В И Р О К
КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

14 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського Апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

При секретареві ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянула матеріали кримінального провадження №0009504 відносно ОСОБА_6 , з апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 6 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, із середньоюспеціальною освітою, не працює, не одружений, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 30 липня 2012 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 120 годин; 2) 18 березня 2013 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці 10 днів; 3) 17 червня 2014 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч.2 ст. 185; ч. 2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. ст. 70,71,72 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 2 місяці; 4) 16 грудня 2014 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 2 місяці;

засуджено за ч.2 ст. 15; ч.2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, іспитовим строком два роки та покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу прокурора, судова колегія, -

Справа № 756/14780/17 Апеляційне провадження:№ 11-кп/824/362/2018 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_8 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 засуджено за повторне таємне викрадення чужого майна, яке він вчинив, за вироком, у період часу з 1500 до 1530 години 12 жовтня 2017 року, в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою АДРЕСА_2 , де повторно, таємно, шляхом вільного доступу, намагався викрасти товар, який належить ФОП ОСОБА_9 , на загальну суму 541 гривня 12 коп., але був затриманий працівниками магазину, тобто не зміг довести кримінальне правопорушення до кінця причин, що від його волі та свідомості не залежали.

Крім того, 03 березня 2018 року, близько 1430 години, ОСОБА_6 , знаходячись в магазині «LC Waikiki», що за адресою м. Київ, пр. Оболонський, 1-Б, повторно, таємно, шляхом вільного доступу, намагався викрасти куртку «Сorps», вартістю 749 грн. 17 коп., яку надягнув на себе, ОСОБА_6 та направився до виходу з магазину, але злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, бо був затриманий працівником охорони магазину.

Не погодившись з вироком суду прокурор Київської прокуратури № 5 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій не піддаючи сумнівам правильність висновку суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_6 засуджений та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України, а також і вид та розмір, визначені судом першої інстанції обвинуваченому за скоєне, просить вирок суду скасувати в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. ст. 75 і 76 КК України, вважаючи, що суд неправильно застосував згадані норми Закону України про кримінальну відповідальність, а тому звільнення винуватця від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України є надто м`яким та недостатнім для його виправлення і перевиховання, отже не відповідає вимогам закону.

На обґрунтування прокурор вказує на вчинення ОСОБА_6 двох епізодів корисливих злочинів, в період не знятої та не погашеної судимості за попередніми вироками, в тому числі й за скоєння ним корисливих злочинів, акцентуючи увагу також на тому, що другий замах на таємне викрадення чужого майна обвинувачений вчинив уже в період проведення судового розгляду у зв`язку з першим таким же замахом, що, на думку апелянта вказує на стійку антисоціальну спрямованість ОСОБА_6 і небажання його стати на шлях виправлення, до того ж, нові кримінальні правопорушення він вчинив за обтяжуючої покарання обставини, якою обґрунтовано визнано рецидив злочинів, а тому, наполягає апелянт, суд не врахував положення ч.2 ст. 50 КК України.

На цих підставах апелянт просить оскаржений вирок відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком на два роки реально.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, обвинуваченого, який просив вирок щодо нього залишити без змін, посилаючись на своє щире каяття та наявність у нього тяжкого захворювання, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження, колегія суддів визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 за описаних у вироку обставин двох епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України були отримані в порядку застосування положень ч.3 ст. 349 КПК України, порушень процедури застосування цієї правової норми не виявлено і ніхто в апеляційному засіданні про такі порушення не заявляв, ніким вказані висновки суду першої інстанції не піддавались сумнівам, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія їх не досліджує, не перевіряє, не оцінює, погоджуючись із ними.

Фактично не піддає сумнівам апелянт і правильність висновку суду першої інстанції щодо належного до відбування обвинуваченому виду та розміру покарання, а вказує тільки на помилковість його звільнення від відбування цього покарання з випробуванням.

Зі вказаними міркуваннями прокурора судова колегія погоджується з наступних підстав.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, раніше ОСОБА_10 був засуджений за вчинення корисливого кримінального правопорушення у 2012 році до 120 годин громадських робіт, але ухилився від відбування цього покарання; за ухилення від відбування покарання він був засуджений вдруге у 2013 році за ч.2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту строком на три місяці 10 днів, однак і це покарання не відбував; втретє ОСОБА_6 засуджений за замах на викрадення та викрадення чужого майна у червні 2014 року до позбавлення волі строком на два роки два місяці, але фактично і цього покарання не відбував, бо вже у грудні того ж року засуджений за таємне викрадення чужого майна, із застосуванням положень ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на два роки два місяці.

17 серпня 2015 року ОСОБА_6 був звільнений умовно-достроково на 11 місяців 28 днів від відбування частини призначеного йому покарання і нові два корисливі кримінальні правопорушення, за які його засуджено вироком від 6 квітня 2018 року, вчинив у період не знятої та не погашеної встановленим порядком судимості.

Вказані відомості дають достатньо підстав для висновку про те, що ОСОБА_6 належних висновків з гуманного до нього ставлення для себе не зробив, на шлях виправлення не став, продовжив вчиняти кримінальні правопорушення, тобто свідчать про стійку антисоціальну спрямованість його особистості і тому, попри його щире каяття, не перебування на спеціальних обліках у лікарів наркологів і психіатрів та наявність у нього тяжкого захворювання, на які послався суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, достатніх підстав звільнити обвинуваченого від відбування покарання і у цьому випадку не було.

Правильно послався прокурор також і на те, що оскаржене рішення суперечить положенням ч.2 ст. 50 КК України, яка головною метою покарання визначає не лише виправлення засуджених, а й кару за скоєне та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами, бо, як було зазначено вище, не відбування покарання за попередніми вироками не досягали мети виправлення та упередження вчинення інших кримінальних правопорушень вже самим ОСОБА_6 .

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Оскільки апелянтом не ставиться питання про призначення ОСОБА_6 за скоєне більш суворого за розміром покарання, остільки судова колегія приймає без перевірки також і це рішення суду першої інстанції, яке прокурором підтримане, та визначає, що ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 та ч.2 т. 185 КК України належить визначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі всього вказаного вище, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 6 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 задовольнити.

Вказаний вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 та ч.2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обраховувати з 14 лютого 2019 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржений касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії вироку.

Судді: