ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1055/19 Справа № 206/4017/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення для відбування покарання засудженого ОСОБА_8 ,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року було задоволено клопотання в.о. начальника Самарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_9 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення засудженого ОСОБА_8 для відбування покарання у виді позбавлення волі.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 , будучи попередженим про наслідки невиконання обов`язків, покладених на нього вироком суду, безвідповідально ставився до їх виконання, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2018 року.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а саме: в ухвалі зазначено, що 13 листопада 2017 року ОСОБА_10 прибув до відділу пробації та під особистий підпис ознайомився з порядком та умовами відбування покарання з випробуванням, а також з обов`язками, покладеними на нього згідно вироку суду, що жодним доказом не підтверджено.
Судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, а саме: суд першої інстанції 07.12.2018 року здійснив розгляд вказаного клопотання без належного повідомлення про розгляд засудженого ОСОБА_8 , а також останнього не було повідомлено про те, що 07 грудня 2018 року була винесена ухвала, копії якої не було отримано засудженим, а про даний факт його захисник ОСОБА_7 дізнався та ознайомився з копією ухвали тільки 14 лютого 2019 року при ознайомленні з матеріалами справи.
Крім того зазначає, що суду не було надано жодного допустимого та належного доказу щодо вчинення засудженим протягом іспитового строку трьох і більше правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про небажання стати на шлях виправлення, що в свою чергу суперечить вимогам частини 3 статті 166 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка вважала за необхідне апеляцію залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши надані матеріали і обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Однак суд першої інстанції даних вимог Закону дотримався не в повному обсязі.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 КК України та ч. 2 ст. 166 КВК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд за поданням кримінально-виконавчої інспекції направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК, або систематичного (три і більше разів) вчинення правопорушень, що потягли адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.
Як убачається з вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року, при засудженні ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України та звільненні від відбування призначеного покарання на підставі ст.. 75 КК України, на нього було покладено обов`язки, передбачені пунктами 1,2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України.
Згідно оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції направив ОСОБА_8 для відбування призначеного вказаним вироком покарання у зв`язку з тим, що останній, будучи попередженим про наслідки невиконання обов`язків, покладених на нього вироком суду, безвідповідально ставився до їх виконання, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Але наведені обставини, яким суд не дав належної оцінки і які також були досліджені колегією суддів апеляційного суду, дає підстави вважати, що така поведінка засудженого не може свідчити про те, що він не бажає стати на шлях виправлення, внаслідок чого його необхідно направити для відбування покарання згідно ч.2 ст.78 КК України.
Так, пунктом 5.1 розділу IV Інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань, Міністерства внутрішніх справ України від 19.12.2003 року №270/1560, визначено, що поважними причинами неявки засудженої особи до інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють її можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.
Апеляційним розглядом встановлено, що ОСОБА_8 з поважних причин не з`явився на відмітку до відділу пробації 07.12.2017 року, 01.02.2018 року, 01.03.2018 року, 05.04.2018 року, 03.05.2018 року, 07.06.2018 року, 05.07.2018 року, на підтвердження чого засудженим надані підтверджуючі документи відносно звернення засудженого до медичних закладів та відрядження, що в свою чергу не свідчить про небажання засудженого ОСОБА_8 стати на шлях виправлення та вказує на відсутність в нього умислу на ухилення від виконання обов`язків.
Також частиною 3 статті 166 КВК визначено, що систематичним вчиненням правопорушень, що,тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про небажання стати на шлях виправлення, є вчинення засудженим протягом іспитового строку трьох і більше таких правопорушень.
Всупереч даної норми закону, до клопотання про скасування іспитового строку Самарським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області не було долучено належних та допустимих доказів щодо вчинення засудженим трьох і більше правопорушень.
Крім того, як убачається з наданих матеріалів, оскаржувану ухвалу постановлено вже за відсутності підстав для скасування іспитового строку засудженому ОСОБА_8 , оскільки на дату її постановлення, 07.12.2018 року, випробувальний термін строком 1 рік для засудженого ОСОБА_8 за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2017 року вже закінчився, що було підставою для відмови в задоволенні клопотання про скасування іспитового строку.
Таким чином, все викладене вище не може свідчити про системне порушення засудженим встановленого органом пробації порядку реєстрації осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, а отже колегія суддів не вбачає і підстав для скасування в даному конкретному випадку іспитового строку засудженому ОСОБА_8 з направленням для відбування призначеного покарання.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції не повно з`ясував всі обставини справи, необгрунтовано погодився з висновком у клопотанні органу пробації від 11 липня 2018 року, про що зазначив у своїй ухвалі, прийнявши незаконне та необґрунтоване рішення стосовно ОСОБА_8 , у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду з постановленням нової ухвали відповідно до ст.407 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - задовольнити.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення для відбування покарання засудженого ОСОБА_8 - скасувати.
У задоволенні клопотання в.о. начальника Самарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_9 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення засудженого ОСОБА_8 для відбування покарання у виді позбавлення волі відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4