ЄУН № 336/3804/16-к
пр. № 1-кп/336/13/2019
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000151, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вуглегірськ Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого водієм «Радіотаксі», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 302 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувально акту, ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що в період часу з 22.03.2016 по 05.04.2016 року займався звідництвом для розпусти, вчинене з метою наживи, суть якого полягала в посяганні на моральні засади суспільства в частині підстави задоволення сексуальних потреб окремих осіб, встановленні зв`язки між людьми за грошову винагороду для задоволення їх статевих пристрастей, що проявлялось в організації безладних статевих контактів, із встановленням ведення статевого життя виключно за винагороду, незважаючи на особисту симпатію зведених для цього осіб, сприянні проституції.

Зокрема, зазначене звідництво проявлялось в підшукуванні та отриманні ОСОБА_5 замовлень від чоловіків-клієнтів, які потребували оплатних сексуальних послуг, залученні жінок, які займаються проституцією та організації їх зустрічі для проведення статевих потреб клієнтів.

Так, 22.03.2016 року в період часу з 19 години 50 хвилин до 20 години 20 хвилин ОСОБА_5 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_6 в подальшому для досягнення мети звідництва для розпусти з метою наживи, ігноруючи моральні засади суспільства в частині встановлення відносин між людьми для задоволення їхніх статевих потреб, знаходячись в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вступаючи в якості посередника шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_7 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_6 отримав грошову винагороду у розмірі 50 гривень, після чого надав йому ОСОБА_7 , яка, в свою чергу надала грошову винагороду ОСОБА_5 у розмірі 50 гривень.

Розрахувавшись з ОСОБА_5 за послуги перевезення та звідництво, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 зайшли у приміщенні номеру готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де вступили у статевий зв`язок.

Такі дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво для розпусти, вчинені з метою наживи.

Також, згідно обвинувального акту, продовжуючи свою злочинну діяльність, 25.03.2016 року в період часу з 20 години 00 хвилин до 20 години 40 хвилин ОСОБА_5 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_6 в подальшому для досягнення мети звідництва для розпусти з метою наживи, ігноруючи моральні засади суспільства в частині встановлення відносин між людьми для задоволення іхніх статевих потреб, знаходячись в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яий розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вступаючи в якості посередника шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_7 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_6 отримав грошову винагороду у розамірі 50 гривень, після чого надав йому ОСОБА_7 , яка в свою чергу надала грошову винагороду ОСОБА_5 у розмірі 50 гривень.

Розрахувавшись з ОСОБА_5 за послуги перевезення та звідництво, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 зайшли у приміщенні номеру готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де вступили у статевий зв`язок.

Такі дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво для розпусти з метою наживи.

Також, згідно обвинувального акту, продовжуючи свою злочинну діяльність, 05.04.2016 року в період часу з 19 години 50 хвилин до 20 години 30 хвилин ОСОБА_5 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_6 в подальшому для досягнення мети звідництва для розпусти з метою наживи, ігноруючи моральні засади суспільства в частині встановлення відносин між людьми для задоволення їхніх статевих потреб, знаходячись в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вступаючи в якості посередника шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_7 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_6 отримав грошову винагороду у розмірі 50 гривень, після чого надав йому ОСОБА_7 , яка, в свою чергу надала грошову винагороду ОСОБА_5 у розмірі 100 гривень.

Розрахувавшись з ОСОБА_5 за послуги перевезення та звідництво, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 зайшли у приміщенні номеру готелю «Дві луни», де вступили у статевий зв`язок.

Такі дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво з метою наживи.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе у вчиненні інкримінованих злочинів не визнав. Суду пояснив, що працює водієм «Радіотаксі», отримує замовленя від диспетчера та безпосередньо від осіб, які раніше користувалися його послугами. З ОСОБА_8 знайомий не був. 22.03.2016 року у вечерній час йому зателефонував невідомий чоловік, попросив забрати його з полігону «Близнюки» та відвезти до міста. Коли зустрілися, молодий чоловік представився ОСОБА_9 . Під час руху по трасі ОСОБА_10 Сімферополь запитав ОСОБА_9 , куди йому потрібно. Останній відповів: «Вези в район готеля «Дві луни», за проханям ОСОБА_9 під`їхали до кіоску. ОСОБА_9 вийшов з салону автомобіля і пішов до кіоску. Через 1-2 хвилини він вийшов з кіоску вже з дівчиною, яку він бачив вперше, підійшли до автомобілю. Дівчина привіталась з ним, а ОСОБА_9 попросив підвезти їх до готелю. Після того як він підвіз їх до готелю, на запитання ОСОБА_9 назвав вартість проїзду 120 гривень, яку розраховував за таксометром, приблизно за 12 км в оба кінця. Отримавши гроші за проїзд, поїхав на місце своєї стоянки. Від дівчини гроші не отримував.

25.03.2016 року йому знову зателефонував ОСОБА_9 , попросив забрати його з полігону «Близнюки». Під час руху ОСОБА_9 запитав у нього, чи знає він дівчину, з якої ОСОБА_9 зустрічався у минулий раз. Відповів йому, що незнайомий з нею. Тоді ОСОБА_9 попросив відвезти його на те саме місце. Все півторилось як в перший раз. ОСОБА_9 зайшов до кіоску, повернувся з тією самою дівчиною, підвіз їх до готелю «Дві луни», де ОСОБА_9 заплатив йому за проїзд 120 гривень.

05.04.2016 року теж забрав ОСОБА_9 з полігону «Близнюки». Під час руху останній запитав у нього номер телефону дівчини, з якою він зутрічався вже два рази, відповів йому, що її номера телефону не має та запропонував взяти у неї номер телефону. Дівчина назвала свій номер телефону, який він записав у свій телефон. Жодного разу їй не телефонував. В той час, коли ОСОБА_9 розраховувався з ним за проїзд, передавши 120 гривень, його затримали працівники поліції, провели обшук, вилучили грошові кошти, які він заробив перевезенням пасажирів. Стверджує, що ОСОБА_9 здійснював оплату лише за проїзд, від дівчини ніколи грошові кошти не отримував, не знайомився з нею і візитку їй не давав. Вважає, що докази у справі сфальсифіковані.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ст. 92 КПК України, покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону, що їх подає.

Згідно положення п. а ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Тобто, викладення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення повинне бути в однозначно зрозумілій формі.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54).

Відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення, і у ході співставлення яких з ознаками кваліфікації слідчому належить керуватися кримінальним законом, який характеризує об`єктивну сторону конкретного кримінального правопорушення.

Суд встановив, що таким вимогам обвинувачення у відношенні ОСОБА_5 не відповідає, а відсутність конкретних ознак об`єктивної сторони злочину свідчить про те, що органом досудового розслідування були проігноровані вказані вимоги закону, що в свою чергу призвело до порушення прав ОСОБА_5 на захист.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що познайомилась з ОСОБА_11 улітку 2015 року, знає його як таксиста по імені ОСОБА_12 . Вона з дівчатами стояла на трасі, а він привозив двох військових, з якими вони домовились про сексуальні послуги і поїхали до сауни. Взяла у ОСОБА_11 візитку, запропонувала йому привозити чоловіків для надання їм інтимних послуг, за це вона пообіцяла платити йому по 50-100 гривень. ОСОБА_11 погодився. Три рази він привозив до неї військового для надання сексуальних послуг.

22.03.2016 року у ввечері ОСОБА_11 на «Ланосі» привіз військового до кіоску. Вона підійшла до автомобілю, домовілась з військовим про надання йому сексуальних послуг, сіла в салон автомобіля, поїхали до готелю «Дві луни». Коли військовий вийшов з автомобілю, вона передала ОСОБА_11 50 грн. та подякувала його.

25.03.2016 року ОСОБА_11 знову привіз того ж самого військового, стояли з ним біля кіоску, розмовляли, потім поїхали до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де вона надала останньому сексуальні послуги. Передала ОСОБА_11 50 грн.

05.04.2016 року, приблизно о 22-00 годині, ОСОБА_11 знову привіз до кіоску того самого військового, у салоні автомобіля військовий передав їй 400 гривень за надання сексуальних послуг, з яких вона 100 гривень передала ОСОБА_11 . ОСОБА_11 телефонувала лише один раз, він їй ніколи не дзвонив.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він перебував в зоні проведення АТО, де у лютому 2017 року отримав контузію третього ступеня. З цього часу має погану пам`ять. ОСОБА_11 знає як таксиста, 2-3 рази користувався його послугами. На весні 2016 року він був у гостях на полігоні «Близнюки», зателефонував до таксі, приїхав ОСОБА_11 на «Ланосі» сірого кольору, запропонував йому поїхати до дівчат у готель « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». ОСОБА_12 познайомив його з дівчиною, назвав її ім`я, зараз не пам`ятає яке. Спочатку дівчина підійшла до ОСОБА_13 , привіталася з ним, домовились з нею про сексуальні послуги. Коли під їхали до готелю, передав водію 150 гривень за проїзд і за допомогу з дівчиною. Зрозумив, що таксист бере гроші за знайомство з дівчиною, хоча розмови про це між ними не було. Пішов до поліції, оскільки був обурений цінами за послуги, йому видавали гроші для проведення оперативних закупок. За його проханням ОСОБА_12 возив його до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де йому надавала сексуальні послуги одна і та ж дівчина.

Звідництвом слід вважати активні дії, які полягають у підшукуванні звідником осіб, які бажають задовольнити свої статеві пристрасті, і у зведенні їх з тими, хто може надати сексуальні послуги.

Встановлено, що ОСОБА_5 активних дій з підшукування осіб, які бажають задовольнити свої статеві пристрасті не вчиняв, свідки сами були ініціаторами відвідин, про що самі вільно пояснили. Крім того вочевидь мало місце надання ОСОБА_7 оплатних сексуальних послуг, тобто зайняття ОСОБА_7 проституцією, за що вона у той час не притягалася до відповідальності.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

У порядку ст. 358 КПК України судом досліджувались наступні документи: акт видачі грошових коштів для проведення контрольованої закупки від 22.03.2016 року (а.с. 64), акт огляду покупця від 22.03.2016 року (а.с. 65), акт видачі грошових коштів для проведення контрольованої закупки від 25.03.2016 року (а.с. 69), акт огляду покупця від 25.03.2016 року (а.с. 71), акт видачі грошових коштів для проведення контрольованої закупки від 05.04.2016 року (а.с. 72), акт огляду покупця від 05.04.2016 року (а.с. 73), протокол обшуку транспортного засобу від 05.04.2016 року (а.с.77-78), розписка ОСОБА_5 про отримання грошових коштів (а.с. 79), протокол огляду кімнати № 7 готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 05.04.2016 року (а.с. 84-85), висновок експерта № 223 від 15.04.2016 року (а.с. 89-90), постанова про визнання речовим доказом силіконового презервативу від 29.04.2016 року (а.с. 91), протоколи про результати аудіо-, відеоконролю за особою від 22.04.2016 року (а.с. 93-94), від 18.04.2016 року (а.с. 95), від 26.03.2016 року (а.с. 96), від 23.03.2015 року (а.с. 97), від 06.04.2016 року (а.с. 98), постанова про визнання речовим доказом грошових коштів у розмірі 620 гривень (а.с. 99), розписка ОСОБА_6 про отримання належних йому грошових коштів у розмірі 620 гривень від 29.04.2016 року (а.с. 100), протокол огляду диска DVD-R (а.с.101), постанова про визнання речовим доказом матеріалів проведення негласних слідчих розшукових дій від 29.04.2016 року ( а.с. 115), диск DVD-R (а.с. 116), які суд не оцінює, оскільки вони не містять фактичних даних щодо обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Більше того, в порушення вимог ст. 214 КПК України відомості про вчинення кожного епізоду кримінального правопопрушеня до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були.

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні трьох окремих злочинів, передбачених ч. 2 ст. 302 КК України, вчинених у різний час. За епізодом від 22 березня 2016 року дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво для розпусти, вчинене з метою наживи, за епізодом від 25 березня 2016 року - за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво для ропусти, вчинене з метою наживи, за епізодом від 05.04.2016 року за ч. 2 ст. 302 КК України як звідництво з метою наживи.

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені 12 січня 2016 року, фабула: 12.01.2016 року до Шевченківського ВП надійшла заява від ОСОБА_14 про те, що чоловік на ім`я ОСОБА_12 , в Шевченківському районі предоставляє неповнолітніх дівчат для інтимних послуг, правова кваліфікація: ч. 2 ст. 302 КК України. У п. 1 реєстру матеріалів досудового розслідування зазначено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 12.01.2016 року за ознаками ч. 3 ст. 302 КК Украіни (а.с.6).

26 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості, фабула: 26.04.2016 року в ході досудового розслудування було встановлено, що в ході оперативної закупки був встановлений факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, правова кваліфікація: ч. 2 ст. 302 КК України. У п. 4 реєстру матеріалів досудового розслідування зазначено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 26.04.2016 року за ознаками ч. 3 ст. 302 КК України (а.с. 6).

26 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості, фабула: 26.04.2016 року в ході досудового розслідування було встановлено, що в ході проведення оперативної закупівлі був встановлений факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 302 КК України, правова кваліфікація: ч. 2 ст. 302 КК України. У п. 7 реєстру матеріалів досудового розслідування зазначено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 26.04.2016 року за ознаками ч. 3 ст. 302 КК України (а.с. 6).

Слід також зазначити, що негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені, зокрема ст. ст. 260, 270, 271 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, який у відповідності до ст. 12 КК України віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості.

Отже, аудіо-,відеоконтроль особи, контрольована та оперативна закупка під час досудового розслідування цього злочину не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який також знайшов свій вияв і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

У справі «Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду «Капо проти Бельгії № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами захисту про наявність ознак недопустимості доказів, які були досліджені під час судового розгляду справи, однак це не має вирішального значення для рішення, яке приймається судом по суті справи, оскільки встановлена відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення має пріоритетне значення для його виправдання з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Ці безумовні підстави для виправдання обвинуваченого найбільшою мірою відповідають завданням кримінального провадження, якими згідно ст. 2 КПК України, є захист прав особи, що піддана кримінальному переслідуванню, з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

За таких обставин суд зобов`язаний виправдати ОСОБА_5 за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України, процесуальні витрати відсутні.

У зв`язку з відсутністю клопотань учасників кримінального провадження про застосування до обвинуваченого до набрання вироком законної сили запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для обрання відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 373, ст. 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 302 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не застосовувати.

Речові докази: силікований презерватив, що знаходиться на зберіганні в камері схову Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, знищити;

грошові кошти у розмірі 620 гривень, а саме купюри номіналом 20 гривень ТМ 9291865, номіналом 100 гривень: КН 1517972, МК 7519415, СЖ 0609826, ГД 2379448, номіналом 200 гривень КН 2470809, які передані на зберігання ОСОБА_6 , залишити у його розпорядженні;

матеріали проведення негласних слідчих розшукових дій, які перебувають на носії формату DVD-R, залишити у матеріалах цього кримінального провадження.

Процесуальні витрати відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1