Номер провадження: 11-сс/813/506/19
Номер справи місцевого суду: 522/4447/19 1-кс/522/4210/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

слідчого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року про відмову в застосуванні до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000638 від 17 березня 2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 місяці до 18 травня 2019 року. Крім того, на підозрюваного були покладені відповідні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, із визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 153 680 гривень.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину і враховуючи вагомість наявних доказів та тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, він може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, перебуваючи на волі може незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_10 або продовжити злочинну діяльність. Прокурор зазначив про відсутність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, оскільки він не одружений та офіційно не працевлаштований.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, думку підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого виконав вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та врахував їх при постановленні оскарженої ухвали.

При розгляді зазначеної апеляційної скарги, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Разом з тим відповідно до п.175 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 р., заява № 42310/04 суд наголошує, що термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання

під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, п.48, від 13 листопада 2007 року).

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України за наступних обставин.

Так, 16 березня 2019 року ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 познайомились на сайті знайомств - «bluesystem.com.» з потерпілим ОСОБА_10 та домовились про зустріч. Після чого, вони попросили свого знайомого ОСОБА_14 (якому заздалегідь не було відомо про злочинній намір вищевказаних осіб) про послугу, пов`язану з тим що останній повинен був зустрітися з ОСОБА_10 , піти на орендовану ОСОБА_13 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та вступити в статевий зв`язок з ОСОБА_10 .

Приступивши до реалізації свого злочинного наміру та заздалегідь домовившись про свої дії, 17 березня 2019 року приблизно о 04.00 годині, більш точного часу під час досудового розслідування встановлено не було, ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходились біля будинку № 13 по вулиці Єлисаветинській в місті Одесі. Побачивши, що ОСОБА_14 та ОСОБА_10 зашли до приміщення вищевказаного будинку, через деякий час, ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зайшли до приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього, ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , побачили оголених ОСОБА_14 та ОСОБА_10 . Після цього, ОСОБА_13 представився працівником правоохоронного органу та пред`явив потерпілому невстановлене посвідчення. На прохання потерпілого показати посвідчення ще раз, ОСОБА_13 декілька разів бризнув з балончика газом в обличчя ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 нанесли потерпілому по декілька ударів руками в область тулуба.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 почали вимагати у потерпілого грошові кошти та інше майно. В свою чергу, ОСОБА_10 відповів, що в нього немає грошей та інших матеріально-технічних цінностей, після чого, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 вийшли з приміщення квартири та пішли на вулицю.

17 березня 2019 року ОСОБА_8 був затриманий в порядку ст.208 КПК України та на наступний день 18 березня 2019 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України за кваліфікуючими ознаками: вимога передачі чужого майна (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб та поєднане з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину підтверджується комплексом зібраних у кримінальному провадженні доказів, а саме: протоколами огляду місця події, протоколами обшуків, в ході проведення яких були вилучені речові докази, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_10 , протоколами допиту свідків, іншими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Прокурор, як на обставину, що дає підставу вважати про наявність ризику того, що підозрюваний ОСОБА_8 може вчиняти дії направленні на переховування від органу досудового розслідування посилався на те, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, за який йому загрожує реальне покарання на строк від п`яти до десяти років із конфіскацією майна.

Однак посилання прокурора на тяжкість злочину та покарання, яке загрожує підозрюваному апеляційний суд вважає недостатніми для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, шо сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_10 , з метою зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту цілком запобігає вказаному ризику, оскільки обмежує право підозрюваного на свободу пересування під час здійснення досудового розслідування.

Прокурор не зміг надати будь-яких доказів, що ОСОБА_8 , з моменту застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, здійснював спроби незаконно впливати на потерпілого та свідків, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, останній належним чином виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, не намагався переховуватись від органу досудового розслідування, без відома слідчого, прокурора не залишає місце свого проживання, самостійно на першу вимогу з`явився в судове засідання апеляційного суду.

Апеляційний суд враховує, що підозрюваний ОСОБА_8 має постійне місце проживання в м.Одесі, раніше він не притягався до кримінальної відповідальності, що в свою чергу ставить під сумнів наявність ризику того, що ОСОБА_8 перебуваючи на свободі може вчиняти нові злочини.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні, та не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що слідчий суддя об`єктивно врахував всі обставини кримінального провадження, дані про особу підозрюваного та дійшов правильного висновку про те, що під час досудового розслідування до підозрюваного ОСОБА_8 може бути застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 місяці до 18 травня 2019 року з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3