Справа № 521/6347/16-к
Пр-ня по справі № 1кп/521/601/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисника, адвоката ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі кримінальне провадження за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Норильск, Красноярського краю, громадянина України, маючого вищу технічну освіту, зі слів працюючого технологом на Державном підприємстві Укроборонпром (завод) ЗаряМашПроект, неофіційно також працюючого робітником на будівельних майданчиках в м. Миколаїв, на час подій що інкримінуються проходив військову службу солдатом, стрільцем 2-го відділення окремого стрілецького взводу військової частини НОМЕР_1 , не одруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у скоєні злочинів передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Указу Виконувача обов`язків Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації.

На виконання зазначеного Указу 04 квітня 2014 року ОСОБА_10 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_3 , військова частина НОМЕР_1 (мобілізаційного ресурсу) передана в оперативне підпорядкування військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку з цим особовий склад військової частини НОМЕР_1 був поставлений на всі види забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Солдат ОСОБА_10 , являючись військовослужбовцем призваним під час мобілізації, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та своїх функціональних обов`язків, зобов`язаний суворо додержуватись у своїй службовій діяльності вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, бути зразком виконання службових обов`язків, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших.

Згідно з вимогами п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

05 грудня 2014 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 59 солдату ОСОБА_10 надано звільнення з частини для вирішення соціально - побутових питань до 16 грудня 2014 року включно.

17 грудня 2014 року ОСОБА_10 повинен був прибути до розташування військової частини НОМЕР_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та приступити до виконання обов`язків військової служби.

Однак 17 грудня 2014 року солдат ОСОБА_10 , діючи на порушення вищенаведених статутних вимог та зобов`язань, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин не з`явився вчасно на службу із звільнення - до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби тривалістю понад один місяць - до 26 січня 2015 року включно, проводячи зазначений час на власний розсуд за місцем свого фактичного мешкання.

У період з 27 січня 2015 року по 25 лютого 2015 року включно, ОСОБА_10 на підставі листів непрацездатності, що видані поліклінічним відділенням Жовтневої центральної районної лікарні, звільнено від виконання обов`язків військової служби, з діагнозом: «Дегенеративно дестрофічне ураження хребта. Больовий синдром. Гостра люмбалгія».

Надалі, 26 лютого 2015 року діючи на порушення вищенаведених статутних вимог та зобов`язань, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин не з`явився вчасно на службу із звільнення - до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби тривалістю понад один місяць до 25 березня 2015 року проводячи зазначений час на власний розсуд за місцем свого фактичного мешкання.

25 березня 2015 року солдат ОСОБА_10 прибув до розташування вищезазначеної військової частини та приступив до виконання обов`язків за службою, припинивши вчиняти кримінальне правопорушення.

Однак надалі, 03 квітня 2015 року солдат ОСОБА_10 , діючи повторно, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, на порушення вищезазначених статутних вимог та обов`язків, самовільно залишив місце служби територію військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби до 15 березня 2016 року, проводячи час на власний розсуд за місцем свого фактичного мешкання.

Обвинувачений ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та показав, що обставини викладені в обвинувачені повністю не відповідають фактичним обставинам, які мали місце у проміжок часу з грудня 2014 року по квітень 2015 року. Так, він дійсно був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_3 Національної Гвардії України. В подальшому його перевели до іншої військової частини № НОМЕР_1 . Під час проходження служби, його не ознайомлювали з Наказами командира військової частини НОМЕР_2 № 59 від 05.12.2014 року; № 72 від 22.12.2014 року; № 73 від 25.03.2015 року; № 69 від 04.04.2014 року. Його також не ознайомлювали з Наказами про зарахування до військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . Вказані документи він вперше побачив під час ознайомлювання з матеріалами кримінального провадження. Керівництво військової частини № НОМЕР_2 неодноразово йому та іншим солдатом повторювала, що вони не відносяться до цієї частини, а проходять службу у своїй частині. Безпосередній керівник у січні 2015 року відпустив його у звільнення. В подальшому він захворів та звернувся до лікувального закладу. Потім зателефонував керівнику, який проходив службу вже в іншій частині країни та порадив йому звернутись до військової частини НОМЕР_2 . В подальшому військова частина не звільняла його з військової служби, оскільки не дозволяла військова прокуратура. Потім з`являвся до прокуратури.

Під час прямого та перехресного допиту обвинувачений ОСОБА_10 показав, що йому багато разів надавались звільнення для вирішення соціально-побутових питань. З 07.12.2014 року по 17.12.2014 року йому не надавалось відповідне звільнення. Взагалі у грудні 2014 року відповідного звільнення не було. У період часу з 17.12.2014 року по 25.03.2015 року він знаходився: у грудні у військовій частині; на початку січня у звільненні, після звільнення на лікарняному, після лікарняного знову у військовій частині. У період часу з 25.03.2015 року по 03.04.2015 року він знаходився у військовій частині. Жодних обов`язків не виконував, оскільки його не сприймали за солдата військової частини НОМЕР_2 . У період часу з 03.04.2015 року по 15.03.2016 року він знаходився у різних місцях. Так 02.04.2015 року та 05.04.2015 року він знаходився у прокуратурі. Потім знаходився у військовій частині та вдома. Коли з`являвся до військової частини, його туди не пускали, оскільки не вирішене питання з прокуратурою.

Незважаючи на повне не визнання своєї вини у скоєні злочинів передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, винність обвинуваченого ОСОБА_10 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях повністю доказана і підтверджується зібраними по кримінальному провадженню в порядку ст. ст. 84-86, 91-93 КПК України доказами.

Показами свідка ОСОБА_12 , який проходить військову службу з грудня 2012 року на посаді командира військової частини № НОМЕР_2 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_3 ) та який будучи допитаний в судовому засіданні показав, що у вересні 2014 року військова частина перейшла до підпорядкування Національної гвардії України. У березні 2014 року Указом Президента була оголошена часткова мобілізація. Під час мобілізації у Миколаївській області був призваний серед інших осіб гр. ОСОБА_10 до військової частини НОМЕР_1 . Вказана військова частина за розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_4 передана в оперативне підпорядкування військовій частині НОМЕР_2 , в зв`язку з чим особовий склад вказаної частини, був поставлений на всі види забезпечення. 05.12.2014 року солдату ОСОБА_10 було надано звільнення для вирішення соціально-побутових питань. 17.12.2014 року ОСОБА_10 не прибув у військову частину, в зв`язку з чим відповідальними особами частини приймались заходи виклику вказаного солдата через родичів та військові частини які знаходились поряд з місцем проживання останнього. 25.03.2015 року солдат ОСОБА_10 самостійно з`явився до військової частини, та одразу ж у супроводі був доставлений до військової прокуратури, звідки через деякий час втік.

На додаткові питання свідок ОСОБА_12 показав, що відповідно до вимог законодавства наказ командира військової частини про звільнення ОСОБА_10 для вирішення соціально-побутових питань був доведений до останнього усно. По факту неявки військовослужбовця після звільнення, проводилось службове розслідування. Список осіб які не з`явились до військової частини після звільнення 26.12.2014 року був направлений військовому прокурору для прийняття рішення згідно чинного законодавства. Статут збройних сил України повинен знати кожний солдат.

Показами свідка ОСОБА_13 , який проходить військову службу на посаді заступника командира військової частини № НОМЕР_2 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_3 ) та який будучи допитаний в судовому засіданні фактично дав аналогічні покази, що і свідок ОСОБА_12 в частині обставин очевидцем яких він був, підтвердивши факт проходження служби військовослужбовцем ОСОБА_10 в військовій частині № НОМЕР_2 , звільнення його для вирішення соціально-побутових питань та не повернення на військову службу. Ним особисто проводилась службова перевірка за фактом не з`явлення значної кількості військовослужбовців після звільнення. У ОСОБА_10 будь-яких поважних причин не з`явлення на військову службу встановлено не було.

На додаткові питання ОСОБА_13 показав, що ОСОБА_10 був звичайним військовослужбовцем, який був ображений на державу та не проявляв жодної ініціативи у службі. У військовій частині мається спеціальний журнал реєстрації відпускних квитків де особисто військовослужбовець розписується у його отриманні. Відповідно військовослужбовець отримав відпускний квиток та розписався у журналі.

Показами свідка ОСОБА_14 який проходить військову службу старшим офіцером з комплектування та проходження служби рядовим та старшинським складом відділу кадрів в/ч НОМЕР_2 Національної Гвардії України, який будучи допитаний в судовому засіданні показав, що у 2014 році як співробітник відділу кадрів знаходився при мобілізації на військову службу у Миколаївській області. Він особисто перевозив призваних військовослужбовців з Миколаївської області до Одеської області. Серед призовників був раніше незнайомий йому ОСОБА_10 . Всім військовослужбовцям які бажали надавалась відпустка для вирішення соціальних та побутових потреб. Після надання відпустки ОСОБА_10 останній до військової частини не повернувся. Про поважні причини не повернення не повідомив. Будь-яких документів щодо своєї неявки до військової частини не надав.

Під час перехресного допиту, свідок ОСОБА_14 показав, що військова частина НОМЕР_1 підпорядковувалась військовій частині НОМЕР_2 .

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 суду показав, що обставини нез`явлення вчасно військовослужбовця ОСОБА_10 на військову службу зі звільнення та самовільне залишення військовослужбовцем ОСОБА_10 місця служби які мали місце у період з грудня 2014 року по березень 2015 року він не пам`ятає. У період з 26.09.2014 року по 11.11.2015 року він проходив військову службу на штатній посаді - офіцер з організації дозвілля у військовій частині НОМЕР_2 . У грудні 2014 року (точну дату не пам`ятає) також призначався наказом командира частини на посаду заступника начальника навчального збору по роботі з особовим складом. Щодо порядку надання військовослужбовцям відпустки для вирішення соціально-побутових потреб, свідок показав, що особі яка бажає вийти у відпустку, надається відпускний квиток та перед цим проводиться інструктаж, з питань коли він повинен повернутись у військову частину. У 2014 році багато військовослужбовців після звільнення у відпустку не повернулись до військової частини. Службову перевірку за фактом нез`явлення військовослужбовців на службу він не проводив. Лише надавав службову характеристику на військовослужбовців.

Крім того, вина ОСОБА_10 повністю підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження і які судом дослідженні в порядку ст. 358 КПК України.

Копією Витягу з Наказу Командира військової частини НОМЕР_2 Внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) № 69 від 04.04.2014 року, відповідно до якого зараховано в списки особового складу частини та фінансове забезпечення: військовозобов`язаних, які прибули із запасу для комплектування підрозділів військової частини НОМЕР_1 відповідно до мобілізаційного призначення згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, солдата запасу ОСОБА_10 , який був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначений на посаду стрільця 2-го відділення 1-го окремого стрілецького взводу 04.04.2014 року. На посаді вважати з 04.04.2014 року.

Копією Витягу з Наказу Командира військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (стройовій частині) № 59 від 05.12.2014 року, відповідно до якого вибули на вихідні дні: солдат ОСОБА_10 , стрілець 2-го відділення 1-го окремого стрілецького взводу для вирішення соціально-побутових питань, тривалістю 10 календарних днів з 07.12. по 17.12.2014 року.

Копією Наказу Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України № 132 від 18.12.2014 року Про призначення службового розслідування, з якого вбачається, що 17.12.2014 року військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , які призвані в особливий період під час мобілізації не прибули до розташування військової частини НОМЕР_2 після надання їм вихідних днів для вирішення соціально-побутових питань. По вищезазначеному факту, заступнику командира частини по роботі з особовим складом, наказано у встановлені законодавством терміни провести службове розслідування.

Копією висновку службового розслідування по факту не прибуття на службу військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 мобілізаційного ресурсу від __12.2014 року (дата не зазначена), відповідно до якого заступником командира частини по роботі з особовим складом, згідно наказу командира частини НОМЕР_2 від 18.12.2014 року № 132 проведено службове розслідування по факту не прибуття на службу військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 мобілізаційного ресурсу, які перебувають у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 . Причинами не прибуття встановлено: 1)особиста недисциплінованість, легковажність, неналежне виконання службових обов`язків (серед інших військовослужбовців) солдатом ОСОБА_10 , чим було порушено вимоги статей 11, 16,17 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України; 2)відсутня соціальна свідомість та громадське розуміння складності суспільно-політичної обстановки, низький рівень згуртованості військового колективу мобілізаційного ресурсу, що знаходиться на навчальному зборі; 3)безвідповідальне відношення вербувальної служби ОЗБП м. Миколаїва, щодо відбору військовослужбовців за морально-діловими якостями при частковій мобілізації.

Копією витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (стройовій частині) № 72 від 22.12.2014 року, відповідно до якого виключено з усіх видів забезпечення: солдата ОСОБА_10 , стрільця 2-го відділення 1-го окремого стрілецького взводу який не прибув до розташування військової частини НОМЕР_2 , після надання йому вихідних днів для вирішення соціально-побутових питань, 17.12.2014 року, з 20.12.2014 року.

Копією Витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (по стройовій частині) № 73 від 25.03.2015 року, відповідно до якого зараховано в розпорядження командира військової частини: солдата ОСОБА_10 , стрільця 2-го відділення 1-го окремого стрілецького взводу, який вважався незаконно відсутнім та був виключений х усіх видів забезпечення, 20.12.2014 року, з 25.03.2015 року.

Листом Командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_12 № 225 від 02.04.2015 року на ім`я військового прокурору Одеського гарнізону Південного регіону, відповідно до якого, 02.04.2015 року стрілець 2 відділення окремого стрілецького взводу військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_10 був направлений із військової частини НОМЕР_2 до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України для проведення слідчих дій, але після проведення слідчих дій до військової частини НОМЕР_2 не повернувся.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 407 КК України, за кваліфікуючими ознаками: нез`явлення вчасно на службу з відрядження без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби); та за ч. 4 ст. 407 КК України, за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Даючи аналіз доводам обвинуваченого щодо не скоєння злочинів у вигляді не з`явлення вчасно на службу та не залишення самовільно місця служби, а також не вчинення будь-яких дій які направлені на порушення Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, суд вважає, що вказані доводи обвинуваченого є виключно способом захисту від пред`явленого обвинувачення, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Так, головним доказом своєї не винуватості, обвинувачений вбачає у відсутності будь-яких офіційних Наказів та Розпоряджень про переведення його на службу до військової частини НОМЕР_2 з місцем дислокації в АДРЕСА_2 та не доведення жодних Наказів та Розпоряджень до нього, як до військовослужбовця.

В судовому засіданні доводи ОСОБА_10 спростовані дослідженими доказами, які представлені стороною обвинувачення і які викладені вище у вироку суду.

Не доведення Наказів та Розпоряджень, спростовано показами відповідних командирів обвинуваченого. Вказані Накази та Розпорядження доводяться до військовослужбовців усно.

Факт звільнення ОСОБА_10 у відрядження, не повернення та в подальшому самовільне залишення місця служби також доведений відповідними усними та письмовими доказами.

Письмові докази представлені стороною обвинувачення повністю відповідають вимогам ст. 99 КПК України, оскільки сторона обвинувачення надала відповідні належним чином завірені копії які як офіційні документи не викликають жодних двозначних асоціацій. У даному випадку суд сприймає вказані копії документів, як дублікати, які виготовлені таким самим способом, як і його оригінал.

Всі свідки, які допитані в судовому засіданні та покази яких наведені вище у вироку на думку суду надали доказову інформацію, яка є належною, допустимою та достовірною і яка оцінюється судом у сукупності з письмовими доказами. Підстав ставити під сумнів достовірність показів свідків у суду не має.

Суд не обґрунтовує вирок лише показами свідка ОСОБА_16 який є фельдшером першого патрульного батальйону в/ч НОМЕР_2 Національної Гвардії України, оскільки останній не надав будь-яких відомостей, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

Даючи оцінку доводам обвинуваченого, суд також враховує принципи та норми поведінки, які прийняті як в суспільстві, так і в професійному середовищі військовослужбовців.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка не тільки покладає на будь-яку особу певні обов`язки, які не притаманні звичайні професії (діяльності) але й створює такі обмеження та обтяження, які є необхідними для самого змісту такої служби, оскільки виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності не можливо було б здійснити у інший спосіб та порядок.

Головною відмінністю будь-якої військової служби від звичайної діяльності є беззаперечне виконання наказів командирів та поважання бойових і військових традиції.

Таким чином, ОСОБА_10 будучи призваним на військову службу за мобілізацією повинен був розуміти які обов`язки на нього покладаються в зв`язку з проходженням служби та які юридичні наслідки можуть бути застосовані до нього у випадку свавільного трактування положень Статутів та нормативних Актів, що регулюють проходження військової служби. Очевидно, що дії ОСОБА_10 не можна пояснити і будь-якими моральними принципами, оскільки людина повинна вчиняти так, щоб причина, привід, за яким він робить той чи інший вчинок, могли бути оголошені загальним моральним принципом.

Натомість ОСОБА_10 будучи звичайним цивільним громадянином України, призваний у 2014 році на військову службу, намагався розумно пояснити дії військових командирів, як особа, яка не має жодного відношення до військової служби, та у випадку відсутності на його переконання такої розумності вирішив приймати рішення не відповідно до Статутів Збройних Сил України, не враховуючи бойові та військові традиції, не розуміючи морального, етичного та громадянського боргу перед державою, а на власний розсуд та інтерес.

Суд вважає, що органом досудового розслідування у повному обсязі проведено досудове слідство, внаслідок якого, зібрані усі докази які викривають обвинуваченого у вчинених злочинах.

За місцем проходження служби солдат ОСОБА_10 зарекомендував себе негативно. Програму бойової та гуманітарної підготовки засвоїв на загальну оцінку «не задовільно». По відношенню до служби ставиться не відповідально. Над підвищенням свого професійного рівня не працює. В роботі наполегливість не проявляє. Вимоги військових статутів Збройних Сил України та керівних документів, які регламентують службово бойову діяльність не знає та не керується ними при виконанні службових обов`язків.

Вказана службова характеристика частково відображає поведінку обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

При визначені виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, його вік та соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчинених злочинів, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого судом визнається вчинення злочину у перше.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , та встановлюючи ступінь його вини у вказаних злочинах, суд дає оцінку не окремим вчинкам обвинуваченого, а і його особистості, наскільки вона проявилась у злочинних діях, наскільки він має нахили до скоєння правопорушень. Відомості про поведінку обвинуваченого до скоєння злочинів, його зв`язках та способі життя, дають можливість суду призначити покарання достатнє та необхідне для винної особи.

Даючи оцінку особистості обвинуваченого ОСОБА_10 , судом встановлено, що останній проживає спільно зі своєю сім`єю, має дитину. Раніше судимих в сім`ї не має. На обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебував. Раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Має вищу технічну освіту, в теперішній час офіційно не працює тільки в зв`язку притягненням до кримінальної відповідальності.
Суд вважає, що особистість обвинуваченого не свідчить про його нахили до системного скоєння правопорушень. Малоосвіченість, відсутність належного виховання і нерозуміння наслідків порушення статутних правил військової служби, на думку суду привели обвинуваченого до скоєння вказаних злочинів. Суд вважає, що поважних причин не з`явлення до військової частини не було, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 достеменно ознайомлений зі статутними правилами та відповідними наслідками у вигляді кримінальної відповідальності, усвідомлено вирішив не з`являтись до військової частини. Після з`явлення до військової частини, самовільно залишив місце служби.

Злочини вчинені обвинуваченим ОСОБА_10 є дійсно суспільно небезпечними, оскільки посягають на встановлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців, постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби. Однак мета покарання це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.

Враховуючи відсутність обставин які обтяжують покарання та наявність обставини яка пом`якшує покарання, а також викладені фактичні обставини, особу обвинуваченого ту обставину, що з часу вчинення злочину до постановлення вироку пройшов значний час, суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_10 можливо застосувати не суворе покарання, а саме в межах санкції статті, однак зв`язане з позбавленням волі.

Разом з тим, відповідно до ст. 75 КК України, суд приймає рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки вважає, що його виправлення можливо без відбуття покарання у вигляді позбавлення волі.

Застосування більш суворого покарання на думку суду не буде відповідати тяжкості скоєного, обставинам злочину, особі обвинуваченого, а також меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 370, 371, 373, 374-376 КПК України,

СУД, -
У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_10 , винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:

за ч. 3 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

за ч. 4 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 70 КК України визначити ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки, поклавши на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому з іспитовим строком обчислювати з дня проголошення вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок суду, може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд, який ухвалив вирок. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С У Д Д Я: ОСОБА_1