ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2019 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000678 від 25 листопада 2017 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Рідківці, Новоселицького району Чернівецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні якого перебувають троє неповнолітніх дітей, не працюючого, з базовою вищою освітою, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 (три) роки.

ЄУНСС: 723/2008/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_9
Номер провадження: 11-кп/822/32/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 180000 (сто вісімдесять тисяч ) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 4954,28 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертиз в загальній сумі 3352,66 (три тисячі триста п`ятдесят дві) грн. 66 коп.
Вирішено долю речових доказів.
Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 24 листопада 2017 року приблизно о 21 год., керуючи вантажним бортовим тентовим автомобілем марки «MAN», номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби поза межами населеного пункту по автодорозі сполученням Чернівці - Сторожинець, яка розташована в адміністративних межах с. Заволока, Сторожинецького району, зі сторони м. Чернівці в напрямку м. Сторожинець. Наближаючись до будинку № 3 по вул. Сторожинецькій, яка освітлювалась вуличним електроосвітленням, водій ОСОБА_6 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, під час виконання в невстановленому місці маневру обгону попутного автомобіля марки «Ford-Transit», номерний знак НОМЕР_2 , перетнувши вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.1. ПДР, рухаючись по зустрічній смузі руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по проїжджій частині дороги.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до висновку СМЕ № 875 від 05 лютого 2018, спричинено смерть, яка настала від набряку та набухання речовини головного мозку, який розвинувся внаслідок відкритого зламу кісток основи та склепіння черепа з забоєм речовини головного мозку та розвитком підоболонкових крововиливів.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду обвинувачений ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 10.1 та горизонтальної розмітки 1.1 встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №1306 від 10 жовтня 2001 року та ведених в дію з 01 січня 2002 року, які вимагають від водія:

-п.1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-п.2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно

реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п.10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-34.1 Горизонтальна розмітка:

-1.1 (вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено.

Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

На вказаний вирок суду прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він не заперечуючи кваліфікації дій засудженого та доведеності його вини, просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання, і ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що при вирішенні питання про застосування ст.75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 районний суд не дотримався вимог зазначених в ст.ст.65, 75 КК України та постанов Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» та №14 від 23 грудня 2015 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Районним судом належним чином не взято до уваги те, що скоєний ОСОБА_6 злочин відноситься до необережних тяжких злочинів, за вчинення якого, передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 8 років, а також непоправні тяжкі наслідки у вигляді смерті ОСОБА_10 , який не має зворотного характеру, оскільки шкода заподіяна потерпілій особі не може бути усунена, що унеможливлює її відшкодування або компенсацію потерпілому чимось іншим.

Крім цього стверджує, що судом не надано належної оцінки позиції потерпілої та її представника, які просили суд застосувати до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі.

Вважає, що зазначені судом пом`якшуючі обставини не впливають на зменшення суспільної небезпеки вчиненого злочину, оскільки ОСОБА_6 керуючи автомобілем свідомо порушував правила дорожнього руху, ігнорував вимоги дорожньої розмітки, чим поставив в небезпеку життя та здоров`я учасників дорожнього руху, внаслідок чого сталась дана дорожньо-транспортна пригода.

Потерпіла ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 в поданій ними апеляційній скарзі, не заперечуючи кваліфікації дій засудженого та доведеності його вини, просять скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання, і ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги тим, що відображені районним судом у вироку фактичні обставини, не дають достатніх підстав для застосування стосовно ОСОБА_6 ст.75 КК України, оскільки таке покарання не сприятиме виправленню та перевихованню вказаної особи.

Судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування моральної шкоди, однак, з вказаним не можуть погодитися апелянти. Обвинувачений не переконав, ані потерпілу, ні на її думку суд, в тому, що він щиро розкаявся в своїх протиправних діях.

Стверджують, що поведінка обвинуваченого після скоєння злочину, так і його позиція в суді не свідчать про те, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Також, звертають увагу суду на ту обставину, як саме ставився обвинувачений до скоєного, що лише під час останніх засідань ледь спромігся відшкодувати частину шкоди потерпілій, жодного разу поза межами суду, і аж до останнього засідання суду не вибачився і сам уникав зустрічей з потерпілою. Хоча від дня скоєного і до вироку пройшов майже рік, а відшкодування розпочались у жовтні та листопаді.

Не зважаючи на визнання та задоволення цивільного позову у обвинуваченого відсутнє будь-яке рухоме чи не рухоме майно на яке можливо б було звернути стягнення, що унеможливлює виконання вироку в частині стягнення із обвинуваченого будь-яких коштів.

Хоча реальна можливість на відшкодування шкоди у нього є, оскільки він проживає із сім`єю у новому будинку площею понад 200 кв.м., який оформлений на малолітню доньку. За даними реєстру судових рішень у обвинуваченого наявні величезні борги перед банками. Крім того, за даними цього ж реєстру, обвинувачений не одноразово потрапляв у ДТП і керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Крім цього, на кожне переконання потерпілої, обвинувачений поза

судовими засіданнями намагається довести та переконати її та її чоловіка в тому, що ДТП сталася внаслідок вини їхнього сина, який загинув ОСОБА_11 , оскільки на думку обвинуваченого, він йшов по середині дороги у нетверезому стані і його там не мало бути.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження не надходило.

На подану прокурором апеляційну скаргу надійшли заперечення від потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , та від обвинуваченого ОСОБА_6 .

В своїх запереченнях потерпіла ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 , просять апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити повністю, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, оскаржуваний вирок скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої заперечення тим, що ними також подано апеляційну скаргу, в якій вони просять вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Потерпіла погоджується з доводами прокурора, викладеними в його апеляційній скарзі, однак вважає, що покарання, як основне так і додаткове, яке просить призначити прокурор занадто м`яке, а тому вважає, що має бути призначене ОСОБА_6 реальне покарання з ізоляцією його від суспільства у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, на підставі доводів, які зазначені в її апеляційній скарзі.

Із змісту заперечень обвинуваченого ОСОБА_6 на апеляційну скаргу прокурора вбачається, що він просить оскаржуваний вирок районного суду, як законний, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, як необґрунтовану - без задоволення.
Обґрунтовуючи свої заперечення тим, що призначена йому районним судом міра покарання відповідає запропонованій стороною обвинувачення міри покарання, тобто 4 (чотири) роки позбавлення волі. Непогодження із сторони обвинувачення на його думку може бути стосовно призначеного йому терміну додаткового покарання це 1 (один) рік, як призначив йому районний суд позбавлення права керування транспортними засобами, та можливе неправильне застосування судом норми ст.75 КК України.
Вважає, що судом правильно оцінено його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, а саме це той факт, що відразу після скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_10 , став надавати невідкладну медичну допомогу, зупиняв попутний транспорт для отримання можливої допомоги,

намагався врятувати життя та викликав швидку медичну допомогу. Незважаючи на його такі дії, ОСОБА_10 , все ж таки загинув. Після відкриття кримінального провадження він всіляко сприяв органу досудового слідства в розкритті даного злочину. Беззаперечно визнавав свою провину, та надавав необхідну допомогу пов`язану із похованням ОСОБА_10 , а саме оплатив поминальний обід, забезпечував транспортом. При цьому, що під час досудового слідства з`являвся до слідчого та прокурора по першому виклику, а тому на стадії досудового розслідування, а також розгляду справи в суді першої інстанції, не зважаючи на категорію тяжкості кримінального правопорушення, йому навіть не обирався запобіжний захід. Стверджує, що фактично в моральному стані з моменту скоєння даного ДТП, вже несе відповідальність.
Також зазначив, що при прийнятті рішення щодо призначеного йому покарання взято до уваги його характеризуючі дані, а саме, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, повне його визнання вини, те, що він зразу після скоєння злочину розпочав відшкодовувати завдану шкоду, визнав всі обставини справи та погодився на спрощений порядок розгляду справи.
Стверджував, що на даний час почав фактично виконувати оскаржуваний вирок в частині відшкодування витрат пов`язаних із проведенням експертиз, добровільно сплатив визначені кошти судом, та надавав посильну йому фінансову підтримку потерпілій по даній справі.
Заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст оскаржуваного вироку суду та вимоги апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити, посилаючись на доводи в ній викладені, а апеляційну скаргу потерпілої задовольнити частково, потерпілу ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали в повному обсязі подану ними апеляційну скаргу, яку просили задовольнити з підстав наведених в ній, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг прокурора та потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведенні в апеляційних скаргах та запереченнях до них, доводи, надавши слово усім учасникам у дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, колегія суддів приходить до наступного.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 24 листопада 2017 року приблизно о 21 год., керуючи вантажним бортовим тентовим автомобілем марки «MAN», номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби поза межами населеного пункту по автодорозі сполученням Чернівці - Сторожинець, яка розташована в адміністративних межах с. Заволока, Сторожинецького району, зі сторони м. Чернівці в напрямку м. Сторожинець. Наближаючись до будинку № 3 по вул. Сторожинецькій, яка освітлювалась вуличним електроосвітленням, водій ОСОБА_6 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях,

неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, під час виконання в невстановленому місці маневру обгону попутного автомобіля марки «Ford-Transit», номерний знак НОМЕР_2 , перетнувши вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.1. ПДР, рухаючись по зустрічній смузі руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по проїжджій частині дороги.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до висновку СМЕ № 875 від 05 лютого 2018, спричинено смерть, яка настала від набряку та набухання речовини головного мозку, який розвинувся внаслідок відкритого зламу кісток основи та склепіння черепа з забоєм речовини головного мозку та розвитком підоболонкових крововиливів.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду обвинувачений ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 10.1 та горизонтальної розмітки 1.1 встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №1306 від 10 жовтня 2001 року та ведених в дію з 01 січня 2002 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, які покладені у вироку в основу доведеності вини ОСОБА_6 , а саме у вчиненні ним порушення правил безпеки дорожнього руху, який керував транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вони ґрунтуються на доказах, зібраних у встановленому законом порядку.
Колегія суддів, вважає вірною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки, апелянти не оспорюють обсяг обвинувачення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , тому колегія суддів керуючись ст.404 КПК України, не наводить доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорюються в апеляційних скаргах.

Крім цього, як було встановлено колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження, за згодою обвинуваченого, потерпілої, представника потерпілої та прокурора, у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК України, районним судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, в тому числі і обвинуваченому, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та її представника щодо неправильного застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, яке, на думку апелянтів, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора та

часткове задоволення апеляційних вимог потерпілої та її представника.

Згідно вимог п.п.1, 3 ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч.1 ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, має бути належним чином вмотивовано у вироку із врахуванням тяжкості злочину, особи винного, коли суд прийде до висновків про можливість виправлення без відбуття покарання.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Однак, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції формально послався на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, та не навів переконливих мотивів, на підставі яких призначив обвинуваченому покарання зі застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України.

Так, суд в достатній мірі не врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який у відповідності до вимог ст.12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, є необережним злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також непоправні тяжкі наслідки у вигляді смерті молодої людини ОСОБА_10 , не враховано районним судом і позицію потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які просили суд застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.
Враховуючи наведене, частково погоджуючись з позицією прокурора та потерпілої, колегія суддів вважає, що застосування ст.75 КК України щодо обвинуваченого не сприятиме його виправленню і перевихованню, не є необхідним і достатнім щодо нього, та не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, а тому оскаржуваний вирок в частині призначення ОСОБА_6 покарання необхідно скасувати, як незаконний, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та постановити новий вирок.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст.12 КК України, є тяжким злочином, вчиненим з необережності, особу винного, який раніше не судимий, одружений, те, що на його утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно.
Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_6 покарання, згідно ст.66 КК України, колегія суддів визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Твердження потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 про відсутність будь-якого каяття у обвинуваченого, на думку колегії суддів є помилковими, оскільки, як було встановлено районним судом та апеляційною інстанцією ОСОБА_6 з самого початку досудового розслідування та судового, не оспорював фактичних обставин даного кримінального провадження, визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому слідством злочині, оплатив витрати на поминальний обід, частково відшкодував шкоду потерпілій.
Колегією суддів не встановлено обставини, які згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_6 .

При цьому, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, має постійне місце проживання за яким характеризується позитивно, а також, поведінку обвинуваченого до і після вчинення злочину, його ставлення до своїх протиправних дій, який намагався надати допомогу потерпілому, його визнання вини в пред`явленому обвинуваченні, який своїми показами сприяв розкриттю злочину, та визнання ним цивільного позову потерпілої.
Враховує колегія суддів і позицію потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які в своїй апеляційній скарзі просили суд застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, однак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 дійсно потребує реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, але у розмірі, який не наближений до максимального, що передбачений в санкції статті обвинувачення, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження.

Виходячи з характеру допущених ОСОБА_6 порушень Правил дорожнього руху України, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою, а також непоправність у будь-який можливий спосіб наслідків від злочину, як смерть молодої людини, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, колегія суддів приходить до переконання про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк і вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке обвинувачений повинен відбувати реально.

Призначення реального покарання у виді позбавлення волі з позбавленням

права керувати транспортними засобами, буде відповідати принципу необхідності та достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням усіх встановлених у справі обставин, законних підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.ст.69, 75 КК України, суд апеляційної інстанції не знаходить.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Чернівецької області ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України в частині призначеного йому покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та за його вчинення призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Взяти ОСОБА_6 під варту із залу суду негайно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обраховувати з моменту виконання вироку суду.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту вручення йому копії даного вироку.

Суддя-доповідач [підпис] ОСОБА_1
Судді [підпис] ОСОБА_2
[підпис] ОСОБА_3
"Копія. Згідно з оригіналом." Суддя-доповідач ____________________ ОСОБА_1

18.03.2019 року
(дата засвідчення) копії