Вирок
Іменем України

30 листопада 2018 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючої судді: ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Житомирі кримінальне провадження №0000213 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого в с.Скопино Білозерського району Курганської області РФ, громадянина України, учасника бойових дій (посвідчення НОМЕР_1 видане 19.05.2015 р.), з середньою освітою, одруженого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту, громадянин ОСОБА_4 30 січня 2017 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки.
23 березня 2017 року, наказом командира військової частини АЗЗІ6 №56 молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , поставлено на всі види забезпечення, та призначено на посаду механіка-водія-електрика відділення управління командира 1 гаубичної самохідно-артилерійської батареї.
У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку га мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію. Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень прийнято не було.
Тобто особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303 на визначених території України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, яке станом на 23 червня 2018 року оголошене не було.
Відповідно до вимог ст.ст.1-4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Разом з тим, відповідно до ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України молодший сержант ОСОБА_4 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст.261 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули.
В період з 18 червня 2018 року 23 червня 2018 року в порядку ст. 261 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України молодший сержант ОСОБА_4 направлений для проходження лікування до військової частини НОМЕР_3 (Житомирський військовий госпіталь).
Однак, молодший сержант ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем за контрактом військової частини НОМЕР_2 в порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ст. ст. II, 16, 49, 12 о 128, 261 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст 1-4. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах особливого періоду, незаконно припинив виконувати обов`язки військової служби та 23 червня 2018 року не з`явився вчасно на службу з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та проводив час на власний розсуд до 08 серпня 2018 року, коли самостійно прибув до військової частини НОМЕР_2 та продовжив службу.
За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_4 обов`язки військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади, про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення та його причини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 163 від 08 серпня 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_4 виключено із списків особового складу військової частини та звільнено з військової служби через службову невідповідність.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями, які виразилися у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України.
25 вересня 2018 року між прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участю захисника ОСОБА_5 на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК Україн укладено угоду про визнання винуватості, додержуючись наступних умов.

Згідно даної угоди обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні, а саме: у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Вказаною угодою погоджено покарання, яке повинене понести ОСОБА_4 за ч.4 ст.407 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 гривнь.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання передбачені ст.476 КПК України.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно вчинив вказане кримінальне правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті. Зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, визначені ст.473 КПК України, характер пред`явленого обвинувачення та вид покарання. який до нього буде застосований результаті затвердження угоди про визнання винуватості. Дав згоду на застосування узгодженого покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди та просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Захисник ОСОБА_5 підтримала правову позицію обвинуваченого і просила затвердити вказану угоду.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що при укладенні угоди дотриманні вимоги і правила КПК та КК України, просив затвердити угоду і призначити обвинуваченому узгоджене покарання та інші передбачені угодою заходи.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.

Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Криміналне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , згідно ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Судом з`ясовано, що обвинувачений розуміє права визначені абз.1, 4 п.1 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд приходить висновку, що дана угода відповідає вимогам КПК та КК України та може бути затверджена і на ній може бути ухвалений вирок, оскільки умови угоди не суперечать його вимогам, правова кваліфікація кримінального правопорушення вірна, умови угоди не порушують права, свободи та інтереси сторін. Укладення угоди було добровільним, очевидна можливість виконання обвинуваченою взятих на себе зобов`язань, встановлені фактичні підстави для визнання винуватості. Узгоджене сторонами покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбачених ст.65 КК України.

ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, та посередньо за місцем проходження військової служби, є учасником бойових дій. У лікаря-нарколога та лікаря психіатра на обліку не перебуває.

Вказаною угодою погоджено покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 за ч.4 ст.407 КК України, при цьому враховані наступні обставини, а саме : беззастережне визнання винуватості, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що згідно ст.66 КК України є обставинами, які пом`якшують покарання. Відсутність отяжуючих покарання обставин, передбачених ст.67 КК України.

З врахуванням встановлених обставин кримінального провадження та особи винуватого, суд вважає можливим призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст.69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду покарання не зазначеного в санкції ч.4 ст.407 КК України, а саме: у виді штрафу.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену 25 вересня 2018 року прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участю захисника ОСОБА_5 по кримінальному провадженню №0000213 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Призначити ОСОБА_4 за ч.4 ст.407 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 гривень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1