Ухвала
Іменем України
25 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 330/2433/14-к

провадження № 51-188 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року,
встановив:
Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 17 березня 2014 року за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
засуджено за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, із урахуванням вимог ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 17 березня 2014 року постановлено виконувати самостійно.

Крім того, вказаним вироком суду розв`язано цивільний позов, вирішено питання щодо долі речових доказів.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено.
Пом`якшено покарання та постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, із застосуванням ч. 1, ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 05 листопада 2013 року, за попередньою змовою групою осіб, на автодорозі «Якимівка-Кирилівка» поблизу с. Мала Тернівка Якимівського району Запорізької області, з метою заволодіння майном у великих розмірах, вчинив розбійний напад на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження, та спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_6 на загальну суму 180 842 грн. 50 коп., та потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 8599 грн. 30 коп.
Крім того, ОСОБА_5 , 05 листопада 2013 року, повторно, за попередньою змовою групою осіб, на автодорозі «Якимівка-Кирилівка» поблизу с. Мала Тернівка Якимівського району Запорізької області, незаконно заволодів автомобілем «Мазда 6» д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 94 430 грн. 04 коп. Цього ж дня вказаний автомобіль був виявлений працівниками правоохоронних органів у лісосмузі розташованій на відстані 1500 м від 9 кілометру автодороги «Якимівка-Кирилівка».
Крім того, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, за невстановлених обставин, без передбаченого законом дозволу, придбав, зберігав та носив при собі до часу вилучення працівниками правоохоронних органів вогнепальну зброю, а саме пістолет «ROHM» 9 мм Р.А.К. серії НОМЕР_2 .
У своїй касаційній скарзі захисник ставить питання про зміну судових рішень у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, через суворість. Захисник посилається на ту обставину, що судами не враховано у повній мірі особу засудженого та пом`якшуючі покарання обставини, у наслідок чого призначено занадто суворе покарання. Крім того, захисник наголошує, що за час розгляду кримінального провадження відбулись позитивні зміни у житті ОСОБА_5 , який одружився, бажає стати корисним для сім?ї та суспільства, жити нормальним життям, піклуватись про хвору матір. Також захисник просить врахувати, що на даний час потерпілому ОСОБА_6 частково відшкодовано заподіяну злочином шкоду у розмірі 52 800 грн., та звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_7 не має претензій до ОСОБА_5 у зв`язку із повним відшкодуванням заподіяної шкоди. Враховуючи наведене, захисник просить пом`якшити покарання засудженому ОСОБА_5 до 10 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо ОСОБА_5 загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисником фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.
Як випливає з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_8 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, виходив з того, що засуджений вчинив ряд злочинів, один з який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. До того ж, судом взято до уваги, що ОСОБА_5 на момент вчинення злочинів вважався особою, яка не має судимості, однак відповідно до вироку Генічеського районного суду Херсонської області від 17 березня 2014 року його було засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України, ч. 4 ст. 294 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнено від його відбування на підставі ст. 75 КК України. Судом також враховано тяжкі наслідки від вчинених злочинів, а також думку потерпілих, які просили призначити покарання у виді позбавлення волі.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Під час перевірки вироку місцевого суду в апеляційному порядку апеляційним судом також враховано щире каяття ОСОБА_5 , бажання стати на шлях виправлення, сімейний стан та стан здоров`я останнього, позитивні характеристики із місця його тримання під вартою, добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також враховано думку потерпілого, який просив засудженого суворо не карати.
При розгляді апеляційної скарги захисника поданої в інтересах ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів з яких апеляційну скаргу задовольнив частково, а вирок місцевого суду змінив та пом`якшив покарання ОСОБА_5 .

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, у тому числі і ті, про які зазначає захисник у своїй скарзі, суди обґрунтовано дійшли висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства.
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
На переконання колегії суддів, визначене апеляційним судом остаточне покарання ОСОБА_5 , огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3