Ухвала
24 січня 2019 року

м. Київ
справа № 752/5853/18

провадження № 51-10333ск18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року в кримінальному провадженні № 0000694 щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
встановив:
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього змінити та пом`якшити призначене йому покарання шляхом застосування статей 69, 75 КК України. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд при призначенні йому покарання не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, відшкодування завданого збитку, відсутність претензій від потерпілого, знаходження на його утриманні двох малолітніх дітей.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
Цим же вироком визнано винуватим і засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
Судові рішення щодо ОСОБА_5 в касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він разом з ОСОБА_5 25 січня 2018 року близько 20:00, перебуваючи біля станції метрополітену «Видубичі» в м. Києві, та побачивши автомобіль «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився раніше їм не знайомий ОСОБА_6 , який здійснював перевезення на замовлення та очікував на клієнтів, запропонували останньому доставити їх до ресторану «Фабіус», що знаходиться на Столичному шосе, 70 в м. Києві. Після чого ОСОБА_7 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_4 у свою чергу сів на заднє пасажирське сидіння позаду водія.
Перебуваючи поблизу ресторану «Фабіус», ОСОБА_4 , знаходячись на сидінні позаду водія, вчинив розбійний напад на водія, накинувши на шию ОСОБА_6 «USB-шнур» та почав душити останнього. ОСОБА_7 у свою чергу, перебуваючи на передньому пасажирському сидінні, дістав з внутрішньої кишені клинок від ножа, який був загорнутий у фольгу та почав завдавати удари в область обличчя потерпілого, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження.

В подальшому протизаконні дії ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були помічені громадянами, які перебували поблизу. В той момент, коли увага останніх була направлена на інших громадян, ОСОБА_6 вдалося звільнитися від шнура, яким його душив ОСОБА_4 , та потерпілий вибіг з автомобіля. В цей час ОСОБА_7 заволодів мобільним телефоном «Самсунг», який знаходився в салоні автомобіля та належить ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_7 разом із ОСОБА_4 вибігли з автомобіля та втекли.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання засудженим порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, вивчивши надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого до задоволення не підлягає з огляду на наступне.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Доводи засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував те, що засуджений до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину. Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, судом не встановлено. Враховуючи обставини вчиненого злочину, особу ОСОБА_4 , відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, позицію прокурора, міркування потерпілого щодо покарання, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 лише за умови його ізоляції від суспільства та призначив йому наближене до мінімального покарання, передбачене санкцією частини статті, за якою його визнано винуватим.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3