Дата документу 01.04.2019 Справа № 334/143/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/442/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/143/17
Категорія ст. 389 ч.2, 186 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 12 липня 2016 року вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя, за ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 389, ч.2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає що вирок відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням в цій частині призначеного покарання нового вироку в наступних підстав.

Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання в повній мірі не врахував те, що ОСОБА_6 , будучи засудженим за умисний корисливий злочин проти власності, та не відбувши призначене судом покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, знову вчинив тяжкий злочин проти власності громадян, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, достовірно знаючи, що у провадженні суду вже перебував на розгляді обвинувальний акт відносно останнього за ч. 2 ст. 389 КК України.

У своїх дебатах прокурор, зазначав на характеризуючи данні особи ОСОБА_6 , який не працює, характеризується посередньо, не одружений, дітей не має. У судових засіданнях, будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, у судові засідання не з`являвся, про поважність причин неявки не повідомляв. Такі дії, стали підставою для задоволення 2-х клопотань прокурора про примусовий привід ОСОБА_6 у судові засідання. Явна безвідповідальність з боку ОСОБА_6 , призвела до порушення судом розумних строків розгляду обвинувального акту. Наведені дані свідчать про відверте небажання засудженого стати на шлях виправлення та неефективністю застосування до нього норми ст. ст. 75, 76 КК України, як заходу кримінально-правового впливу з метою попередження вчинення нових злочинів.

Просить вирок відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та звільнення від покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, в частині призначеного ОСОБА_6 покарання: за ч. 2 ст. 389 КК України - до покарання у вигляді 2 років обмеження волі, за ч. 2 ст. 186 КК України - до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України - шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.389, ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання: за ч.2 ст.389 КК України у вигляді 2 (двох) років обмеження волі; за ч.2 ст.186 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання м`якого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. ОСОБА_6 на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності до ст.76 КК України на ОСОБА_6 покладено наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, обвинувачений ОСОБА_6 у відповідності до ч.3 ст.40 Кримінально-виконавчого кодексу України ухилився від відбування покарання у вигляді громадських робіт, невиконання встановлених обов`язків є: порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за порушення, які були вчинені після письмового попередження, невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, наркотичного або токсичного сп`яніння.
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2016 року обвинуваченого засуджено за ч.2 ст.15 - ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських робіт. Обвинувачений у підрозділі КВІ УДПтС України в Запорізькій області був ознайомлений під підпис з умовами відбування покарання, та у зв`язку з чим було винесено постанову про встановлення реєстраційного дня, відібрано пояснення про його постійне місце проживання, видано направлення для відбування громадських робіт до КП «Титан» м. Запоріжжя, та попереджено про відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та скоєння повторного злочину чи адміністративного правопорушення.
Згідно направлення №8407 від 28 жовтня 2016 року, обвинувачений повинен був приступити до відбування покарання з 01 листопада 2016 року.
Однак обвинувачений, будучи особою, засудженою вироком Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 12 липня 2016 року до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, діючи умисно, маючи умисел направлений на ухилення від відбування покарання у вигляді 200 годин громадських робіт у період з 01 листопада 2016 року до 28 грудня 2016 року до відбування покарання на КП «Титан»» м. Запоріжжя, не приступив, тим самим ухилився від відбування покарання у вигляді 200 годин громадських робіт які йому було призначено Ленінським районним судом м. Запоріжжя у вигляді покарання за вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст.15 - ч.1 ст.185 КК України.
Він же 11 січня 2017 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їхні суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, знаходячись на перехресті вулиці Квітуча та вулиці Пугачова в місті Запоріжжя, підійшов до раніше знайомого ОСОБА_10 та в ході раптового словесного конфлікту наніс останньому два ударі кулаком правої руки в область нижньої щелепи та обличчя. Після чого між ними зав`язалась бійка, в результаті якої ОСОБА_10 впав на асфальтне покриття, після чого обвинувачений наніс останньому два удари правою ногою по тулубу.
Далі, а саме після бійки, ОСОБА_10 , з метою припинення нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим, добровільно передав останньому грошові кошти в сумі 100 гривень. Після ОСОБА_10 дістав зі своєї кишені куртки мобільний телефон «Fly FF243», в корпусі чорного кольору, вартістю 577 гривень 80 копійок, обвинувачений, вихопив з руки вищевказаний мобільний телефон, та погрожуючи фізичною розправою, зник з місця вчинення кримінального правопорушення, при цьому потерпілий прохав залишити зазначений мобільний телефон, однак обвинувачений проігнорував вимогу останнього, чим завдав збиток ОСОБА_10 на загальну суму 677 гривень 80 копійок.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389, ч.2 ст. 186 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 389, ч.2 ст. 186 КК України.

Доводи прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає вимогам кримінального закону через неправильне застосування ст. 75 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було врахована ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а також те, що останній вину визнав повністю, щиро покаявся, крім того, суд врахував думку потерпілого ОСОБА_10 який до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру не має, він його вибачив, за таких обставин, суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього ст. 75 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував, що обвинувачений був раніше судимий, не працює, характеризується посередньо, не одружений, дітей не має, в судове засідання не з`являвся без поважних причин, є необґрунтованими, оскільки суд призначив останньому покарання близьке до максимального, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, на відміну від прокурора, який просив призначити обвинуваченому мінімальне покарання за цей злочин.

Враховуючи вищевказане, а також те, що потерпілий просив суд призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, колегія суддів вважає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку протягом 3 років та встановлення контролю за його поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченої ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за її поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2018 року відносно ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: