ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 761/9835/15-к

провадження № 51-2839 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої: ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь в суді апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000434, щодо
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК.

Оскаржені судові рішеннята встановлені обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року ОСОБА_5 засуджено: за ч. 1 ст. 190 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 190 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
ОСОБА_5 визнано винуватим у шахрайстві, вчиненому в тому числі повторно за обставин, викладених у вироку.

Як установив місцевий суд, ОСОБА_5 , працюючи менеджером у КП КОР «Друкар» (далі-КП), розташованого на вул. С. Петлюри 15/108 у м. Києві, знаючи про наявність заборгованості зі сплати орендних платежів у ТОВ «Схід» (далі-ТОВ) перед КП, у грудні 2014 року повідомив директору товариства ОСОБА_7 неправдиві відомості про те, що за можливість орендувати приміщення згаданого підприємства необхідно через нього ( ОСОБА_5 ) сплачувати керівництву КП щомісячно 24 000 грн. В іншому випадку, за твердженням ОСОБА_5 , директор КП ініціює розірвання договорів оренди в односторонньому порядку. При цьому ОСОБА_5 не мав наміру передавати кошти директору КП і цей факт приховав від ОСОБА_7 Директор КП про такі дії засудженого не знав і не планував розривати договори оренди у разі несплати коштів ОСОБА_7 .
Починаючи з 26 січня по 10 лютого 2015 року, ОСОБА_5 частинами отримав від ОСОБА_7 24 000 грн в якості платежу за січень 2015 року. Згодом, 16 лютого 2015 року засуджений повторно повідомив ОСОБА_7 неправдиві відомості про необхідність передачі йому 24 000 грн в якості платежу за лютий 2015 року, які наступного дня він отримав у вестибюлі приміщення КП.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо ОСОБА_5 вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За твердженням сторони обвинувачення, місцевий суд неправомірно застосував до засудженого ст. 75 КК, а суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів прокурора, не дав на них вичерпних відповідей, допущених порушень не усунув й ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор частково підтримав касаційну скаргу, вважав, що необхідно скасувати ухвалу апеляційного суду на зазначених у скарзі підставах і призначити новий розгляд у цьому суді. Засуджений заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони обвинувачення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, доведеність цього обвинувачення та юридично - правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
Згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація вказаної функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК.
За правилами цієї норми матеріального права у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави для висновку про порушення визначених у законі загальних засад призначення покарання при обранні ОСОБА_5 заходу примусу та порядку його відбування.
Як убачається з матеріалів справи, при призначенні засудженому покарання суд разом із ступенем тяжкості вчинених діянь урахував всі дані про особу винного, в тому числі вік та стан здоров`я, позитивні характеристики, наявність на утриманні ОСОБА_5 двох неповнолітніх дітей і той факт, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності.
За відсутності обтяжуючих покарання обставин, виходячи з установлених фактичних обставин кримінального провадження, які впливають на вибір заходу примусу, а також з аналізу даних про особу винного як у загально-соціальному стані, так і в аспекті його потенційної суспільної небезпеки, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.
Отже, суд першої інстанції, застосовуючи ст. 75 КК реалізував свої дискреційні повноваження у спосіб, передбачений законом.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими, і зазначив в ухвалі відповідні мотиви та підстави прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів.
Таким чином, безспірних правових підстав вважати призначений ОСОБА_5 захід примусу явно несправедливим через м?якість, унаслідок неправильного застосування ст. 75 КК, а ухвалу апеляційного суду - такою, що не відповідає ст. 419 КПК, не вбачається.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3