Постанова
Іменем України
19 березня 2019 року
м. Київ
судова справа № 363/1884/16-к
провадження № 51-81км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000370 від 12 листопада 2011 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкас, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у тому, що він, обіймаючи посаду старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції Вишгородського РВГУ МВС України в Київській області, будучи службовою особою органу державної влади, вчинив службове підроблення за таких обставин.
30 грудня 2013 року ОСОБА_6 отримав від інспектора ДПС ДАІ ОСОБА_7 рапорт про те, що 29 грудня 2013 року на 20 км автошляху Київ Овруч

у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області водій автомобіля «Фольцваген» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) не виконав вимоги працівника міліції про зупинку, чим порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху.
10 січня 2014 року ОСОБА_6 з метою встановлення особи правопорушника спрямував виклик за місцем проживання ОСОБА_8 , як власника вказаного автомобіля, за адресою АДРЕСА_2 , однак ОСОБА_8 за викликом не з`явився.
13 січня 2014 року приблизно о 16:00 ОСОБА_6 у м. Вишгороді не вжив заходів, спрямованих на встановлення винуватості ОСОБА_8 , вніс до протоколу про адміністративне правопорушення завідомо неправдиві відомості про те, що

29 грудня 2013 року ОСОБА_8 , як власник вищевказаного автомобіля, на 20 км автошляху Київ Овруч у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-2 КУпАП, в той час як останнього на місці вчинення правопорушення не було.

Цей протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 було направлено до Вишгородського районного суду Київської області.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2014 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо

ОСОБА_8 закрито.
Орган досудового розслідування кваліфікував такі дії ОСОБА_6 за ч. 1

ст. 366 КК України як службове підроблення складання завідомо неправдивого офіційного документа (в редакції Закону від 18 квітня 2013 року).
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України й сукупності досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та доказах, зібраних під час досудового й судового слідства, а тому виправдав ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю в діянні останнього складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, оскаржив його до суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 18 липня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор фактично посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про те, що досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
У доповненнях до касаційної скарги прокурор, посилаючись на положення ч. 2 ст. 439 КПК України, зазначає про те, що апеляційний суд у ході нового розгляду не виконав вказівок касаційного суду, викладених у постанові цього суду

від 24 травня 2018 року.
У запереченні на касаційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор, висловивши свої доводи на підтримання касаційної скарги, вважав, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення підлягають скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції; виправданий ОСОБА_6 висловив свої доводи про безпідставність касаційної скарги прокурора та просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без зміни, а скаргу прокурора без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 вказаної норми процесуального Закону суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачяться на її користь.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього ж Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував зібрані органом досудового слідства докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності й достатності, та дійшов правильного висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджується об`єктивними, достовірними доказами, отриманими в ході досудового та судового слідства.
При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 374 КПК України, вказав у вироку,

на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК України.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.
Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1

ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, суд належним чином мотивував своє рішення.
Так, суд проаналізував показання ОСОБА_6 , який заперечив свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та пояснив, що в ході виконання своїх посадових обов`язків проводив перевірку обставин, викладених у рапорті ОСОБА_7 про те, що водій автомобіля марки «Фольксваген» не зупинився на його вимогу. Під час перевірки встановив, що автомобіль зареєстровано за громадянином

ОСОБА_8 , і з метою отримання пояснень про обставини, викладені в рапорті, він ( ОСОБА_6 ) направив на адресу місця проживання ОСОБА_8 повідомлення про необхідність з`явитися до відділення ДАІ, однак той на виклик не з`явився. Надалі за його дорученням до місця проживання ОСОБА_8 виїжджали працівники міліції з метою відібрання пояснень, однак він відмовився надавати будь-які пояснення з приводу подій, що відбувалися 29 грудня 2013 року.

Після того, як ОСОБА_8 проігнорував виклик і не з`явився до відділення ДАІ, ОСОБА_6 склав протокол про адміністративне правопорушення на підставі даних, що містилися в рапорті ОСОБА_7 . Умислу на підроблення протоколу він не мав і виклав у протоколі фактичні дані про вчинення правопорушення, які були наведені в рапорті. Запевнив суд, що жодного мотиву й наміру умисно підробляти документи в нього не було.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що 29 грудня 2013 року протягом дня разом із дружиною ОСОБА_9 та знайомою ОСОБА_10 їздив на автомобілі марки «Фольцваген» до м. Києва, при цьому наполягав на тому, що автодорогою, вказаною в протоколі й рапорті, в с. Нові Петрівці не їхав, ніхто зі співробітників ДАІ не вимагав від нього зупинитися. Разом із тим, підтвердив, що на адресу його місця проживання приходили листи з вимогою явитися до міліції. Також ОСОБА_8 підтвердив, що до нього приїздили працівники ДАІ, але він відмовився надавати їм будь-які пояснення, оскільки вважав, що правопорушень він не вчиняв.
Такі показання свідка ОСОБА_8 підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Крім того, місцевий суд дослідив і належним чином оцінив із дотриманням вимог статей 23, 94 КПК України письмові докази у кримінальному провадженні.
Зокрема, проаналізував суд дані, що містяться: в рапорті інспектора ДПС ДАІ ОСОБА_7 (про те, що 29 грудня 2013 року водій автомобіля марки «Фольцваген» не виконав його вимоги про зупинку у вигляді сигналу, що подавався за допомогою жезла та свистка, чим порушив п. 2.4 ПДР); у витязі з інформаційної системи

ДАІ (автомобіль марки «Фольцваген» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) з вересня 2005 року зареєстрований за ОСОБА_8 ); у повідомленні про запрошення ОСОБА_8 до підрозділу ВДАІ Вишгородського РВ для складання протоколу про адміністративне правопорушення, який неможливо було скласти на місці; в рапорті інспектора ДПС ВДАІ Вишгородського РВГУ МВС України про те, що 03 січня 2014 року відвідали ОСОБА_8 за місцем проживання, який від надання пояснень і пред`явлення документів відмовився.

Суд дав належну оцінку і даним, які містяться в матеріалах адміністративного провадження, зокрема: у протоколі про адміністративне правопорушення серії АГ2 № 141107; у постанові Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2014 року про визнання ОСОБА_8 винним і накладення адміністративного стягнення за ст. 122-2 КУпАП; у постанові Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2014 року про закриття провадження у справі щодо ОСОБА_8 через відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення тощо.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 366 КК України кримінальна відповідальність настає в разі складання, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів, інше їх підроблення.
При цьому із суб`єктивної сторони цей злочин може бути вчинено виключно з прямим умислом, а мотиви й мета службового підроблення на кваліфікацію не впливають, тобто службова особа усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вона вносить до офіційних документів.
За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд встановив, що в діях

ОСОБА_6 відсутній умисел на вчинення службового підроблення, оскільки він при складанні протоколу про вчинення ОСОБА_8 адміністративного правопорушення впевнено вважав останнього правопорушником, тобто не усвідомлював неправдивого характеру відомостей, які вносив до протоколу, а тому виправдав ОСОБА_6 через відсутність у його діянні складу інкримінованого злочину за ч. 1 ст. 366 КК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів касаційного суду.
Що стосується доводів прокурора про невиконання апеляційним судом вимог статей 419, 439 КПК України, то вони не знайшли свого підтвердження.
Апеляційний суд на виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених у його постанові від 24 травня 2018 року, провів апеляційний розгляд кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Доводи прокурора щодо неправильного встановлення судом фактичних обставин справи, безпідставності виправдання ОСОБА_6 та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції належним чином перевірив і дав умотивовані відповіді на них.
Наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
Враховуючи те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не встановила, тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3