ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/3663/18
Провадження № 1-кп/636/622/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року Чугуївський міський суд Харківської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000447, внесеному 18 листопада 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України уродженця м. Чугуїв, Харківської області, з середньою спеціальною освітою, раніше несудимого, не одруженого, призваного за контрактом Чугуївським ОРВК Харківської області, старшого водія 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресом: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 408 КК України, -
в с т а н о в и в:
За Конституцією України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (пункт 31 частини першої статті 85, пункт 20 частини першої статті 106).

Протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126VII), Указ Президента України від 6 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 6 травня 2014 року № 1240VІІ), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року №1595VІІ), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113VIII).

Крім того, відповідно до п. 5 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність, установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Таким чином, визначення особливого періоду, наведеного в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не суперечить визначенню, наведеному у Законі України «Про оборону України», а лише містить ширше визначення цього поняття.

Обставинами (умовами), що визначають момент настання особливого періоду є: або оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), або доведення такого рішення до виконавців стосовно прихованої мобілізації, або момент введення воєнного стану в Україні чи окремих її місцевостях.

Таким чином, часткова мобілізація, яка оголошувалася Указами Президента України, є складовою частиною особливого періоду.

Згідно з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», введеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

В силу положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Збройні Сили України та інші військові формування приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів.

У відповідності до абзацу 8 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про демобілізацію із внесенням відповідного Указу на затвердження Верховною Радою України.

Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативної-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

За викладених обставин особливий період як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, не завершився.

Так, ОСОБА_4 16 лютого 2017 року був призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №40-РС від 17 березня 2017 року відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого водія 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, старший солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України г конституційним обов`язком громадян України.

Проте, старший солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби та маючи можливість належно їх виконувати, свідомо, діючи умисно, 04 вересня 2017 року допустив їх порушення та вирішив стати на злочинний шлях, шляхом нез`явлення на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_4 , в порушення ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 -4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, розуміючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, діючи в умовах особливого періоду, крім воєнною стану з метою ухилитись від виконання обов`язків військової служби, 04 вересня 2017 року не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та станом на 29 серпня 2018 року до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 не повертався, а вільний час, що з`явився у зв`язку із відсутністю на військовій службі, використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків по військовій службі.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем за контрактом, і проходячи її на посаді старшого водія 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 в порушення вимог ст.ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2. 9, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи в умовах особливого періоду, з метою ухилитись від виконання обов`язків військової служби, без поважних на те причин 04 вересня 2017 року не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та станом на 29 серпня 2018 року до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 не повертався, а вільний час, що з`явився у зв`язку із відсутністю на військовій службі, використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків по військовій службі.

Вказані дії солдата ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфікуються за ч. 3 ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто, самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав, щиро розкаявся та повністю підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини та відмовився від дачі показань.
За згодою сторін, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інших доказів, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніхто не оспорює.
Тому, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого:
- довідки ОСК МВС України в Харківській області № 165-26062018/63210 від 27.06.2018 року ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності не притягався (а.к.п. 39);
- довідки КЗОХ «Чугуївська центральна районна лікарня» № 2276 від 06.07.2018 року, згідно якої ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря- психіатра не перебуває (а.к.п. 41);
- побутової характеристики на ОСОБА_4 , виданої за місцем проживання головою вуличного комітету від 04.07.2018 року, згідно якої обвинувачений характеризується позитивно, підтримує дружні стосунки з сусідами, приймає активну участь в житті вуличного комітету, спиртними напитками на зловживає, скарг від сусідів не надходило (а.к.п. 33).
Оцінюючи в сукупності всі досліджені докази, суд вважає встановленим, що своїми умисними діями, які виразились у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресом: АДРЕСА_2 з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 408 КК України дезертирство.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, а саме: раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не знаходиться, за місцем проживання характеризується позитивно.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та визнання вини. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин і вважає, що виправлення ОСОБА_4 і попередження скоєння ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності та відсутність тяжких наслідків, а також враховуючи дані про особу, суд вважає за можливе у даному випадку, призначивши ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на засудженого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Судових витрат та речових доказів по справі немає.
Запобіжні заходи відносно ОСОБА_4 не обирались.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 408 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, право на ознайомлення з журналом та технічним записом судового засідання і подати на них письмові зауваження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Суддя