Дата документу 07.02.2019 Справа № 333/2057/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2057/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/305/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, пенсіонера за віком, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 та захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 3 роки.

Постановлено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 72000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз по даному кримінальному провадженню у загальній сумі 1759 гривень 20 копійок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію дій, просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, а саме призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортним засобом, застосувати положення ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік, застосувати до обвинуваченого Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає зміні, з підстав суттєвого порушення кримінально процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що судом першої інстанції не наведено мотивів призначення такого суворого покарання, як позбавлення волі строком на 5 років. Так, судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який є особою похилого віку, пенсіонером за віком, раніше не судимий, злочин вчинено з необережності, має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, частково відшкодував потерпілій завдані збитки, також судом не враховано стан здоров`я ОСОБА_6 , який має ряд хронічних захворювань та перебуває на диспансерному обліку. Крім того, судом не надано оцінку тому, що відсутні обставини, які обтяжують покарання або негативно характеризують особу обвинуваченого.

Зазначає, що рішення суду про позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортним засобом взагалі не вмотивовано. Так, судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_6 під час ДТП був тверезий, не зник з місця пригоди, надав першу допомогу потерпілій, та в подальшому також надавав допомогу потерпілій. Крім того, у зв`язку із похилим віком та рядом тяжких хвороб обвинуваченого, позбавлення права керування транспортним засобом негативно вплине на його стан.

Також захисник просить застосувати до ОСОБА_6 п.«ґ» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році», оскільки на момент набрання вищезазначеним законом чинності ОСОБА_6 виповнилось 65 років та він перебував на пенсії.

В доповненні до апеляційної скарги (яке в повному обсязі підтримане обвинуваченим) захисник, окрім вимог, зазначених в апеляційній скарзі, також просить скасувати арешт, накладений на автомобіль «TOYOTA RAV4» реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2016 року, та повернути даний автомобіль власнику ОСОБА_10 . Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 судових витрат та закрити провадження в частині цивільного позову у зв`язку з відмовою потерпілої від позову.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 судові витрати за проведення експертиз, оскільки НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області є спеціалізованою державною установою, а проведення експертизи є службовим обов`язком експерта і витрати, відповідно до довідок, здійснювалися на проведення експертиз, а не на залучення експерта.
Крім того, зазначив, що під час досудового розслідування автомобіль «TOYOTA RAV4» постановою слідчого був визнаний речовим доказом та на нього ухвалою слідчого судді було накладено арешт. Однак, в порушення вимог ст.368 КПК України, суд не вирішив у вироку питання про долю зазначеного автомобіля як речового доказу у кримінальному провадженні.
Також суд першої інстанції, задовольняючи позов потерпілої та визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, не навів в мотивувальній частині вироку належні підстави, якими він керувався при вирішенні цього питання. При цьому суд у вироку не навів достатніх мотивів стягнення суми моральної шкоди в розмірі 72000 гривень та не обґрунтував чому саме таку суму він вважає доведеною та співрозмірною. Мотиви, якими суд обґрунтував заподіяння потерпілій душевних та фізичних страждань, не підтверджені жодними доказами та медичними документами. Разом з тим, обвинувачений до початку апеляційного розгляду в повному обсязі відшкодував потерпілій завдану моральну шкоду, у зв`язку з чим остання заявила про відмову від своїх позовних вимог, а тому провадження в частині цивільного позову підлягає закриттю.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного йому покарання, а саме призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без позбавлення права керувати транспортним засобом, застосувати положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік, застосувати Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого є аналогічними доводам скарги його захисника.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпіла ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу в частині призначеного покарання залишити без задоволення, щодо застосування до обвинуваченого звільнення від покарання на підставі ЗУ «Про амністію у 2016 році» вирішити відповідно до вимог закону.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що обвинувачений, не зважаючи на доведеність його вини, в суді першої інстанції вину у скоєному не визнав, з метою уникнення відповідальності постійно міняв свої показання, не усвідомив тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, не виявив щирого каяття, його дії були направленні на уникнення покарання. Потерпіла зазначає, що діями обвинуваченого їй завдано моральної шкоди, яка виразилась у фізичному болі, вона була прикута до ліжка, тривалий час самостійно пересуватись не могла, на теперішній час має проблеми зі слухом та розпізнаванням запахів, що позбавляє її працювати у фармацевтичній сфері, крім того вона досі має проблеми зі здоров`ям. На думку потерпілої, призначене судом покарання обвинуваченому відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з вироком суду, 14 вересня 2016 року, приблизно о 12 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «TOYOTA RAV4», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Автозаводська в м. Запоріжжі, зі сторони вул.Новокузнецької в напрямку вул.Культурної, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти спортивного клубу «Реал» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, буд.30-А, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохідний перехід та пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась по ньому справа наліво по ходу руху автомобіля, діючи в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, не надав перевагу в русі, виїхав на пішохідний перехід та скоїв наїзд передньою правою частиною кузова автомобіля на пішохода ОСОБА_9 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи №4472 М від 18 листопада 2016 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого лінійного перелому потиличної лінії зліва з переходом лінії перелому на великий потиличний отвір, переломи тіла основної кістки зліва і пірамідки лівої скроневої кістки, забій головного мозку важкого ступеня з локалізацією зон вогнищ забою в лівій гемісфери мозочка, в лобових частках, з утворенням субдуральної (над твердою оболонкою головного мозку) гематоми в області переднього відділу серпа головного мозку, з розвитком гемосінуса і гемотімпаніума зліва (скупчення крові в порожнині лівого вуха, в порожнині основний пазухи), рану в потиличній області, які в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; закритий внутрішньо суглобовий перелом зовнішнього виростку правої стегнової кістки з розвитком синовіїту (скупчення синовіальної рідини в порожнині суглоба) правого колінного суглоба, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості які не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня; закритий перелом нижньої третини лівої ліктьової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів який кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості яке не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня; закритий перелом лівої малогомілкової кістки у верхній її третини зі зміщенням кісткових фрагментів, закритий уламковий супінаціонний перелом обох гомілок лівої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів, в підвивихи лівої стопи назовні який кваліфікується як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечні для життя, але спричинили за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Порушення водієм ОСОБА_6 , згідно висновку експертизи №9-58 від 24 лютого 2017 року, вимог п.18.1 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, яка частково підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг, просила звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» та скасувати арешт, накладений на автомобіль, а в іншій частині апеляційних вимог відмовити; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених судом з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ніким з учасників провадження не оспорюється.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів виходила з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про особу винного та відсутність обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання обвинуваченого.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання належним чином не врахував, що обвинувачений є особою похилого віку та пенсіонером за віком, раніше в силу ст.89 КК України не судимий, вчинив злочин з необережності, має постійне місце проживання, страждає на ряд захворювань та перебуває на диспансерному обліку, обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відсутні.

Крім того, на час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 в повному обсязі відшкодував потерпілій завдану моральну шкоду та потерпіла не має до нього будь-яких претензій.

Відтак, враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки воно за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, і вважає за можливе пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_6 основне та додаткове покарання.

Разом з тим, колегія суддів з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали в результаті дій обвинуваченого заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, характеру та мотивів допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху - наїзд на пішохода на пішохідному переході, не вбачає підстав для непризначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, як про це йде мова в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого, оскільки покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з тим, колегія суддів, з урахуванням тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, фактичних обставин кримінального провадження не вбачає обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а тому вимоги сторони захисту і в цій частині не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 судових витрат за проведення експертиз колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.122 КПК України, залучення органом досудового розслідування експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України, якою врегульовані питання щодо розподілу процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертизи.

Статтею 368 КПК України передбачено, що ухвалюючи вирок, суд повинен серед іншого вирішити питання про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.374 КПК України, в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо процесуальних витрат.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто судом винесено обвинувальний вирок щодо вказаної особи.

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції у відповідності до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 судові витрати, пов`язані із залученням експертів та доводи апеляційної скарги захисника правильності даного рішення суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд при вирішенні цивільного позову потерпілої не навів у вироку належних підстав для ухвалення такого рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки приймаючи рішення щодо цивільного позову потерпілої про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала потерпіла, її стан здоров`я, тривалість перебування на лікуванні та характер немайнових втрат потерпілої, та обґрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі, зазначеному у вироку. При цьому, на думку колегії суддів, такий розмір моральної шкоди є доведеним та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_6 до початку апеляційного розгляду повністю відшкодував потерпілій завдану моральну шкоду, не є підставою для зміни вироку і закриття провадження в частині цивільного позову, як про це йде мова в апеляційній скарзі захисника.

Разом з тим, вимоги апеляційних скарг сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п.«ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Приймаючи до уваги, що обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено необережний злочин, який не є особливо тяжким, та на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» йому виповнилося 65 років, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п.«ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року. При цьому колегією суддів обвинуваченому роз`яснено наслідки застосування амністії, про що він надав свою згоду.

Крім того, є слушними і доводи апеляційної скарги захисника про не вирішення судом першої інстанції долі речового доказу автомобіля «TOYOTA RAV4», д.н. НОМЕР_1 .
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування даного кримінального провадження автомобіль «TOYOTA RAV4» д.н. НОМЕР_1 постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області був визнаний речовим доказом.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2016 року на вказаний автомобіль було накладено арешт.
Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Згідно зі ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Проте, в порушення наведених вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції не вирішив у вироку вказане питання, , а тому вирок суду і в цій частині підлягає зміні, а накладений арешт - скасуванню, оскільки відпала необхідність у його застосуванні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України, змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 призначене покарання за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі та позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі п.«ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2016 року на автомобіль «TOYOTA RAV4» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , та повернути його за належністю.
У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4