ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
10 січня 2019 року місто Київ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 ,
За участю прокурора ОСОБА_5 , апелянта ОСОБА_6 , його законного представника ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8
в с т а н о в и л а :
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування суд послався на наявні у матеріалах, долучених до клопотання докази вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України та висновки комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 194 від 31.10.2017, якою встановлено, що в період часу до якого відноситься казане суспільно небезпечне діяння, ОСОБА_6 виявляв ознаки інфантильного розладу особистості з
частими декомпенсаціями, ускладненого синдромом залежності внаслідок вживання алкоголю
(згідно з МКХ-10, шифр F 60.8, F 10.2), за своїм психічним станом він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв`язку з чим потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із посиленим наглядом.
Суд також врахував п.2 ч.1 ст. 508 КПК України, в якій вказано, що до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, може бути застосовано поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.
З огляду на викладене, врахувавши конкретні обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України, дані про характер і тяжкість наявного у ОСОБА_6 психічного захворювання, суд прийшов до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, у зв`язку з наявним у нього психічним захворюванням.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з висновками суду, вважаючи, що в ньому містяться певні протиріччя, у провадженні не проведено експертизу для ідентифікації його голосу та голосу особи, яка телефонним дзвінком повідомляла про замінування будинку компетентному органу; не врахована його позиція, відповідно до якої він не пам`ятає взагалі щоб ці дії були вчинені саме ним; висловлює сумніви щодо проведеної відносно нього судової психолого-психіатричної експертизи та просить провести повторно таку експертизу і на цих підставах просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року щодо нього скасувати, а справу направити в суд першої інстанції на новий судовий розгляд.
Заслухавши доповідь судді, виступи апелянта, його законного представника та захисника на підтримку апеляційних вимог, а прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія апеляційну скаргу залишає без задоволення з наступних підстав.
Всупереч міркуванням апелянта, суд першої інстанції з достатньою повнотою, всебічно, об`єктивно, неупереджено дослідив надані учасниками судового розгляду докази, в тому числі і твердження ОСОБА_6 про те, що не пам`ятає вчинення ним описаних у клопотанні дій, покладені також і в основу апеляційних вимог; досліджені докази суд повно та правильно виклав в ухвалі, проаналізував, оцінив в їх сукупності в плані належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті клопотання; належно обґрунтував своє рішення посиланнями на конкретні досліджені докази: рапорт інспектора патрульної служби, протокол огляду місця події, протоколи огляду речей, а саме мобільного телефону, диску, на якому міститься запис телефонної розмови, протокол тимчасового доступу до речей та документів, якими безпосередньо підтверджуються час, місце та спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння саме ОСОБА_6 , відомості, що містяться у висновках експертів психіатрів і психолога про наявність у ОСОБА_6 інфантильного розладу особистості з частими декомпенсаціям, ускладненого синдромом залежності внаслідок вживання алкоголю, а також посиланнями на конкретні норми кримінального та кримінального процесуального законодавства, Закон України «Про психіатричну допомогу» та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування».
Зазначених доказів достатньо для встановлення того факту, що саме ОСОБА_6 за описаних в ухвалі суду першої інстанції обставин вчинив суспільно небезпечне діяння, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 259 КК України, а твердження ОСОБА_6 про те,що сам він не пам`ятає обставин вчинення ним цих діянь, хоча і не заперечує такої можливості, як він заявив у апеляційному засіданні, на правильність вказаних висновків суду не впливає.
При цьому судова колегія має також на увазі і минулу поведінку ОСОБА_6 , який, як видно зі спец перевірки, починаючи з 2011 року раніше не менше дев`яти разів вчиняв аналогічні суспільно небезпечні діяння. (т. 1, а. с. 54-55).
Враховує колегія суддів також те, що встановлений експертами у цьому провадженні діагноз підтверджено також лікарськими довідками Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» (т. 1 , а. с. 56), Київської міської психоневрологічної лікарні (т. 1, а. с. 57), висновками стаціонарних судових психолого-психіатричних експертиз, проведених ОСОБА_6 у листопаді 2011 року (т.1, а. с. 93-97), березні 2012 року (т. 1, а. с. 98-101), вересні 2013 року (т. 1, а. с. 104-108), травні 2014 року (т. 1, а. с. 109-113), вересні-жовтні 2014 року (т.1, а. с. 114-119), грудні 2014-січні 2015 року( т.1, а. с. 120-123), жовтні 2017 року (т. 1, а. с. 165-169).
За таких обставин, у органу досудового розслідування, прокурора, а за ними і суду першої інстанції не було необхідності в організації проведення експертизи ідентифікації голосу ОСОБА_6 з голосом особи, що вчинила телефонний дзвінок по номеру « НОМЕР_1 » та повідомила про замінування будинку у АДРЕСА_1 , фактично мешкає і сам ОСОБА_6 .
Отже, в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити,оскільки вона є необґрунтованою та суперечить сукупності визнаних достовірними доказів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, судова колегія, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року, якою відносно нього застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із просиленим наглядом залишити без задоволенням, а вказану ухвалу суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців після проголошення, а ОСОБА_6 в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: