Постанова
Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 338/661/17
провадження № 51- 179 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Донецька Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Богородчанського районного Івано-Франківської області від 26 грудня 2014 року за ч. 3 ст. 185 із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Богородчанського районного Івано-Франківської області від 17 липня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за злочини, передбачені ч. 1 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 185 КК, 30 травня 2017 року о 10:30, знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , таємно викрав із гаманця потерпілої ОСОБА_8 , що знаходився в сумці потерпілої, грошові кошти в сумі 2 187 грн.
Апеляційний суд Івано-Франківської області вироком від 09 жовтня 2017 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 17 липня 2017 року по 09 жовтня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду та пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК до 6 місяців арешту. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував позитивних характеристик ОСОБА_7 та пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щирого каяття, визнання вини та відшкодування завданої шкоди.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши всіх учасників судового провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних проособу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих таобтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якоїє виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання

Отже, доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання є необґрунтованими та неспроможними.
Мотивуючи своє рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання та посилення заходу примусу визначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК до 1 року позбавлення волі, суд апеляційної інстанції врахував, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який позитивно характеризується, однак не працює та раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів й на шлях виправлення не став і знову вчинив новий корисливий злочин. Зважено на обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , якими судом було визнано повне визнання вини, щире каяття, відшкодування заподіяної злочином шкоди.
З огляду на наведене, апеляційний суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у межах санкції даної статті у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3