених порушень. Тому вважаю, що оспорювана ухвала підлягала скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_4