Справа № 706/26/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Христинівка

Слідчий суддя Христинівського районного суду ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , адвоката власника майна, щодо якого вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Христинівка клопотання слідчого Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене із начальником Христинівського відділом Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно в рамках проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000013 від 11.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

14.01.2019 року, до Христинівського районного суду надійшло клопотання слідчого СВ Христинівського відділення поліції Уманського відділення поліції ГУ НП України в Черкаській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 по кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 від 11.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України про арешт тимчасово вилученого майна

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий зазначає, 11.01.2019 року близько 10 години 55 хвилин в м. Христинівка Черкаської області, був зупинений автомобіль марки VOLKSWAGEN VENTO д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 жителя м. Монастирище Черкаської області в ході огляду якого виявлено, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вказаний автомобіль має явні ознаки підробки.

Вказаний автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» 11.01.2019 року в період часу з 11 години 45 хвилин до 12 годин 05 хвилин оглянутий в ході проведення огляду місця події та постановою слідчого від 11.01.2019 року визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Будучи опитаний з даного приводу ОСОБА_6 пояснив, що близько трьох днів тому назад в одного чоловіка на прізвище ОСОБА_7 , але місце проживання останнього йому невідомо, з яким познайомився під час спілкування з останнім по телефону. В ході розмови він дізнався, що останній продає свого автомобіля марки «VOLKSWAGEN VENTO» 1994 року випуску, тому з ОСОБА_7 він домовився, що даний автомобіль може обміняти з доплатою в розмірі 350 доларів США на його вітчизняний автомобіль марки ВАЗ-2106. Відразу він зустрівся з ОСОБА_7 в м. Жашків на ринку, що розташований неподалік автодороги сполучення «Київ Одеса», де там відбувся обмін автомобілів із його доплатою в розмірі 350 доларів США. ОСОБА_7 дав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу до вказаного автомобіля, він йому дав визначену суму грошей і на цьому вони розійшлись. Йому ОСОБА_7 не говорив, що технічний паспорт не відповідає вимогам такого роду документів і що є якісь невідповідності із самим автомобілем.

11 січня 2019 року він разом зі своїми батьками їхали автомобілем марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Першотравневій м. Христинівка їх зупинили працівники поліції. Вони йому повідомили, що причиною зупинки стала перевірка водія на вживання алкоголю. Під час перевірки на стан сп`яніння він дихав у спеціальну трубку, яка показала, що він тверезий. Тоді працівники поліції перевірили технічний паспорт на його автомобіль по базі даних. Після перевірки вони йому повідомили, що його автомобіль «двійник». Також вони йому повідомили, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 не відповідає вимогам такого роду документів і має всі ознаки підроблення.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 являється ОСОБА_8 , жителька АДРЕСА_1 .

У зв`язку із вищевикладеним та враховуючи той факт, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_6 , житель АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_8 жителька АДРЕСА_1 , тимчасово вилученим майном, був використаний як знаряддя вчинення злочину, зберіг на собі його сліди, у встановленому порядку визнаний речовим доказом у провадженні, тому згідно ст. 170 КПК України на нього повинен бути накладений арешт.

А тому слідчий просив суд; -

Накласти арешт на вилучений 11.01.2019 в ході огляду місця події автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_6 , житель АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_8 жителька АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 та прокурор ОСОБА_4 , клопотання підтримали з викладених у ньому підстав. Однак слідчий ОСОБА_3 пояснив суду, що документально підтверджених аргументованих підозр, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 , є знаряддям злочину або речовим доказом суду не надає.

Адвокат володільця майна, щодо задоволення клопотання заперечує, посилаючись на ту обставину, що кваліфікуючою ознакою ч.4 ст.358 КК України, є використання завідомо підробленого документа в той же час слідчий та прокурор прохають суд накласти арешт на автомобіль не дивлячись на те, що автомобіль не підпадає згідно ч.4 ст.358 КК України під вид речового доказу або знаряддя злочину по вище вказаний статті.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, вивчивши матеріали клопотання, матеріали кримінального провадження, вислухавши слідчого, який клопотання підтримав,слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

.При вирішенні питання про арешт майна слідчий судя повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

Відповідно доч.1ст.170КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Слідчий ні в клопотанні, ні в судовому засіданні не довів, що стосовно вилученого під час огляду місця події майна, існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення ОСОБА_6 , є використання завідомо підробленого документа та у клопотанні не доведено факт наявності правових підстав для арешту майна.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст. ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказані норми узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Зазначені положення кримінального процесуального закону також узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, у відповідності до якої володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" 22.09.94 р. та у справі "Кушоглу проти Болгарії" 10.05.2007 р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" 23.09.82 р.). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" 21.02.86 р.)

Крім того, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України).

Відповідно до п. 7 ч. 2ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, в ч. 5ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3)розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4)наслідки арешту майна для інших осіб; 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому слідчим суддею зазначається, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.

Також суд зауважує, що у відповідно до ч.5, ч.7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна та додані до нього письмові докази взагалі не містять будь-яких доказів, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 , є знаряддям злочину або речовим доказом.

Вищевказані матеріали не відповідають вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або можливу спец конфіскацію.

При цьому судом звертається увага, що частина 2 статті 146 КК України взагалі не передбачає такого виду додаткового покарання як конфіскація або спец конфіскація.

Більш того, слідчим суддею встановлено, що 11.01.2019 року огляд місця події слідчим було проведено з недотриманням вимог КПК України, передбачених ст. 233 ч. 1, 234, 235, 237 КПК України, тобто без добровільної згоди особи, яка володіє майном та без ухвали слідчого судді.

На думку суду твердження слідчого та прокурора про те, що вказані речі, які були вилучені під час огляду, є речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому вилучення та накладення арешту на них необхідно для проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони можуть мати доказове значення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1ст. 98 КПК України, є безпідставними.

При цьому, згідно із ч. 1ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166,170-174 цьогоКодексу.

Пунктом 10 статті 100 КПК України передбачено, що під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Випадків застосування спеціальної конфіскації, передбаченої статтею 96-2 КК України, прокурором не доведено та судом не встановлено; крім того спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача (ч. 4 ст. 96-2 КК України).

Систематизуючи вищезазначені норми законодавства випливає, що правомірність володіння органом досудового розслідування майном, яке наділене ознаками речових доказів, має підтверджуватися в порядку, визначеними статтями КПК України. Таким чином, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна відповідно до правил ст. 98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту, відповідно до правил ч. 5ст. 171 КПК України діючим КПК України не передбачено.

Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами глави 16 КПК України і ч. 7ст. 237 КПК України. В протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна, згідно з правилами ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до винесення постанови слідчим, прокурором про визнання його речовим доказом.

Отже, якщо стосовно вилученого в ході огляду місця події майна, речей або документів тощо, не накладено арешт і воно перебуває у володінні органів досудового розслідування без належної правової підстави, то таке майно підлягає поверненню особі, в якою воно було вилучено.

Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обовязок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).

Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом або знаряддям злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна; що стороною кримінального провадження, яка звернулася з клопотанням,не доведено необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно, тому підстави для накладення арешту на зазначений тимчасово вилучений транспортний засіб, відсутні, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання та необхідності негайного повернення майна.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що клопотання слідчого є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.131,132,167,170,171,173ч.3КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

В задоволенні клопотання слідчого Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене із начальником Христинівського відділом Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно в рамках проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000013 від 11.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, відмовити.

Зобов`язати слідчого Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області ОСОБА_3 , по кримінальному провадженню № 0000013 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.01.2019 року, негайно повернути транспортний засіб «VOLKSWAGEN VENTO» д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_3 .

Виконання ухвали покласти на слідчого Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1