печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4799/19-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В :
01.02.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003212 від 19.02.2014.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
У судове засідання прокурор/слідчий не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.
Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.
З матеріалів клопотання вбачається, що слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003212 за підозрою ОСОБА_4 у перевищенні влади, що спричинило загибель та поранення осіб за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 2 ст. 365, ст. 128 КК України. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється групою прокурорів відповідно до постанови заступника Генерального прокурора Головного військового прокурора.

У рамках вказаного кримінального провадження, 14.12.2018 відповідно до вимог ст. 278 КПК України повідомлено про підозру ОСОБА_4 , у скоєнні наступних кримінальних правопорушень:

-перевищення службових повноважень, тобто умисному вчиненні службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав та повноважень, що супроводжувалося застосуванням зброї, а саме злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 07.04.2011);

-вбивства, через необережність, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України;

-необережного тяжкого тілесного ушкодження, тобто злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

У ході здійснення досудового розслідування встановлено, що згідно відповіді КП Київської міської ради «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в рівних долях) володіють правом власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 24.01.2005 р.

Зазначена квартира належала Службі Безпеки України на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.04.2002 .

Згідно відомостей, отриманих з єдиного реєстру осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, де серед інших, розміщена декларація ОСОБА_4 після звільнення у 2017 році, площа квартири, яка належить останньому на праві спільної часткової власності, а саме 33%, складає 78,3 кв. м.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 2 статті 60 СК встановлює презумпцію, відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це має велике практичне значення як при здійсненні правомочності, пов`язаної зі спільною сумісною власністю подружжя, так і у разі поділу спільного майна дружини і чоловіка.
Відповідно до практики застосування судами конфіскації майна Верховного суду України від 19.09.2000 року, при повній конфіскації вилучається в натурі й звертається у власність держави все майно, належне засудженому на праві власності, а також його частка в спільній з іншими особами власності.
Для визнання речей, набутих за час шлюбу, об`єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім`я кого з них оформлене це майно. Зі змісту третього абзацу п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» випливає, що для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на збудований у період шлюбу житловий будинок не має значення, на ім`я кого з подружжя він оформлений.
Прокурор вказує, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні насильницьких злочинів, які вчинялися з перевищенням наданих законом повноважень представника правоохоронного органу, що призвело до загибелі особи та спричинення іншим трьом особам тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, з метою відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням останнього, попередження відчуження належного підозрюваному, членам сім`ї та номінальному власнику нерухомого майна та рухомого майна, заявленням в майбутньому цивільних позовів потерпілими у кримінальному провадженні, є необхідним застосування до підозрюваного, членів його сім`ї та близької особи ОСОБА_7 заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Згідно приписів ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою забезпечення можливого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та недопущення його відчуження, вбачається наявність правових підстав для накладення арешту на 1/3 квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з матеріалів клопотання вбачається, що у даному кримінальному провадженні не заявлено цивільних позовів.

Крім того, вимога про накладення арешту на майно, яке ОСОБА_4 набуде в порядку спадкування є передчасною. Також клопотання у частині накладення арешту на майно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не може бути задоволено, оскільки зазначені особи не є учасниками кримінального провадження.

У зв`язку з чим, клопотання підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Клопотання задовольнити частково.
Накласти арешт на майно із забороною розпоряджатися, яке на праві власності належить ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на 1/3 квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.
Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1