провадження № 1-кп/631/34/19
справа № 631/1418/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участю:
з боку сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_2
потерпілої ОСОБА_3
з боку сторони захисту:
обвинуваченої ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
а також
цивільних співвідповідачів ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7
представників цивільних співвідповідачів ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
та
секретаря судового засідання ОСОБА_10

розглянувши і перевіривши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області в селищі міського типу Нова Водолага справу за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки села Караван Нововодолазького району Харківської області,
громадянки України, заміжньої, пенсіонерки,
яка утримує дитину, довічно визнаною інвалідом ІІІ групи з дитинства,
й чоловіка із ІІ групою інвалідності безстроково,
працює начальником відділу роботи з населенням Караванського Старостинського округу № 1 Старовірівської сільської ради, не судимої,
зареєстрована та проживає за адресом:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України,-

в с т а н о в и в:

10 грудня 2018 року до Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтями 291 та 293 Кримінального процесуального кодексу України, надійшов складений заступником начальника Слідчого відділення Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_11 та затверджений 29 листопада 2019 року начальником Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури юристом 1 класу ОСОБА_12 , якому на підставі приписів статей 36 і 37 зазначеного кодифікованого процесуального закону України надані відповідні повноваження, обвинувальний акт із доданими до нього документами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України.

Із змісту обвинувального акту вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено факт складення 01.08.1994 року ОСОБА_4 присяги державного службовця, якою вона присягнула на те, що повністю усвідомлює свою високу відповідальність, буде вірно служити народові України, суворо дотримуватись Конституції України та Законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки. Рішенням сесії Караванської сільської ради ХХІІІ скликання від 15.04.1998 року її обрано на посаду секретаря Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. У зв`язку із відсутністю нотаріуса на території цієї ради та відповідно до рішення виконавчого комітету Караванської сільської ради № 2 від 21.01.2000 року ОСОБА_4 як посадова особа місцевого самоврядування була уповноважена на ведення нотаріальних дій, тобто була представником влади, уповноваженим на здійснення функцій держави у частині посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій.

Положеннями статті 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено здійснення таких обов`язків: сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; вести нотаріальне діловодство та архів нотаріуса відповідно до встановлених правил.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат», у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах; видають свідоцтва про право на спадщину; видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя.

Статтею 43 Закону України «Про нотаріат» обумовлено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно зі статтею 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Отже, ОСОБА_4 , будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, а саме: секретарем Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області,- виконуючи надані їй вищезазначені повноваження та обов`язки щодо ведення нотаріальних дій, 02.08.2000 року всупереч вимогам статей 5, 37, 43, 45 Закону України «Про нотаріат», шляхом злочинної самовпевненості, не пересвідчившись у справжності підпису ОСОБА_13 , посвідчила довіреність від її імені на уповноваження ОСОБА_14 подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 015765) від 01.10.1996 року ОСОБА_15 , з правом підписування договору дарування та виконання всіх дій, пов`язаних з цією довіреністю. Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи у вищезазначеній довіреності в графі «підпис» той виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_13 . Цим ОСОБА_4 вчинила службову недбалість внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, а саме: ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її спадкоємиці ОСОБА_3 ,- що виразилась у подальшому відчуженні на користь третіх осіб зазначеної земельної частки (паю), вартістю 30972 гривень, яка й складає розмір спричиненої шкоди.

Вказане діяння ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковане як службова недбалість тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, що передбачене частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 , що діяв на підставі Угоди про надання правової допомоги, укладеної 11.03.2019 року між ним та ОСОБА_4 , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1772, виданого на підставі рішення Харківської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 13 від 29.08.2012 року, в порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, звернувся до суду із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 1758/19-вх від 11.03.2019 року, в якому просив звільнити обвинувачену ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України, закривши відповідне кримінальне провадження, скасувавши, накладений на її майно арешт, та відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

На обґрунтування клопотання захисник зазначив, що відповідно до змісту пункту 2 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України у підготовчому судовому засіданні суд мас право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8, 10 частини 1 або 2 статті 284 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули гри роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі (пункт 2 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України). Злочин, який інкриміновано ОСОБА_4 , згідно статті 12 зазначеного кодексу відноситься до злочинів невеликої тяжкості, і з моменту його вчинення на даний час минуло більше 18 років. Таким чином, остання підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно неї - закриттю. При цьому вищенаведені норми щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження є імперативними, тобто такими, що виражають в категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії й не допускають ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів, прямо наказуючи правила поведінки. Крім того, в разі прийняття такого рішення чинним законодавством не закріплена обов`язковість дослідження доказів по справі та встановлення винуватості особи в інкримінованому злочині. Вказана позиція національного законотворця збігається з позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до рішення якого у справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 року, у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується. Що стосується цивільного позову, заявленого в рамках кримінального провадження ОСОБА_3 , то форма та зміст даної позовної заяви не відповідають вимогам, встановленим до позовів цивільним процесуальним законодавством. Вона не вмотивована, належним чином не обґрунтована та не містить жодних доказів. Також, на час звернення із ним сплинув термін загальної позовної давності, визначений статтею 257 Цивільного кодексу України. Крім того, відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 15.05.2015 року за заявою ОСОБА_13 , інтересам якої й було заподіяно шкоди цим правопорушенням, тобто, саме вона й була потерпілою у цьому кримінальному провадженню. Однак остання померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та до дня смерті не зверталась із цивільним позовом. В подальшому потерпілою було визнано її спадкоємицю - ОСОБА_3 , що, на думку захисту, є вкрай сумнівними і навіть дещо абсурдними, адже події, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, мали місце у 2000 році, тобто за 16 років до виникнення у останньої прав на майно померлої ОСОБА_13 , і жодна особа не могла навіть припустити, що відбуватиметься протягом цього часу та яким чином остання вирішить розпорядитись своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 55 Кримінального процесуального кодексу України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Згідно частини 6 цієї ж статті, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин 1 - 3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб. На підставі приписів частини 1 статті 61 цього ж кодексу цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Тобто права на майно повинні матись у майбутнього потерпілого та цивільного позивача на момент вчинення кримінального правопорушення, а не виникати у нього більше ніж через 16 років після цього. Тому єдиним потерпілим та цивільним позивачем у справі могла бути лише ОСОБА_13 , й, оскільки її смерть настала не внаслідок зазначеного кримінального правопорушення, то положення вищенаведених норм права не поширюються на її близьких родичів чи членів сім`ї, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 слід відмовити в повному обсязі. Також в ході досудового розслідування 29.11.2018 року слідчим суддею Нововодолазького районного суду Харківської області було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно ОСОБА_4 у виді земельної ділянки. Відповідно до частини 4 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Отже, захист вважає, що арешт на майно обвинуваченої повинен бути скасований.

Обвинувачена ОСОБА_4 повністю підтримали клопотання свого захисника як таке, що ґрунтується на положеннях кримінального та кримінального процесуального кодифікованого законодавства України, просила його задовольнити та закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо її обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, звільнивши її від кримінальної відповідальності за вчинене та інкриміноване їй правопорушення.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_4 зазначила, що добре розуміє суть пред`явленого їй обвинувачення, підстави звільнення від кримінальної відповідальності, своє право заперечувати проти цього та проти закриття провадження у справі з цих підстав, чим фактично і беззастережно підтвердила судові свою згоду на її звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, про що надала у порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, власноручно написану заяву, зареєстрованою за вхідним № 1773/19-вх від 11.03.2019 року.

Одночасно ОСОБА_4 звернула увагу суду на те, що винною себе у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченому частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, тобто у тому, що вона нібито вчинила службову недбалість - неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян,- не визнає у повному обсязі, пояснень по обставинах справи давати не буде, керуючись положеннями статті 63 Конституції України.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_3 в порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, заперечувала проти звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, і просила суд не закривати провадження у цій справі, про що надала у порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, власноручно написану заяву, зареєстрованою за вхідним № 1774/19-вх від 11.03.2019 року.

Заслухавши думку сторін, а також інших учасників кримінального провадження, а саме: сторони захисту, прокурора, цивільних відповідачів і представників цивільних відповідачів, які підтримали клопотання та не заперечували проти його задоволення й закриття провадження у справі, а також потерпілої, яка повністю проти цього була проти,- всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в підготовчому судовому засіданні, у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про можливість його задоволення, виходячи з наступного.

Порядок закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності передбачений параграфами 1 та 2 глави 24 й главою 27 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями).

Частина 1 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.

При цьому норма права, передбачена пунктом 1 частини 2 та частина 8 статті 284 цього ж процесуального кодексу України передбачає, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Крім того, як обумовлюють частини 1 статей 285 та 286 Кримінального процесуального кодексу України особа звільняється судом від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності під час підготовчого судового зсідання, суд у відповідності до приписів частини 2 статті 288 кримінального процесуального кодифікованого закону України зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності, а також згідно обов`язкових для суду вказівок абзацу 5 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» ще й повинен переконатись в тому, що діяння, у вчиненні якого підозрюється особа, дійсно мало місце, що воно містить в собі складу злочину, передбаченого особливою частиною Кримінального кодексу України, цей підозрюваний винний у його вчиненні, а також, у тому, що умови та підстави його звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Кримінальним кодексом, і встановлені матеріалами кримінального провадження.

Тобто, іншими словами, звільнення від кримінальної відповідальності допускається тільки при наявності достатніх доказів винуватості особи у вчиненні конкретного злочинного діяння.

Аналогічна вказівка міститься й в Аналізі судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності (2012 2014 роки), підготовленому суддею Верховного Суду України ОСОБА_16 разом із старшим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики ОСОБА_17 , де судді Верховного Суду України звертають увагу колег з нижчих інстанцій на те, що якщо справа надійшла до суду з обвинувальним актом, але через настання підстав, передбачених статтею 49 Кримінального кодексу України, суд, за клопотанням прокурора та/або заявою захисника й обвинуваченого, вирішує питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності і у разі заперечення потерпілого проти закриття справи за нереабілітуючих підстав повинен виконати вимоги, передбачені статтею 368 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, перевірити:
1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа;
2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений;
3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;
4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.
5) чи дійсно строки давності спливли;
6) чи особа не ухилялась від слідства та суду;
7) чи не зупинявся перебіг строку давності, чи не переривався він через вчинення нового злочину;
8) чи правильно обчислені строки давності;
9) чи дійсно настали передбачені статтею 49 Кримінального кодексу України підстави.

При цьому, суд не бере до уваги й вважає такими, що є не слушними з вище наведеного доводи захисту про те, що діючим чинним законодавством не закріплена обов`язковість дослідження доказів по справі та встановлення винуватості особи в інкримінованому злочині у разі звільнення від кримінальної відповідальності, що також підтверджено рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 року, відповідно до змісту якого, у разі закриття провадження у справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.

Ретельно аналізуючи норми права, що містяться у нагаданому захистом остаточному рішенні Європейського суду з прав людини за заявою № 8599/02, ухваленому 21.09.2006 року у справі Грабчук проти України», суд не знаходить жодного посилання на те, про що намагався звернути увагу захист.

Навпаки, якщо особа не є винуватою у вчиненні злочину, її неможливо звільняти від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, виправдовувати, так як інститут звільнення від кримінальної відповідальності передбачає, що звільненню підлягає саме особа, яка вчинила злочин (частина 1 статті 44 Кримінального кодексу України).

Отже, з матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, вбачається, що дійсно 29.11.2018 року Заступник начальника Слідчого відділення Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітан поліції ОСОБА_11 за погодженням з Начальником Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області юристом 1 класу ОСОБА_12 склали обвинувальний акт, яким ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуватили у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України.

У ході підготовчого судового засідання судом безпосередньо встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 винною себе у вчиненні інкримінованого їй злочинного діяння, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, повністю не визнає та від свідчень перед судом відмовляється згідно до статті 63 Конституції України.

Незважаючи на повне невизнання обвинуваченою ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому їй злочинному діянні, її винуватість у вчиненому доведена повністю всіма зібраними в рамках цього кримінального провадження та дослідженими у підготовчому судовому засіданні доказами в їх сукупності, а саме: заявою ОСОБА_13 про вчинене відносно неї кримінальне правопорушення; довіреністю від її мені щодо повноважень на укладення договору дарування права на земельну частку (пай); договором дарування права на земельну частку (пай), укладеними від її імені повіреним ОСОБА_14 ; протоколом отримання зразків ОСОБА_13 для експертизи від 27.08.2015 року; свідоцтвом про смерть ОСОБА_13 ; висновком судово-почеркознавчої експертизи; висновком комісійної судово-почеркознавчої експертизи; листами Відділу Держземагентства у Нововодолазькому районі Харківської області ОСОБА_18 від 09.10.2014 року та від 20.09.2018 року; а також іншими матеріалами справи.

Так, із заяви ОСОБА_13 на ім`я Начальника Нововодолазького РВ та прокурора Нововодолазького району Харківської області від 22.11.2014 року, що була зареєстрована 27.11.2014 року в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області під № 2891, вбачається, що вона, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, тобто за статтею 383 Кримінального кодексу України, повідомила адресатів про вчинене кримінальне правопорушення з боку секретаря Караванської сільської ради ОСОБА_4 , яка з метою заволодіти належними заявниці та її чоловікові земельними ділянками у зговорі із ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на підставі довіреності, що вона не підписувала, не законно оформила договір дарування.

Довіреністю, укладеною 02.08.2000 року в селі Караван Нововодолазького району Харківської області, посвідченою цього ж дня секретарем виконавчого комітету Караванської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_4 та зареєстрованою у відповідному реєстрі за № 61, ОСОБА_13 , яка проживає в будинку АДРЕСА_2 , уповноважила ОСОБА_14 продовж одного року, тобто до 02.08.2001 року, подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 015765від 07.10.1996 року) ОСОБА_15 та підписати відповідний договір дарування.

З Договору дарування права на земельну частку пай, посвідченого 06.09.2000 року виконуючим обов`язки державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори ОСОБА_19 (бланк серії АВН № 503858), вбачається, що в цей день в селищі Нова Водолага Харківської області між ОСОБА_13 , від імені та в інтересах якої за дорученням діяв ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 , було укладено відповідний договір, яким перша (Даритель) подарувала третьому (Обдарований) належне їй згідно сертифікату (серії ХР № 015765), виданому 01.10.1996 року Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області на підставі відповідного рішення № 296 від 17.06.1996 року та зареєстрованому в день видачі у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 242, право на земельну частку (пай) у землі, що перебуває в колективній власності КОЛЕКТИВНОГО СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «УКРАЇНА», розташованій в селі Караван Нововодолазького району Харківської області, розміром 4,72 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Згідно протоколу отримання зразків для експертизи від 27.08.2015 року, слідчий СВ Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області капітан міліції ОСОБА_20 у службовому приміщенні при змішаному (штучному та денному одночасно) освітленні на підставі постанови прокурора Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури Харківської області юриста 2 класу ОСОБА_12 «Про відібрання зразків почерку для проведення експертизи» та із дотриманням вимог статей 36, 40, 104, 223, 242, 245 Кримінального процесуального кодексу України відібрав у ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зразки її підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_21 , постановленої 14.08.2017 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/626/359/2017) про тимчасовий доступ до речей та документів, протоколу тимчасового доступу до речей і документів, складеного 11.09.2017 року слідчим СВ Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_22 та Опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 11.09.2017 року, вилучено особову справу секретаря Караванської сільської ради ОСОБА_4 .

На підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_23 , постановленої 10.04.2018 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/631/54/18) про тимчасовий доступ до речей та документів, протоколу тимчасового доступу до речей і документів, складеного 07.05.2018 року оперуповноваженим Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_24 та Опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 07.05.2018 року, вилучено Журнали для реєстрації нотаріальних дій Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2001 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про смерть Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про народження Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про шлюб Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 10782 від 25.11.2015 року, проведеної судовим експертом лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса ОСОБА_25 , убачається, що підпис від імені ОСОБА_13 в довіреності від 02.08.2000 року на користь ОСОБА_14 в рядку «підпис» виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_13 .

Висновком комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 12926/17502 від 27.07.2018 року, проведеної судовими експертами лабораторії почеркознавчих, авторознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , встановлено, що підпис від імені ОСОБА_13 в довіреності від 02.08.2000 року на користь ОСОБА_14 в рядку «підпис» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_13 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_13 .

Оцінюючи наведені висновки експертів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у їх сукупності із іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірним, послідовними, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечать обставинам справи та іншим дослідженим у судовому засіданні доказам, а тому суд вважає їх належними та достовірними й покладає в основу судового рішення, що ухвалюється.

З листа Начальника Відділу Держземагентства у Нововодолазькому районі Харківської області ОСОБА_18 , зареєстрованого за вихідним № К-19 від 09.10.2014 року, вбачається, що ОСОБА_13 повідомлено про те, що рішенням Караванської сільської ради № 37 від 19.09.2000 року ОСОБА_15 , який на підставі договору дарування права на земельну частку (пай), укладеного 06.09.2000 року, надано дозвіл на виділення земельних паїв в натурі та передачу їх у приватну власність. 13.11.2000 року він отримав державний акт на право приватної власності на землю (серії 11-ХР № 086954), що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1442. Отже, видати акт їй не уявляється можливим, так як ОСОБА_28 діяв у законний спосіб.

Отже, за допомоги спеціальних знань у дослідженні почерку і підписів, доведено факт не підписання ОСОБА_13 02.08.2000 року в селі Караван Нововодолазького району Харківської області, довіреності від її імені на уповноваження ОСОБА_14 продовж одного року, тобто до 02.08.2001 року, подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 015765від 07.10.1996 року) ОСОБА_15 та підписати відповідний договір дарування.

З протоколу першої організаційної сесії Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ХХІІІ скликання від 15.04.1998 року убачається, що дійсно секретарем цієї сільської ради було обрано ОСОБА_4 .

Рішенням Виконавчого комітету Караванської сільської ради № 2 від 21.01.2000 року обов`язки ведення нотаріальних дій було доручено секретарю Караванської сільської ради ОСОБА_4 .

Відповідно до відомостей, що містяться у листі Начальника Відділу Держземагентства у Нововодолазькому районі Харківської області ОСОБА_18 , зареєстрованого за вихідним № 10-20-0.23,26-197/117-18 від 20.09.2018 року, вартість земельної частки (паю) ОСОБА_13 станом на 06.09.2000 року складала 30972,00 гривень.

Наведеним доведено, що саме ОСОБА_4 , виконуючи обов`язки по нотаріальному посвідченню довіреності 02.08.2000 року від імені ОСОБА_13 , яку та не підписувала, маючи всі законні повноваження, зареєструвати її у відповідному реєстрі за № 61. При цьому в супереч приписів діючого законодавства, вона засвідчила, що довіреність підписана в її присутності, отже дійсно вчинила такими діями службову недбалість, тобто неналежне виконання нею своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них.

В результате того, що обвинувачена не переконалась у справжності підпису довірителя ОСОБА_13 у довіреності від 02.08.2000 року, на її підставі було укладено Договір дарування права на земельну частку (пай) від 06.09.2000 року та в подальшому ОСОБА_15 одержано державний акт на право приватної власності на землю, вартість якої станом на 06.09.2000 року складала 30972,00 гривень, чим на зазначену суму завдано шкоди її охоронюваним законом правам та інтересам.

Вирішуючи питання, чи є така шкода істотною, суд виходить з норми, яка міститься у частині 3 Примітки до статті 364 Кримінального кодексу України, якою передбачено, що істотною шкодою у статті 367 цього кодексу вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Частини 2 та 3 статті 4 Кримінального кодексу України роз`яснюють, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, яким визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Отже, на час вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй кримінального правопорушення, відповідно до Указу Президента «Про грошову реформу в Україні» № 762/96 від 25.08.1996 року неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто встановлений державою мінімальний дохід особи, з якого не сплачується податок, складав 17 гривень.

І саме з огляду на цю суму слід кваліфікувати розмір шкоди, оскільки питання про необхідність застосування при кваліфікації злочинів податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.1.1. пункту 6.1. статті 6 з урахуванням положень пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» № 889-ІV від 22.05.2003 року, постало з часу надрання чинності цим законом, тобто з 01.01.2004 року, про що також мовить й абзац 3 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 28.05.2004 року «Про деякі питання застосування судами України адміністративного та кримінального законодавства у зв`язку з набранням чинності Законом України від 22 травня 2003 року «Про податок з доходів фізичних осіб».

Тому істотною шкодою, з огляду на зміст статті 367 Кримінального кодексу на час вчинення правопорушення, був 17 гривень х 100 = 1700 гривень.

Таким чином, аналізуючи всі зібрані і безпосередньо досліджені у підготовчому судовому засіданні письмові докази у справі в сукупності з висновками проведених судових експертиз, суд вважає доведеним, що:

1) дійсно у серпні 2000 року ОСОБА_4 виконувала обов`язки секретаря Караванської сільської ради та здійснювала нотаріальні дії відповідно до Рішенням Виконавчого комітету ради № 2 від 21.01.2000 року, тобто була в розумінні статті 367 Кримінального кодексу України відповідною службовою особу й, як наслідок, суб`єктом цього злочину;

2) 02.08.2000 року нею як секретарем Караванської сільської ради ОСОБА_4 , яка за Рішенням Виконавчого комітету ради № 2 від 21.01.2000 року виконувала обов`язки з ведення нотаріальних дій, посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 61, на вчинення від імені ОСОБА_13 договору дарування права на земельну частку (пай), яку та не підписувала;

3) посвідчення зазначеної вище довіреності без переконання у справжності підпису довірителя ОСОБА_13 у ній є неналежним виконанням службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, оскільки відповідно до приписів діючого законодавства України, вона повинна була засвідчити, що довіреність підписана в її присутності.

4) на підставі зазначеної довіреності 06.09.2000 року укладено Договір дарування права на земельну частку (пай) та в подальшому обдарованим ОСОБА_15 одержано державний акт на право приватної власності на землю;

5) отримання ОСОБА_15 державного акту на право приватної власності на землю, що була виділена в натурі на підставі сертифікату (серії ХР № 015765), виданому 01.10.1996 року Нововодолазькою районною державною адміністрацією Харківської області згідно відповідного рішення № 296 від 17.06.1996 року та зареєстрованому в день видачі у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 242, завдано шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_13 на законних підставах мала право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності КОЛЕКТИВНОГО СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «УКРАЇНА», розташованій в селі Караван Нововодолазького району Харківської області, розміром 4,72 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

6) шкода, завдана ОСОБА_13 , неправомірними діями обвинуваченої ОСОБА_4 , складає 30972,00 гривень, що більше ніж 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян станом на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Викладене свідчить про наявність та доведеність належними і допустимими доказами у їх сукупності події інкримінованого ОСОБА_4 злочину, а також його складу, що ставиться їй у провину стороною обвинувачення й визначений частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України.

Стаття 62 Основного Закону нашої держави - Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (зі змінами та доповненнями), в своїх 1, 2 і 3 частинах мовить про те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, до тих пір, поки її провина не буде доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Всі сумніви про доведеність вини особи тлумачаться на її користь.

Дана стаття закріплює одне з основних положень демократичної і правової держави - презумпцію невинуватості, що також знайшла своє відображення і в пункті 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, у пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, в пункті 2 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, принципі 36 Зводу принципів захисту всіх осіб, затриманих або що утримуються під вартою в будь-якій формі, частини 2 статті 2 Кримінального кодексу України, а також в статті 17 Кримінального процесуального кодексу України.

Дане положення про презумпцію невинуватості звернене до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, а також до суспільства в цілому.

Аналогічної позиції дотримується і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.1995 року по справі «Аллен де Рібермон проти Франції», в якому суд підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше: він обов`язковий не тільки для кримінального суду, що дозволяє питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Стаття 84 Кримінального процесуального кодексу України роз`яснює, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З положень статей 86 та 87 вказаного вище кодексу випливає, що доказ повинен бути отриманий тільки у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, інакше він повинен бути визнаний недопустимим й не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень й на нього неможна посилатись при ухваленні судового рішення.

Аналогічної за своїм змістом думки притримується й Пленум Верховного Суду України у своїх Постановах № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» та № 7 від 30.05.1997 року «Про посилення судового захисту прав і свобод людини і громадянина».

Таким чином, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши і проаналізувавши всі досліджені в підготовчому судовому засіданні докази в їх сукупності, що відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що в матеріалах цього кримінального провадження достатньо доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, і її дії правильно кваліфіковані як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян.

Приходячи до такого висновку, суд ураховує, що Кримінальний кодексу України, за яким стороною обвинувачення кваліфіковані дії ОСОБА_4 був прийнятий 05.04.2001 року (Закон України № 2341-ІІІ), а станом на вчинення нею кримінального правопорушення діяв Кримінальний кодекс Української РСР від 28.12.1960 року (із змінами та доповненнями).

Частинами 1 і 2 розділу І Прикінцевих та перехідних положень Кримінальний кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року обумовлено, що цей кодекс набирає чинності з 01.09.2001 року і з цієї дати Кримінальний кодекс Української РСР від 28.12.1960 року втратив чинність.

Однак частинами 11 та 18 розділу ІІ вказаних Прикінцевих та перехідних положень визначено, що правила, встановлені Кримінальним кодексом Української РСР щодо давності поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб. При вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених Кримінальним кодексом Української РСР, які були вчинені до набрання чинності цим Кодексом, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких слід керуватися статтею 12 цього Кодексу, якщо це пом`якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом. В інших випадках необхідно застосовувати відповідні положення Кримінального кодексу Української РСР.

Отже, Кримінальний кодекс Української РСР (в редакції на 02.08.2000 року) передбачав кримінальну відповідальність неналежне виконання посадовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них у статті 167 «Халатність».

Диспозиція та санкція частини 1 вказаної статті передбачала кримінальну відповідальність за халатність, тобто невиконання або неналежне виконання посадовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди державним чи громадським інтересам або охоронюваним законом правам та інтересам окремих фізичних чи юридичних осіб, у виді позбавлення волі на строк до трьох років, або виправних робот на строк до двох років, або штрафом від п`яти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права займати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

В той же час диспозиція та санкція частини 2 вказаної статті передбачала кримінальну відповідальність за вчинення того ж самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права займати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років і штрафом від п`ятнадцяти до двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або без такого.

Поняття істотної шкоди та тяжких наслідків, передбачених статтею 167 Кримінального кодексу Української РСР визначено у статті 164 зазначеного кримінального кодифікованого закону України, частина 3 якої обумовлює, що істотною шкодою, якщо вона полягає в заподіянні матеріальних збитків, вважається така шкода, яка в п`ять і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а тяжкими наслідками за тієї ж умови вважається шкода, яка в двадцять п`ять і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

При цьому диспозиція та санкція частини 1 статті 367 Кримінального кодексу України передбачає кримінальну відповідальність за службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, у виді штрафу від двохсот п`ятдесяти до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Проводячи системний аналіз зазначених норм права, з урахуванням приписів частини 1 статті 5 Кримінального кодексу України про те, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має звороту дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, суд приходить до висновку що Кримінальний кодекс України пом`якшив відповідно до Кримінального кодексу Української РСР відповідальність за невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, а тому суду слід керуватись положеннями матеріального кодексу, що діє на час розгляду справи.

Здебільшого строк давності це передбачений статтею 49 Кримінального кодексу України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Так, Кримінальний кодекс України у згаданій статті встановлює матеріально-правові підстави та матеріально-правові умови звільнення винної особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності.

З огляду на це, під матеріально-правовою передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності вважається відсутність обставин, які порушують їх перебіг, до яких закон відносить зупинення та переривання перебігу давності.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, до закінчення даного терміну ухилилась від досудового слідства або суду, і була оголошена у розшук, а переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частині 1 та 2 статті 49 Кримінального кодексу України, особа вчинила новий злочин.

Зокрема, судом з достовірністю встановлено, що ОСОБА_4 02.08.2000 року вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, й після вказаного часу до моменту прийняття цього процесуального рішення судом до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимостей не має, в розшуку не перебувала, що вбачається з відповіді на вимогу про судимість, тобто довідки № 591-22022016/63087, сформованої станом на 22.02.2016 року, долученої до кримінального провадження та безпосередньо дослідженої судом у підготовчому судовому засіданні.

Матеріально-правовою підставою звільнення винної особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення (стаття 49 Кримінального кодексу України) є закінчення встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ці строки диференційовані залежно від категорії вчиненого злочину, тобто його тяжкості.

Відповідно до приписів частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі;
3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Класифікація злочинів залежно від ступеня їх тяжкості наведена у статті 12 Кримінального кодексу України.

Так, залежно від класифікації, визначеної у статті 12 наведеного кодексу України, по ступеню тяжкості злочини поділяються на:

а) злочини невеликої тяжкості - злочини, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
б) злочини середньої тяжкості - злочини, за які передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
в) тяжкі злочини це злочини, за які передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років;
г) та особливо тяжкі злочини це злочини, за які передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічне позбавлення волі.

Ступінь тяжкості злочину, за вчинення якого передбачене одночасно основне покарання у виді штрафу та позбавлення волі, визначається виходячи зі строку покарання у виді позбавлення волі, передбаченого за відповідний злочин (частина 6 статті 12 Кримінального кодексу України).

Санкція частини 1 статті 367 цього кодифікованого кримінального закону України у абзаці 2 вказаної норми права передбачає покарання за його вчинення у виді штрафу від двохсот п`ятдесяти до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років

Таким чином, вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення за ступенем тяжкості відноситься до злочину невеликої тяжкості, за вчинення якого вона може бути звільнена від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили відповідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України минуло три роки.

Оскільки обвинувачена вчинила інкримінований їй злочин 02.08.2000 року й обставин, які б переривали чи зупиняли перебіг строків давності, судом не виявлено, вони починають спливати саме з цієї дати.

Тому на момент прийняття цього судового рішення строки притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, сплинув, й вона підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за його вчинення.

Одночасно, із цим діюче законодавство України задля звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачає ще й процесуально-правові підстави, якими є: притягнення особи як обвинуваченого та його згода на таке звільнення.

В силу приписів частин 2 та 3 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення, суть обвинувачення, підстава звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Після цього згідно із частиною 4 статті 286 та частиною 1 й пунктом 2 частини 3 статті 314 цього ж кодифікованого кримінального процесуального закону України, якщо під час здійснення судового провадження (в тому числі й під час підготовчого судового засідання) щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

При цьому, на виконання приписів частини 2 статті 288 Кримінального процесуального кодифікованого закону України суд зобов`язаний зясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинене.

Постановляючи цю ухвалу та ураховуючи особливості та обставини вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину, суд приймає до уваги, що у цьому кримінальному провадженні бере участь потерпіла ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею за заповітом ОСОБА_13 , правам та законним інтересам якої діями ОСОБА_4 завдано істотної шкоди, та заперечувала у підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання сторони захисту, що розглядається судом.

Здебільшого суд застосовує приписи пункту 42 остаточного Рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 15.11.2007 року за заявою № 22750/02 у справі «Бендерський проти України», де суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитись залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року). Право може вважатись ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (пункт 33 рішення «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000 року та пункти 32 і 35 рішення «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006 року).

З огляду на таке, суд зауважує, що посилання захисника у своїй промові у підготовчому судовому засіданні на незаконне посвідчення заповіту ОСОБА_13 на ім`я ОСОБА_3 було почуте, однак у законний та процесуальний спосіб не доведене та не оскаржене, так як рішення слідчого про визнання потерпілою відповідно до приписів частини 2 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України слід було безпосередньо оскаржити під час підготовчого провадження в суді шляхом подання відповідного клопотання суду.

Окрім того, заповіт ОСОБА_13 , посвідчений 25.06.2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_29 та зареєстрований у реєстрі за № 478, є оспорюваним правочином, тобто є недійсним з моменту набрання чинності відповідним рішенням щодо цього.

Такого рішення захисником надано не було й посилання на нього у судовому засіданні сторона захисту не робила.

В той же час, згаданою довіреністю ОСОБА_13 зробила таке заповітне розпорядження на випадок своєї смерті: «усі мої права та обов`язки, які мені належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки. Які можуть належати мені в майбутньому, та усе моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, а також належний мені на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходяться а адресом: АДРЕСА_2 ,- я заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Правове регулювання відносин щодо спадщини здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями).

Так, частиною 1 статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

При цьому, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частини 1 статті 1217 цього ж кодексу).

З огляду на зміст статті 1223 Цивільного кодифікованого закону України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частина 1 статті 1233 та частина 2 статті 1236 Цивільного кодексу України обумовлюють, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті й заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Приписами частини 4 статті 1237 зазначеного вище кодексу передбачено, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

При цьому, заповідач відповідно до змісту частини 1 3 статті 1254 вказаного вище цивільного кодифікованого закону України має право у будь-який час скасувати заповіт або скласти новий. При цьому, заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином, оскільки спадкодавець ОСОБА_13 залишила заповіт щодо усього належного їй майна, який на час її смерті не змінено й не скасовано, то право на прийняття її спадщини мала визначена у ньому особа, тобто ОСОБА_3 .

Частинами 1 і 2 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 зазначеного вище кодексу).

Частина 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємиць, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Однак стороною обвинувачення таке свідоцтво суду надане не було.

Зі змісту частин 1 3 і 5 статті 55 Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині 1 цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Такої постанови суду надано не було, й у підготовчому судовому засіданні на неї жоден з учасників кримінального провадження не посилався.

Отже, юридично ОСОБА_3 стороною обвинувачена визнана потерпілою, й жодним чином у законний спосіб такий висновок органу досудового розслідування не скасований та не оспорений, а тому суд вважає сприйнятним врахувати її думку щодо заявленого клопотання сторони захисту, що розглядається судом.

Вивчаючи зміст клопотання, що вирішується за суттю, суд вбачає, що воно є обґрунтованим, повністю відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та містить всі необхідні відомості, які закон вважає за потрібне.

Крім того, до матеріалів провадження долучено власноруч написану у підготовчому судовому засіданні та зареєстровану згідно із приписами частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України письмову згоду обвинуваченої ОСОБА_4 на звільнення її від кримінальної відповідальності.

З огляду на наведене, перевіривши клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_5 про звільнення від кримінальної відповідальності в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, на його відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального законодавства України, встановивши наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 49 зазначеного матеріального закону, беззастережне бажання ОСОБА_4 на таке її звільнення, суд визнає можливим та необхідним його задовольнити, звільнити обвинувачену ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, закрити.

Відповідно до змісту частини 1 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В рамках цього провадження на стадії його досудового розслідування, тобто до початку судового розгляду справи з єдиним унікальним № 631/1418/18 (провадження №1-кп/631/34/19) потерпіла ОСОБА_3 пред`явила цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_4 , Старовірівській об`єднаної територіальній громаді, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і Сільськогосподарському кооперативу «Відродження» «Про відшкодування майнової та моральної шкоди».

Однак пункт 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31.03.1989 року (із змінами та доповненнями), роз`яснює, що у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Вказане роз`яснення конкретизоване частиною 7 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд звертає увагу цивільного позивача на те, що стаття 1 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), що встановлює правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначає судовий збір як збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим законом і включається до складу судових витрат.

Як зазначає абзац 1 частини 1 статті 3 цього ж Закону України судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.

При цьому, пункти частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлює пільги щодо сплати судового збору, звільняючи позивачів від його сплати за подання позовів у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, факт залишення цивільного позову ОСОБА_3 без розгляду, не позбавляє її права пред`явити його в порядку цивільного судочинства без оплати судового збору.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 118 зазначеного кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд стягувати з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта тільки у випадку ухвалення обвинувального вироку.

Отже, незважаючи на те, що в рамках цього кримінального провадження було проведено експертні дослідження саме такою установою, у зв`язку із прийняття судом ухвали, а не ухвалення вироку, процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до пунктів 5 і 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази:
?документи, вилучені протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 07.05.2018 року оперуповноваженим Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_24 на підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_23 , постановленої 10.04.2018 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/631/54/18) про тимчасовий доступ до речей та документів, та визнані речовими доказами відповідною постановою, складеною 03.08.2018 року заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області за квитанцією № 45, а саме: Журнали для реєстрації нотаріальних дій Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2001 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про смерть Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про народження Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про шлюб Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, - підлягають поверненню власникові (законному володільцю);
?особову справу (картку) секретаря Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_4 , вилучену протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 11.09.2017 року слідчим СВ Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_22 на підставі ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_21 , постановленої 14.08.2017 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/626/359/2017) про тимчасовий доступ до речей та документів, та визнаний речовим доказом відповідною постановою, складеною 03.08.2018 року заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 та передану на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області за квитанцією № 45, , які здано на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області, - підлягає поверненню власникові (законному володільцю);
?оригінал довіреності від 02.08.2000 року, якою ОСОБА_13 уповноважила ОСОБА_14 подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 015765), визнаний речовим доказом відповідною постановою, складеною 27.08.2015 року слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області капітаном поліції ОСОБА_20 , та який зберігається в матеріалах кримінального провадження, - підлягає залишенню в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Крім того, застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_30 , постановленої 29 листопада 2018 року у справі з єдиним унікальним № 631/1350/18 (провадження № 1-кс/631/339/18) про накладення арешту на майно ОСОБА_4 шляхом накладення заборони відчуження належної їй земельної ділянки з кадастровим № :01:000:0939, загальною площею 2 гектарів, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресом: Караванська сільська рада Нововодолазького району Харківської області,- слід в силу приписів частини 2 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України скасувати, оскільки відпала потреба у його застосуванні.

Постановляючи ухвалу, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 62 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (зі змінами та доповненнями), остаточним рішенням Європейського суду з прав людини за заявою № 8599/02, ухваленим 21.09.2006 року у справі «Грабчук проти України», остаточним рішенням Європейського суду з прав людини, ухваленим 15.11.2007 року за заявою № 22750/02 у справі «Бендерський проти України», рішенням, ухваленим 10.02.1995 року у справі «Аллен де Рібермон проти Франції», статтями 4, 5, 12, 44, частиною 1 статті 49, частиною 3 Примітки до статті 364, частиною 1 статті 367, частинами 1 і 2 розділу І та частинами 11 та 18 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України № 2341-III від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями), статтями 164 і 167 Кримінального кодексу Української РСР від 28.12.1960 року (із змінами та доповненнями), статтями 1216, 1217, 1223, 1233, 1236, 1237, 1254, 1268, 1269, 1296 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Постановою Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 28.05.2004 року «Про деякі питання застосування судами України адміністративного та кримінального законодавства у зв`язку з набранням чинності Законом України від 22 травня 2003 року «Про податок з доходів фізичних осіб», Постановою Пленум Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Постановою Пленум Верховного Суду України № 7 від 30.05.1997 року «Про посилення судового захисту прав і свобод людини і громадянина», Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31.03.1989 року (із змінами та доповненнями), пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року, пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року, статтями 31, 35, 37, 55, 84 87, 100, 118, 122, 124, 126, 128, 174, 283 286, 288, 314, 367 372, 375 376, 392, 393, пункт 2 части 2 статті 395, 532, 533 та 535 Кримінального процесуального кодексу України, -№ 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями), -

у х в а л и в:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченої, зареєстроване за вхідним № 1758/19-вх від 11.03.2019 року, подане в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, задовольнити повністю.

У зв`язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року під № 0000322, щодо обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України, закрити.

Цивільний позов ОСОБА_3 , пред`явлений до ОСОБА_4 , Старовірівської об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО КООПЕРАТИВА «ВІДРОДЖЕННЯ» «Про відшкодування майнової та моральної шкоди», залишити без розгляду, роз`яснивши позивачеві її право на звернення із позовом до суду у порядку, передбаченому Цивільним процесуальним законодавством України, без сплати судового збору.

Речові докази:
?документи, вилучені протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 07.05.2018 року оперуповноваженим Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_24 на підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_23 , постановленої 10.04.2018 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/631/54/18) про тимчасовий доступ до речей та документів, та визнані речовими доказами відповідною постановою, складеною 03.08.2018 року заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області за квитанцією № 45, а саме: Журнали для реєстрації нотаріальних дій Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2001 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про смерть Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про народження Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, Книги обліку прибуткування й витрачання бланків свідоцтв про шлюб Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за 2000 2015 роки, - повернути власникові (законному володільцю);
?особову справу (картку) секретаря Караванської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_4 , вилучену протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 11.09.2017 року слідчим СВ Нововодолазього ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_22 на підставі ухвали слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_21 , постановленої 14.08.2017 року у справі з єдиним унікальним № 631/347/17 (провадження № 1-кс/626/359/2017) про тимчасовий доступ до речей та документів, та визнаний речовим доказом відповідною постановою, складеною 03.08.2018 року заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 та передану на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області за квитанцією № 45, , які здано на зберігання до камери зберігання речових доказів Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області, - повернути власникові (законному володільцю);
?оригінал довіреності від 02.08.2000 року, якою ОСОБА_13 уповноважила ОСОБА_14 подарувати сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 015765), визнаний речовим доказом відповідною постановою, складеною 27.08.2015 року слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП В Харківській області капітаном поліції ОСОБА_20 , та який зберігається в матеріалах кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_30 , постановленої 29 листопада 2018 року у справі з єдиним унікальним № 631/1350/18 (провадження № 1-кс/631/339/18) про накладення арешту на майно ОСОБА_4 шляхом накладення заборони відчуження належної їй земельної ділянки з кадастровим № :01:000:0939, загальною площею 2 гектарів, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресом: Караванська сільська рада Нововодолазького району Харківської області,- скасувати, оскільки відпала потреба у його застосуванні.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченій, її захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати копію ухвали в суді.

На ухвалу може бути подана апеляція в Харківській Апеляційний суд через Нововодолазький районний суд протягом 7 днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала, що набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання нею законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції або Верховного суду України.

Повний текст ухвали було постановлено з урахуванням приписів частини 7 статті 115 Кримінального процесуального кодексу України, виготовлено шляхом комп`ютерного набору, підписано суддею в одному примірнику та оголошено у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду 18.03.2019 року о 17 годині 45 хвилин.

Суддя: ОСОБА_1