ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/624/16-к Номер провадження 11-кп/814/54/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0003798, за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Полтавської області, потерпілої ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 червня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук, громадянина України, не працюючого, одруженого, має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:
про обвинуваченення у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч.1 ст.115 , ч.1 ст. 185 КК України,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 Кримінального Кодексу України та призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

За ч. 1 ст. 185 Кримінального Кодексу України ОСОБА_7 виправдано.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано покарання за попереднім вироком Автозаводського районного суду від 16.04.2015 року і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді 9 років 6 днів позбавлення волі.

Строк покарання визначено рахувати з 11.12.2015 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення з 11.12.2015 року по день ухвалення вироку включно, з розрахунку за один день попереднього ув`язнення - два дні позбавлення волі.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 залишено без задоволення та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 1 104 грн. 84 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку суду, 22.10.2015 року у період часу з 21-ї до 22-ї години ОСОБА_7 , разом зі своєю близькою знайомою ОСОБА_11 перебував у квартирі АДРЕСА_2 , де він зареєстрований та періодично проживав. На ґрунті особистих відносин між ними виникла сварка. ОСОБА_7 не хотів, щоб шум скандалу привернув увагу сусідів, а слова ОСОБА_11 на свою адресу сприймав як глузування. Він розлютився та, діючи умисно, бажаючи завдати потерпілій тілесних ушкоджень, щоб помститися за образи та примусити замовкнути, але не маючи на меті позбавити її життя, вдарив ОСОБА_11 кулаком в область носа, а потім зігнутими у фалангах пальцями правої руки у нижню третину передньої поверхні шиї. Від другого удару потерпіла впала на диван, стала задихатися, і ОСОБА_7 , щоб відновити їй дихання, тиснув обома руками потерпілій на грудну клітину.
Діями ОСОБА_7 потерпілій були завдані тілесні ушкодження у вигляді перелому правої носової кістки з крововиливами в проекції перелому, закритої травми шиї з крововиливами в м`які тканини лівої бокової поверхні шиї, гортані, переломів напівкілець трахеї з крововиливами в проекції переломів, яка ускладнилася асфіксією і стала причиною смерті потерпілої, а також перелому грудини з крововиливами в проекції перелому.
Зрозумівши, що ОСОБА_11 померла, обвинувачений пішов з квартири, купив і випив алкогольний напій, ініціював зустріч зі знайомими - свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з якими їздив в інший район міста - на Раковку - і назад. Повернувся близько 23-ї години, щоб здати у ломбард, розташований неподалік, золотий браслет.
Наступного дня - 23.10.2015 року - ОСОБА_7 прийшов у кв. АДРЕСА_2 , переніс тіло ОСОБА_11 до спальні, поклав на матрац на підлогу, надів на голову трупу два мішки, замотав у штору і засунув у туристичну палатку.10 грудня 2015 року тіло потерпілої було виявлено працівниками поліції у зазначеній квартирі.
Прокурор та потерпілі обвинувачують ОСОБА_7 також у крадіжці золотого браслету потерпілої, вчиненої за таких обставин: після завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , побачивши на її руці золотий браслет, діючи із корисливих спонукань, маючи умисел на заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 зняв золотий браслет та здав його 22.10.2015 року в ломбардне відділення № 11 Приватного товариства «Ломбард « ОСОБА_14 і компанія «Компас», а отримані кошти в сумі 1 580,00 грн. витратив на власні потреби.
Визнаючи недоведеним обвинувачення ОСОБА_7 у крадіжці золотого браслета потерпілої ОСОБА_11 , та виправдовуючи за ч.1 ст. 185 КК України обвинуваченого з підстав недоведеності його вини суд у вироку вказав, що пред`явлене прокурором обвинувачення є не конкретним. Так, в обвинуваченні не зазначені ні вага прикраси, ні проба дорогоцінного металу, ні опис, ні розмір завданої шкоди. Зрозуміло, що прокурор має на увазі крадіжку браслету, на який вказують потерпілі золотого браслету 585 проби, розміром 18,5, вагою 3,65 г, з камінцями. Проте, дослідивши специфікацію № 11-000004040 від 22.10.2015 року до договору № 01115422, не можна зробити беззаперечний висновок про те, що обвинувачений здав в ломбард близько 23-ї години 22.10.2015 року браслет, який належав потерпілій. Специфікація не містить опису браслету наприклад, вид плетіння, чи був він з камінцями, якщо так, яка їх кількість, колір і т.і. Хоча сторона обвинувачення мала інформацію про те, що браслет не викупили, його інкасовано, під час досудового слідства браслет не було вилучено, і, відповідно, не було оглянуто. Отже, ідентичність зданого обвинуваченим в ломбард браслета і браслета, який належав потерпілій, не встановлено.
Перелічені обставини не дозволяють без сумнівів відкинути показання свідка ОСОБА_15 , яка стверджувала в судовому засідання, що зданий обвинуваченим в ломбард браслет належав їй.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб , які їх подали

Не погодившись із вироком суду до апеляційного суду із апеляційними скаргами звернулись адвокат ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_9 , прокурор відділу прокуратури Полтавської області.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду щодо обвинуваченого змінити та пом`якшити покарання із застосуванням ст.ст.71,72 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі.
В обґрунтування зазначає , що вирок суду є надто суворим по відношенню до ОСОБА_7 . Призначена обвинуваченому міра покарання не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Вважає, що твердження суду першої інстанції про відсутність щирого каяття не знайшли свого підтвердження, а навпаки, обвинувачений неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого ним злочину протягом всього судового розгляду, його процесуальна поведінка була правдивою, добровільною як під час надання суду пояснень, так і при вибаченнях потерпілому ОСОБА_17 .
Стверджує про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття та повне визнання вини, позитивні характеристики за місцем проживання, з місць навчання та колишнього місця роботи.
Посилається також на те , що судом не взято до уваги, що ініціатором конфлікту була саме потерпіла ОСОБА_11 , саме вона першою розпочала сваритися та глузувати з обвинуваченого.
Місцевий суд, також, не врахував перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини.
На переконання захисника, твердження суду першої інстанції, що строк тримання під вартою слід відраховувати з 11.12.2015 року не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_7 фактично було затримано 10.12.2015 об 09.20 про що було зроблено запис у журналі відвідувачів Кременчуцького ВП, адже з цього часу обвинувачений знаходився у кабінеті працівників карного розшуку та був позбавлений свободи пересування, адже після 17-00 год. вирушив в супроводі працівників поліції до квартири, де й було проведено обшук.
Вважає, що розмір витрат на залучення експертів для проведення судово-хімічної експертизи в сумі 368 грн. 28 коп. з обвинуваченого підлягає виключенню оскільки останньому не інкримінувались жодні злочини пов`язані з незаконним обігом наркотичних засобів.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

На переконання потерпілої, ОСОБА_7 наносячи тілесні ушкодження із прямим умислом в область носа, шиї та грудної клітини повинен був передбачати суспільно-небезпечні наслідки, які призведуть до смерті потерпілої.

За показаннями ОСОБА_7 , він почав тиснути руками потерпілій на грудну клітину для відновлення дихання, та згідно висновку судово-медичної експертизи виявлено закриту травму грудної клітини у вигляді перелому грудини та крововиливів в проекції перелому, які утворилися від не менш ніж однократної дії тупого предмету, якими могли бути долоні рук, стиснуті в кулак, ноги взуті у взуття, або інші предмети з подібними характеристиками. На думку потерпілої, такі дії обвинуваченого не можуть вважатися такими, що мали за мету відвернення наслідків.

Зазначає , що суд не врахував факт приховування тіла ОСОБА_11 після фактичного настання смерті, що не може свідчити про відсутність умислу.

Вважає , що оскільки смерть потерпілої настала через декілька хвилин після вчинення суспільно небезпечного діяння, тому правова кваліфікації не може визначатися за ч.2 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 121, ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання за ч.2 ст. 121 КК України 9 років позбавлення волі, за ч.1 ст. 185 КК України 1 рік позбавлення волі. За правилами ст.ст. 70,71,72 КК України остаточно визначити покарання обвинуваченому у виді 9 років 6 місяців 6 днів позбавлення волі.

В обґрунтування апеляції зазначає , що суд некритично поставився до показань свідка ОСОБА_15 , яка є його дружиною та яка свідчила на користь обвинуваченого, пояснюючи, що віддала останньому належний їй золотий ланцюжок для подальшої здачі до ломбарду.

Суд у вироку не мотивував з яких причин не прийняв до уваги докази сторони обвинувачення та не надав їм належної оцінки.

Ставить питання про дослідження доказів.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити. Заперечували з приводу задоволення апеляцій потерпілої та прокурора.

Потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілої апеляційну скаргу потерпілої підтримали та просили задовольнити. Заперечували з приводу задоволення апеляції захисника обвинуваченого.

Прокурор в судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області підтримав та просив задовольнити. Заперечував з приводу апеляції захисника обвинуваченого.

Мотиви суду

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так судом першої інстанції було повно та правильно встановлено фактичні обставини по справі щодо факту спричинення потерпілій тілесних ушкоджень , винуватості в цьому обвинуваченого і обставин зникнення майна потерпілої та надано їм відповідну юридичну оцінку.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України , суд першої інстанції послався , зокрема , на показання самого обвинуваченого , показання потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 ; ОСОБА_19 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_20 ; ОСОБА_21 ; ОСОБА_22 ; ОСОБА_23 ; ОСОБА_24 ; ОСОБА_25 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_26 ; ОСОБА_15 , протокол усної заяви від 23.10.2015 року, яким зафіксовано звернення ОСОБА_17 до правоохоронних органів; результати слідчих дій ; висновки судових експертиз та показання допитаної в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_27 .

Висновки суду про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , що спричинили її смерть саме обвинуваченим ОСОБА_7 ніким не оспорюються, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах і є правильними.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення , правильно кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження , тобто умисне тілесне ушкодження , небезпечне для життя в момент заподіяння , що спричинило смерть потерпілого.

Обґрунтовуючи своє рішення щодо виправдання обвинуваченого за ст.185 ч.1 КК України суд першої інстанції зокрема зазначив , що обвинувачення є неконкретним і органом досудового слідства взагалі не вжито заходів для встановлення фактичних обставин щодо вказаного злочину.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ст.121 ч.2 КК України , колегія суддів вважає непереконливими. Так за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження , що спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК) є злочином із змішаною формою вини. Суб`єктивна сторона вказаного злочину , при цьому , характеризується умислом щодо спричинення тілесних ушкоджень і необережністю до наслідків у вигляді смерті . Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України від 07 лютого 2003 року № 2 « Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження , яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК) , має значення з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння , зокрема враховувати спосіб , знаряддя злочину , кількість , характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень причини припинення злочинних дій , поведінку винного і потерпілого , що передували події , їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного , а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження , яке спричинило смерть потерпілого , ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Як вбачається із матеріалів провадження , ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснював, що сварка між ним та потерпілою виникла раптово, для нього цілком несподівано. Він та ОСОБА_11 перебували у добрих стосунках, причин для неприязні між ними не було, її смерті він не бажав. Ці показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_12 .

Показання ОСОБА_7 в частині механізму заподіяння тих тілесних ушкоджень потерпілій, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті, - одного удару в нижню третину передньої поверхні шиї зігнутими у фалангах пальцями руки, не протирічать висновкам додаткової судово-медичної експертизи № 751/2 і поясненням експерта ОСОБА_27 , наданим нею в судовому засіданні.

Докази, які б спростовували показання обвинуваченого в частині механізму завдання тілесного ушкодження у виді закритої тупої травми шиї, у справі відсутні.

Свідків події, які б бачили та пояснили, як наносив тілесні ушкодження ОСОБА_7 , немає, а виражені гнильні та аутолізні зміни внутрішніх органів трупу не дали підстав виключити можливість завдання тілесних ушкоджень у вигляді переломів напівкілець трахеї по механізму удару.

Дані щодо механізму тілесних ушкоджень в області грудної клітини , які були виявлені у потерпілої , свідчать на користь того факту , що обвинувачений після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій намагався надати їй допомогу особисто.

Аналізуючи наведені обставини колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляції потерпілої про спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння смерті потерпілої , а тому приходить до висновку , що суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень , характеризується необережністю і його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ст.121 ч.2 КК України.

Обставини щодо приховання злочину , на які наголошує в своїй апеляції потерпіла , на думку колегії суддів не змінюють правової кваліфікації за ст.121 ч.2 КК України.

Не є переконливими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне , як на його думку , виправдання обвинуваченого за статтею 185 ч.1 КК України.

Аналізуючи доводи прокурора , колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

З об`єктивної сторони крадіжка відноситься до злочинів з матеріальним складом. Тому , крім діяння (таємного викрадення) , обов`язковими її ознаками є позитивна матеріальна шкода , спричинена власнику викраденого майна , яка визначається його вартістю , а також причинний зв`язок між цією шкода і таємним викраденням.

За приписами КПК України обов`язок встановлення вартості викраденого майна під час досудового розслідування покладається на сторону обвинувачення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції пред`явлене прокурором обвинувачення є не конкретним. Так, в обвинуваченні не зазначені ні вага прикраси, ні проба дорогоцінного металу, ні опис, ні розмір завданої шкоди , тобто вартість викраденого майна.

Стороною обвинувачення під час судового розгляду не було надано переконливих доказів , що зданий обвинуваченим 22.10.2015 року браслет був саме браслетом потерпілої , а не належав ОСОБА_15 про що вона стверджувала під час судового розгляду.

Із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона обвинувачення не змогла пояснити на яку ж суму було викрадено майно, яка його вартість і на які докази має при цьому послатись апеляційний суд в разі визнання ОСОБА_7 винуватим за ст.185 ч.1 КК України.

Не є обґрунтованими , на думку колегії суддів , також і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_16 та прокурора щодо призначення обвинуваченому , відповідно , занадто суворого та м`якого , на думку авторів апеляцій , покарання.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині , і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання , необхідне і достатнє для виправлення засуджених , а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими , так і іншими особами . Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України , відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави , з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до вимог статей 50,65 КК особі , яка вчинила злочин , має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості , співмірності та індивідуалізації , покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій , їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину , дані про особу обвинуваченого , який є раніше судимим , характеризується за місцем проживання та попередньої роботи посередньо та позитивно , перебуває на обліку у Кременчуцькому наркологічному диспансері з березня 2015 року та обставини , що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною , що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав визнання ним своєї вини. Обставин , що обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

Обґрунтував суд першої інстанції і підстави для невизнання як пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття.

Навівши зазначені обставини , суд першої інстанції прийшов до висновку , що обвинуваченому має бути призначене покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Правильно судом першої інстанції також вирішено питання і щодо призначення покарання за правилами статті 71 КК України.

Із вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Підстав вважати призначене обвинуваченому покарання вочевидь несправедливим через його суворість або м`якість , як про це наголошується в апеляціях захисника обвинуваченого , прокурора та потерпілої , колегія суддів не знаходить.

Водночас , колегія суддів вважає слушними доводи апеляції адвоката обвинуваченого щодо зайвого стягнення з обвинуваченого судових витрат в сумі 368,28 грн. та необхідності обчислення початку строку відбуття покарання з 10.12.2015 року.

Як вбачається із матеріалів провадження , вказані витрати в сумі 368,28 грн. виникли через призначення у справі судово-хімічної експертизи під час перевірки органом досудового слідства можливого звинувачення особи у злочині , пов`язаному із незаконним обігом наркотиків. Проте , таке обвинуваченому ОСОБА_7 в кінцевому результаті висунуте не було.

Отже колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення суми судових витрат , що підлягає стягненню з обвинуваченого.

Вказані обставини фактично не заперечувались в судовому засіданні і стороною обвинувачення.

Правильно , на думку колегії суддів , в апеляції адвоката ставиться питання і про обрахування строку покарання обвинуваченого з 10.12.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.209 КПК України особа є затриманою з моменту , коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні , визначеному уповноваженою службовою особою.

Таким чином оскільки із матеріалів провадження (протоколів фіксування проведення слідчих дій) вбачається , що фактичне затримання обвинуваченого відбулось саме 10.12.2015 року , тому і початок строку відбуття покарання слід відраховувати з цієї дати.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в ред. від 26.11.2015 року , в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 10.12.2015 року по 06.05.2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду , висловленої у постанові від 29.08.2018 року.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок суду у разі зменшення сум , які підлягають стягненню або в інших випадках , якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин , враховуючи , що судом першої інстанції безпідставно було стягнуто суму судових витрат в розмірі 368,26 грн. і строк тримання обвинуваченого під вартою має бути обрахований за правилами статті 72 ч.5 КК України в ред. від 26.11.2015 року із урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду , колегія суддів приходить до висновку , що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково , зменшивши суму судових витрат , що підлягає стягненню з обвинуваченого , визначити початок строку покарання з 10.12.2015 року та на підставі статті 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838 від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання час його перебування під вартою з 10.12.2015 року по 06.05.209 року із розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі.

Апеляційні скарги прокурора та потерпілої мають бути залишені без задоволення.

В іншій частині вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404,405,407,408,419 КПК України колегія суддів Полтавського апеляційного суду , -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 , прокурора відділу прокуратури Полтавської області залишити без задоволення;

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково;

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити;

Зменшити суму судових витрат , що підлягає стягненню з ОСОБА_7 та стягнути з нього на користь держави 736,56 грн.;

На підставі статті 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838 від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання час його перебування під вартою з 10.12.2015 року по 06.05.2019 року із розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі;

В іншій частині вирок суду залишити без змін;

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим - у той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

______________ _________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4