Постанова
Іменем України
28 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 242/2232/17
провадження № 51-4329км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000063, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Почепа Брянської області (Російська Федерація), жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Селидівського міського суду Донецької області від 3 серпня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, починаючи з 28 грудня 2016 року в період з 17:00-18:00 протягом декілька днів, проникав на територію та в приміщення колишнього гусятника на АДРЕСА_2 , звідки повторно, таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_8 майно на загальну суму 1 327, 28 грн.

30 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,а в решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вказуючи на неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного за ч. 3 ст. 185 КК покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. На думку захисника, апеляційний суд формально підійшов до дослідження всіх обставин справи в частині призначення покарання, повною мірою не врахував відшкодування потерпілому завданої шкоди шляхом повернення ОСОБА_7 викраденого майна, визнання ним вини у вчиненому злочині, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, а також того, що засуджений відбув раніше призначені йому покарання. Крім того стверджує, що згаданий суд належним чином не вмотивував у своєму рішенні неможливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК.
На вказану скаргу прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, подав письмові заперечення, в яких стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подану касаційну скаргу, просив змінити рішення апеляційного суду та звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, просив залишити вирок апеляційного суду без зміни, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК_ суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватостіОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, і в касаційній скарзі не заперечуються, як і не оскаржуються правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 3 ст. 185 КК, а також вид та розмір призначеного йому покарання.
Що ж стосується доводів захисника про суворість призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При цьому відповідно до ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, повною мірою не врахував того, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, за які засуджувався до покарання у виді позбавлення волі, однак на шлях виправлення не став і знову вчинив аналогічний злочин.
Вирішуючи питання про розмір покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 , апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК,врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (є тяжким), дані про особу винного (позитивно характеризується за місцем проживання, суспільно корисною працею не займається, має на утриманні неповнолітніх дітей), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, наявність на утриманні неповнолітніх дітей), та обставину, яка його обтяжує (рецидив злочинів).

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК.
Верховний Суд погоджується з цим висновком і вважає, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_7 апеляційним судом, за своїм видом та розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів.
Наведені захисником у касаційній скарзі обставини (щире каяття обвинуваченого, відшкодування потерпілому завданої шкоди шляхом повернення викраденого майна, наявність на утриманні неповнолітніх дітей) не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і не є достатніми підставами для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. Крім того, викрадене майно було повернуто потерпілому співробітниками міліцій, про що свідчить наявна в матеріалах провадження розписка а. к. п. 36).
З огляду на викладене, доводи касаційної скаргиі захисника щодо можливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК є непереконливими.
Отже, оскаржений вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
За таких обставин Верховний Суд підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3