Справа № 754/2462/18 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1142/2019 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

законного представника

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 003194 від 15.03.2017 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Айгедзор Тавушського району Республіки Вірменія,
громадянина України, із повною загальною середньою освітою,
не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого заадресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 роки;

вирішене питання про процесуальні витрати та речові докази.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 14.03.2017 року, близько 21 години 30 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «ГАЗ 330202» номерний знак НОМЕР_1 та розпочинаючи рух заднім ходом в м. Києві по проспекту Броварському, в напрямку від міста Бровари до станції метро «Лісова», поблизу перехрестя з вулицею Мурманською, в порушення вимог п. 1.3, п. 2.3.б та п. 10.9 Правил дорожнього руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перебував позаду автомобіля, а саме на проїзній частині. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 не оспорюючи встановлених фактичних обставин, просив вирок змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання особі обвинуваченого, через його суворість. В обґрунтування вимог апеляційної скарги указав, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дані щодо особи обвинуваченого, а саме його соціальні зв`язки, поведінку після вчинення злочину, дії які були спрямовані на зменшення негативних наслідків. Указав, що вступна та мотивувальна частина вироку містять суперечності, які полягають у наступному. У вступній частині вироку вказано, що обвинувачений ОСОБА_7 не одружений і не зазначено що має малолітню дитину, однак вже у мотивувальній частині вироку указано, що ОСОБА_7 одружений і має малолітню дитину. На думку апелянта даний факт є дуже важливим, оскільки хоч і ОСОБА_7 не працює офіційно, однак підтримує родину незначними заробітками, є єдиним годувальником родини, так як дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною. Указав, що обвинувачений на даний момент не може одноразово взяти і відшкодувати фінансово заподіяну шкоду, але він на даний момент займається пошуком постійної роботи із стабільним заробітком, щоб мати змогу утримувати родину та почати відшкодовувати потерпілому збитки на його лікування та реабілітацію. Просив змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі представника потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 указала на незаконність та необґрунтованість вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Указала, що у вироку суд зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину визнав, проте поза увагою суду залишилось те, що з самого початку розгляду справи в суді обвинувачений та його захисник неодноразово наголошували на тому, що саме потерпілий порушив ПДР, що в свою чергу призвело до наїзду на нього. Окрім того, судом у вироку не було зазначено, що під час судового розгляду обвинувачений сам у своїх показаннях зазначив, що після наїзду на потерпілого він особисто ніякої допомоги не надавав. Крім того, зазначила, що обвинувачений як після вчинення злочину так і під час судового розгляду не намагався відшкодувати завдані збитки мотивуючи це відсутністю коштів у нього. Також указала, що призначене ОСОБА_7 покарання без урахування тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, відсутність щирого каяття зі сторони обвинуваченого за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, та не є достатнім для його виправлення. Просила вирок скасувати в частині призначеного покарання та визнати ОСОБА_7 винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу захисника підтримали, підтвердили доводи цієї апеляційної скарги і просили її задовольнити. Апеляційну скаргу представника потерпілого вважали не обгрунтованою і просили залишити її без задоволення;

представника потерпілого, потерпілого та законного представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого, підтримали доводи цієї скарги. Вважали, що при призначенні покарання суд першої інстанції не у повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину та відношення до злочину. Просили задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілого та посилити призначене обвинуваченому покарання відповідно до вимог апеляційної скарги. Апеляційну скаргу захисника вважали не обгрунтованою і просили залишити її без задоволення;

прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення. Не заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій учасниками судового розгляду не оспорюються. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційних скарг про незаконність вироку в частині покарання то вони не грунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону.

За змістом ч.1 і ч.2 ст. 65 КК України покарання призначається судом у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції указаних вимог закону при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 було дотримано у повному обсязі.

Так при призначенні покарання суд врахував тяжкість злочину та конкретні обставини його вчинення, відсутність обставин, які як пом`якшують, так і обтяжують покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого. Так, відсутність у обвинуваченого судимостей, позитивна характеристика за місцем проживання, наявність малолітньої дитини дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави для призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого визнання ним вини у вчиненні злочину. Так, дане визнання, на думку колегії суддів, носило формальний характер, оскільки указуючи на визнання вини стороною захисту без належних на те правових підстав указувалось на наявність певної протиправної поведінки потерпілого, яка сприяла наслідкам у виді завдання йому тілесних ушкоджень. Обставини поведінки обвинуваченого після вчинення злочину та відношення обвинуваченого як до злочину, так і до обов`язку по відшкодуванню шкоди указують на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненні злочину, що у поєднанні із його правовою позицією у суді указує на те, що судом першої інстанції обґрунтовано визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання. При вирішенні питання про покарання суд першої інстанції обґрунтовано врахував позицію потерпілого щодо покарання обвинуваченого, зокрема в частині призначення покарання із реальним його відбуванням. На думку колегії суддів покарання у виді позбавлення волі строком на три роки із позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки за своїм видом та розміром відповідає як тяжкості злочину, так і особі обвинуваченого,є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 щодо не встановлення даних про особу обвинуваченого, поведінки обвинуваченого після вчинення злочину не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, судом першої інстанції були встановлені усі дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема: його позитивні характеристики, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини та інші дані і вони були враховані при призначенні покарання. Посилання захисника на те, що обвинувачений визнав свою вину, негативно ставиться до свого вчинку має намір відшкодувати шкоду, усунути ті наслідки, які настали від злочину, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Так, у ході апеляційного розгляду встановлено, що із моменту вчинення злочину пройшов тривалий період часу. Будь-яких дій, направлених на відшкодування шкоди, обвинуваченим вчинено не було. Так, потерпілий та його представник суду показали, що обвинувачений не вчинив будь-яких дій на відшкодування шкоди, а вибачення приніс лише у ході судового розгляду справи. Із пояснень самого обвинуваченого у суді апеляційної інстанції вбачається, що він після злочину, не маючи на той час сім`ї, тривалий час не намагався влаштуватись на роботу. Причини такої поведінки, які зазначені обвинуваченим, на думку колегії суддів, не можуть виправдовувати таку поведінку обвинуваченого, яка свідчить про байдуже ставлення обвинуваченого як до вчиненого злочину, так і його наслідків.

Незначні невідповідності між вступною та мотивувальною частиною вироку в частині сімейного стану обвинуваченого будь-яким чином не могли вплинути на вирішення питання про покарання, оскільки як сімейний стан, так і наявність на утриманні малолітньої дитини були враховані судом при призначенні покарання, що дало суду підстави призначити обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування до покарання, призначеного обвинуваченому вимог ст. 75 КК України не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 75 КК України підставами для застосування цієї норми закону є:

призначення покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке ґрунтується на сукупності даних про тяжкість злочину, особу винного та інших обставинах справи.

Сукупність даних про особу обвинуваченого, його відношення до злочину та його наслідків не приводять колегію суддів до переконання про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування ним покарання, що указує на неможливість застосування щодо нього положень ст. 75 КК України.

Наведене у своїй сукупності указує на необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 та відсутність підстав для її задоволення.

Не обґрунтованими є і доводи апеляційної скарги представника потерпілого про необхідність посилення покарання. Так, при призначенні покарання судом були повністю дотримані вимоги ст. 65 КК України, в тому числі враховані дані про особу обвинуваченого, обставини вчинення злочину, його відношення до злочину та його наслідків. Призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстав для посилення цього покарання колегія суддів не вбачає.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а обидві апеляційні скарги - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 413, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 та апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4