Справа № 640/8689/18
"15" листопада 2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
13.11.2018 ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Харкова з клопотанням, у якому просила скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 .
Згідно ухвали слідчого судді ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Арешт на майно накладено судом враховуючи те, що зазначене майно може використовуватись як доказ у даному кримінальному провадженні і не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.
Посилаючись на ст..174 КПК України зазначила, що вона є добросовісним набувачем зазначеної квартири та ніяких шахрайських дій відносно неї чи попередніх власників не вчиняла, оскільки отримала у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 27.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 . Сторонами договору дарування були вона, як обдарована та ОСОБА_6 , як дарувальник. На той час ОСОБА_6 одноособово володів зазначеною квартирою, що було підтверджено його правовстановлюючими документами на квартиру, а саме договором купівлі-продажу від 23.01.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , згідно якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 . Зазначені документи були перевірені нотаріусом ОСОБА_5 та не викликали жодних сумнівів, в зв`язку з чим було досвідчено вищезазначений договір дарування.
Як зазначено в ухвалі про арешт майна, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свою квартиру АДРЕСА_1 вона продала 23.01.2003, а одже це здійснювалось при її житті. Договір дарування між нею та ОСОБА_6 було укладено 27.09.2017, після смерті ОСОБА_7 , але на той час власником квартири вже був ОСОБА_6 , а не ОСОБА_7 , тобто вона отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 за законним нотаріально посвідченим договором та будь-якого складу злочину в цьому не має.
Вказала, що вона є добросовісним набувачем арештованого судом майна, оскільки набуття нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 здійснено за законним правочином, який в судовому порядку не відмінено та ніким не оскаржено.
Отже, на даний час відпала потреба у застосуванні арешту на вищезазначене майно, та арешт повинен бути скасований згідно з ч. 1 ст.174 КПК України.
У судове засідання заявниця не з`явилася, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлена належним чином, проте 15.11.2018 подала до суду заяву, у якій просила клопотання розглядати без її участі (а.с.13). До заяви додала копії документів на обґрунтування її доводів в задоволення клопотання (а.с.14-28).
09.10.2018 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Харківській області майора поліції ОСОБА_8 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції ОСОБА_9 , у якому слідчий просив накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка в теперішній час належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 19.04.2017 невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 шляхом підроблення правовстановлюючих документів, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованій та проживаючій при житті за вищезазначеною адресою.
Слідчий вказував, що договір купівлі-продажу був посвідчений від імені померлого на той час власника квартири, вказане свідчить про відсутність волевиявлення власника квартири на її продаж та вказував на те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою померлого.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно з ч.4 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд зобовязаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження (ч. 1 ст. 7 КПК України).
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявник скаржився на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).
Судом встановлено, що 23.01.2003 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продала, а ОСОБА_6 купив квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 03.01.2003 року (а.с.27-28).
Отже, враховуючи викладене вище, наслідки арешту майна для володільця майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає доведеним заявником, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, що відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України є підставою для скасування арешту.
Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч.4 ст.107 КПК України.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1