ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/469/18 Справа № 183/2494/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинувачена ОСОБА_8

розглянувши 21 грудня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001129 від 12 квітня 2017 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянки України, з неповною середньою освітою, не працюючої, одруженої, має на утриманні двох малолітніх дітей, яка мешкає без реєстрації місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року ОСОБА_8 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 86 КК України та п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного їй покарання.

ОСОБА_8 визнано винною та засуджено за те, що приблизно у серпні 2016 року ОСОБА_8 , яка раніше народжувала дитину, на підставі фізіологічних змін її організму, притаманних для жінки у стані вагітності, самостійно встановила у себе наявність вагітності, і, усвідомлюючи можливість настання небезпеки для життя дитини під час вагітності та пологів, проте легковажно розраховуючи на їх відвернення, за кваліфікованою допомогою лікарів не звернулась та на облік до лікаря гінеколога не стала.

В ніч на 06 квітня 2017 року у ОСОБА_8 , яка знаходилася за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , почались перейми, проте вона, усвідомлюючи можливість настання небезпеки для життя дитини під час пологів, легковажно розраховуючи на їх відвернення, за кваліфікованою допомогою лікарів не звернулась та близько 04.00 години цього ж дня вийшла з будинку на вулицю та направилась до господарчої незакритої будівлі, де присівши на ногах почала народжувати дитину, та за третіми пологовими переймами ОСОБА_8 народила дитину чоловічої статі, яка впала на лівий бік униз головою та вдарилася о підлогу господарчої будівлі, отримавши тілесні ушкодження у вигляді закритої внутрішньочерепної травми, що призвело до смерті. Смерть новонародженої дитини чоловічої статі наступила від закритої внутрішньочерепної травми з крововиливами під мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку, які привели до набряку головного мозку, та які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечних для життя, в даному випадку, що спричинили смерть, і знаходяться в прямому причинному зв`язку з її настанням. При цьому ОСОБА_8 умислу на вчинення вбивства дитини не мала, можливості настання тяжких наслідків і смерті дитини у результаті своїх необережних дій не передбачала, хоча повинна була розуміти, що дитина в силу свого віку та стану новонародженого не може подбати про свою безпеку, і обвинувачена повинна була докласти усіх зусиль та вжити заходів, щоб не допустити своїми діями падіння, травмування дитини та настання її смерті.

Не погоджуючись з вказаним вироком прокурор, подав апеляційну скаргу в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні злочину і правильність кваліфікації її дій, просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_8 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягай пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Тобто кримінальний закон сформульовано однозначно, він чітко і послідовно вказує на коло осіб, до яких не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Проте судом першої інстанції у порушення вимог ст. 61 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України у виді обмеження волі неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на утриманні у ОСОБА_8 перебуває 2 малолітніх дітей, а саме ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, такий вид покарання як обмеження волі до обвинуваченої ОСОБА_8 не може бути застосовано.

Незважаючи на зазначене, суд першої інстанції проігнорував положення ч. 3 ст. 61 КК України та допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

У зв`язку з викладеним просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі п «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити від відбування призначеного їй покарання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченої яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційній скарзі в судовому засіданні, перевіривши матеріали провадження в межах скарги, обговоривши доводи скарги, та думку осіб, що приймали участь в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який приймав участь при розгляді справи у суді першої інстанції підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухвалене з дотриманням вимог матеріального права кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Стосовно доводів апеляції прокурора про скасування вироку суду щодо ОСОБА_8 в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність то вони на думку колегії суддів заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, вважається неправильне застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягай пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Тобто кримінальний закон сформульовано однозначно, він чітко і послідовно вказує на коло осіб, до яких не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Проте судом першої інстанції у порушення вимог ст. 61 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України у виді обмеження волі було застосовано закон України про кримінальну відповідальність який не підлягає застосуванню, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на утриманні у ОСОБА_8 перебуває 2 малолітніх дітей, а саме ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, такий вид покарання як обмеження волі до обвинуваченої ОСОБА_8 не може бути застосовано.

Незважаючи на зазначене, суд першої інстанції проігнорував положення ч. 3 ст. 61 КК України та допустив неправильне застосування закону, який не підлягає застосуванню.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченій апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої, сукупність усіх обставин у справі. Так, обвинувачена ОСОБА_8 вчинила злочин середньої тяжкості, раніше не судима. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнає вчинення злочину щодо малолітнього. Тому, беручи до уваги вказані вище обставини та особу обвинуваченої, враховуючи думку потерпілого, обвинуваченій слід призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах мінімальної санкції статті.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, буде необхідним і достатнім для її виправлення, і запобігання вчиненню нею нових злочинів.

А тому враховуючи викладене колегія суддів вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме її перевихованню та попередження вчиненню обвинуваченою нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 420, 421 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 86 КК України та п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного їй покарання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку у Верховний Суд протягом трьох місяців, з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженій.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4