Справа № 748/398/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/100/19
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001156 від 04 листопада 2017 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2018 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, який має на утриманні двох малолітніх дітей, 11 грудня 2017 року був засуджений Чернігівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 місяці арешту. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2018 року звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році»,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 790 грн 96 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів було вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом визнано доведеним, що 04 листопада 2017 року, близько 16 год., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ» модель «21080», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху по вул. Троїцька в с. Пакуль Чернігівського району Чернігівської області, від будинку культури в напрямку колгоспу, біля будинку № 16, на порушення підпунктів 2.3 (б), 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, не переконався, що не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, не вжив заходів для зменшення швидкості, перетнув зустрічну смугу руху, виїхав на узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась у зустрічному напрямку по узбіччю зустрічної смуги і отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла в лікарні.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання внаслідок його суворості та застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням.

Аргументує тим, що його підзахисний повністю визнав свою провину, щиро розкаявся, повністю відшкодував матеріальну шкоду та відшкодовує моральну, має на утриманні двох малолітніх дітей.

Вважає, що дана подія є прикрою тяжкою випадковістю, тому моральне відношення обвинуваченого до скоєного створює умови вважати, що він належним чином усвідомив протиправність своїх дій. При цьому, умовне покарання створюватиме додатковий виховний момент, оскільки у разі вчинення навіть незначного правопорушення, міра покарання буде замінена на реальне.

Прокурор у кримінальному провадженні в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати через м`якість призначеного покарання, неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність та постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що призначаючи покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, суд вказав на дві пом`якшуючі обставини щире каяття та добровільне відшкодування матеріальної шкоди. При цьому, звертає увагу, що ст. 66 КК України передбачене добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував виключно матеріальну шкоду, а моральна шкода так і залишилась не відшкодованою, що свідчить про наявність лише однієї пом`якшуючої обставини та робить неможливим застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

На думку прокурора, суд недостатньо оцінив ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, обставини, за яких був вчинений перетин зустрічної смуги руху та наїзд на пішохода на узбіччі дороги.

Формально позитивні характеристики, відсутність працевлаштування, з урахуванням особи обвинуваченого, не можуть свідчити про його позитивну поведінку та обґрунтованість висновку суду про можливість застосування ст. 69 КК України.

Потерпіла в апеляційній скарзі також не погодилась з вироком суду в частині призначеного покарання, внаслідок його м`якості та просить вирок скасувати, постановити новий, яким ОСОБА_6 призначити максимальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Мотивує тим, що суд належним чином не врахував поведінку обвинуваченого, який з місця ДТП зник, не повідомивши про це правоохоронні органи, що викликає сумнів у тому, що він перебував у тверезому стані. Він не намагався надати будь-якої допомоги її матері, яка у разі вчасного надання такої допомоги можливо залишилась би живою.

Крім того, ОСОБА_6 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, після чого вчинив новий злочин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення без позбавлення волі. Обвинувачений не вибачився перед нею за скоєний злочин та загибель її матері, жодним чином не вживав заходів до відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди. Грошові кошти на відшкодування матеріальної шкоди вона отримала від матері обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про пом`якшення покарання, прокурора та потерпілу, які заперечували проти доводів сторони захисту, наполягали на посилені покарання шляхом переходу до більш суворого виду покарання-позбавлення волі, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги залишити без задоволення.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 як особи, що керувала транспортним засобом у порушенні правил безпеки дорожнього руху, які призвели до наїзду на пішохода ОСОБА_10 та її смертельного травмування відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією ч. 2 статті 268 КК України, на підставі ст. 69 КК України, можливе лише за умови наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, при наявності позитивних даних про особу обвинуваченого.

Аргументи прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та відсутність двох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки поряд з каяттям у вчиненні злочину, обвинувачений відшкодував тільки матеріальну шкоду, а моральна шкода залишилась невідшкодованою, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, обставини, які пом`якшують покарання, не є вичерпними. Суд може визнати такими, що пом`якшують покарання і інші обставини, не зазначені в ч.1 ст. 66 КК України.

Матір обвинуваченого особисто передала кошти потерпілій ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди, що не підвищує суспільної небезпечності злочину та особи обвинуваченого, який не має постійної роботи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Також ця обставина не свідчить про відсутність співчуття з боку обвинуваченого, оскільки ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю ОСОБА_11 , веде спільне господарство.

Обвинувачений ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, а не формально-позитивно, як вказує прокурор. Він офіційно працював вантажником у м. Славутич, потім неофіційно працевлаштувався в місті Славутич на іншу роботу. До адміністративної відповідальності ніколи не притягувався. Алкогольні напої, наркотичні та психотропні речовини, не вживає.

З досудової доповіді інспектора з питань пробації та фахівця з питань соціальної роботи вбачається, що ОСОБА_6 як особа становить низький рівень небезпеки для суспільства та ризик вчинення повторного правопорушення оцінюється також низько.

Доводи апеляційної скарги потерпілої, що суд не врахував обставини наїзду на пішохода, не відповідають дійсності. Згідно пояснень обвинуваченого ОСОБА_10 жестом руки показала йому під`їхати до неї, що він і зробив. Як сталося, що ОСОБА_10 упала йому на автомобіль та ударилась об лобове скло, він не може збагнути, оскільки тілесних ушкоджень в області кінцівок та тулуба на тілі потерпілої не виявлено, усі ушкодження знаходяться в області голови.

Обвинувачений ОСОБА_6 залишив місце пригоди, щоб врятувати потерпілу, яку після наїзду посадив у свій автомобіль та повіз до найближчого лікарняного закладу у м. Славутич. Дорогою в автомобілі закінчилося пальне, після чого ОСОБА_6 викликав карету швидкої медичної допомоги.

Підозри потерпілої, що обвинувачений перебував у нетверезому стані, нічим необґрунтовані, навпаки поведінка ОСОБА_6 як водія цілком була природньою, направленою на врятування життя людини.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, проте вчинений з необережності, що суттєво знижує його суспільну небезпечність.

Вчинення замаху на крадіжку у минулому, не утворює рецидиву злочину та не є обставиною, що обтяжує покарання при вчиненні тяжкого злочину з необережності. Тяжкі наслідки, загибель людини, є кваліфікуючою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і не можуть одночасно враховуватися як обставина, що обтяжує покарання.

Отже, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції в повній мірі врахував характер порушення правил безпеки дорожнього руху, обставини наїзду на пішохода, необережну форму вини, особу винного, який повністю визнав провину та розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання, має двох малолітніх дітей, позитивні соціальні зв`язки та схильності, повністю відшкодував матеріальну шкоду дочці загиблої, а також позицію потерпілої, яка не пробачила обвинуваченому, не одержала морального відшкодування, та обрав реальне покарання у виді обмеження волі та додаткове покарання на максимальний термін, яке є необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів.

Прохання захисника про застосування ст. 75 КК України не може бути задоволене з огляду на думку потерпілої ОСОБА_8 , неодержання нею морального відшкодування, а також тяжкість злочину та його наслідки.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ: