Справа № 357/3368/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/855/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 55 02.08.2018

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою в.о. військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лавочне Сколівського району Львівської області, учасника бойових дій, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 186 ч. 2, 407 ч. 4 КК України та призначено йому покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3(три) роки та покладено на нього обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 11 листопада 2014 року № 214 ОСОБА_7 прийнято на військову службу за контрактом, яку він до 16 лютого 2018 року проходив на посаді механіка-водія розвідувального взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 лютого 2018 року № 38 старшого солдата ОСОБА_7 звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність та направлено для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проходячи військову службу за контрактом на вказаній посаді ОСОБА_7 близько 21 години 06 лютого 2018 року проходячи неподалік будинку АДРЕСА_2 , помітив потерпілу ОСОБА_10 , яка рухалася уздовж указаного будинку у попутному з ОСОБА_7 напрямку.
З метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_7 вирішив відкрито викрасти майно потерпілої ОСОБА_10 , у зв`язку з чим підійшов до останньої ззаду та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, схопив своєю лівою рукою ОСОБА_10 за шию із заду та стискаючи її, тим самим завдаючи фізичного болю, потягнув її по сходах у підвальне приміщення вказаного житлового будинку.
У той час коли ОСОБА_10 знаходячись на сходах підвального приміщення почала чинити опір, кликати на допомогу та для здійснення телефонного дзвінка дістала з кишені своєю правою рукою належний їй мобільний телефон марки «Нокіа Х1-01», ОСОБА_7 довів до кінця умисел на відкрите викрадення майна потерпілої та, стискаючи правою рукою її горло, вирвав з правої руки потерпілої ОСОБА_10 належний їй мобільний телефон марки «Нокіа Х1-01», чорного кольору, в якому знаходився стартовий пакет оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером абонента НОМЕР_3 , після чого з місця злочину втік, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_10 завдано майнову шкоду на загальну суму 405 грн.
Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указів Президента України «Про часткову мобілізацію»: від 17 березня 2014 року № 303/2014, затв. Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII; від 06 травня 2014 року № 454/2014, затв. Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VII; від 21 липня 2014 року № 607/2014, затв. Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII; від 14 січня 2015 року № 15/2015, затв. Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII, з 18 березня 2014 року в Україні діє особливий період, що охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 11 листопада 2014 року № 214 ОСОБА_7 , прийнятого на військову службу за контрактом через ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону, а згідно з наказом командира тієї ж військової частини від 28 жовтня 2017 року № 318 його призначено на посаду механіка-водія розвідувального взводу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 .
Під час проходження військової служби старший солдат ОСОБА_7 , як військовослужбовець Збройних Сил України, повинен був керуватися вимогами ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 9, 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зобов`язували його свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та не допускати негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою.
Разом з тим, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу на вказаній посаді і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, старший солдат ОСОБА_7 , бажаючи тимчасово ухилитись від обов`язків військової служби, діючи з прямим умислом, у порушення вищевказаних вимог Закону, без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, о 8 год. 14 листопада 2017 року в умовах особливого періоду не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_2 , що дислокується у АДРЕСА_3 , та до 16 лютого 2018 року проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
16 лютого 2018 року близько 8 год. старший солдат ОСОБА_7 самостійно прибув до місця дислокації військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 та у цей же день наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 лютого 2018 року № 38 був звільнений з військової служби у запас через службову невідповідність.
В апеляційній скарзі в.о. військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_9 просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2018 року в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, за яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 4 ст. 407 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не взяв до уваги підвищену суспільну небезпечність його діянь, одне з яких вчинене із застосуванням насильства, а інше в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. Не надав належної оцінки і особі обвинуваченого. Так, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні 10 лютого 2018 року грабежу повторно та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. І хоча даний вирок не набрав законної сили на час ухвалення вироку у справі № 357/3368/18, факт вчинення обвинуваченим упродовж 3 місяців 3 тяжких злочинів необхідно брати до уваги як обставину, що характеризує особу останнього.
За таких обставин, апелянт вважає застосування положень ст. 75 КК України безпідставним та необґрунтованим, а також таким, що не відповідає ані тяжкості вчинених ОСОБА_7 правопорушень, ані особі обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котра підтримала апеляційну скаргу та просила її задоволити, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , котрі заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які він засуджений, доведена доказами зібраними в ході досудового розслідування і дослідженими в судовому засіданні та не оспорюється в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є безпідставними.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував суспільну небезпеку вчинених ним злочинів, дані про особу винного, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, чистосердечно розкаюється у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочинів, відшкодував потерпілій ОСОБА_10 завдані збитки, є учасником бойових дій, має ряд нагород та подяку наведені обставини, суд першої інстанції розцінив як пом`якшуючі обставини покарання. Обтяжуючих покарання обставин судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, судом першої інстанції було враховано досудову доповідь Білоцерківського міськрайонного відділу з питань пробації, згідно якої вбачається, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, оскільки останній не становить високої небезпеки для суспільства.

При цьому, колегією суддів враховується те, що обвинувачений ОСОБА_7 працевлаштований, що підтверджується цивільно-правовою угодою № 807/к від 05 липня 2017 року та думка потерпілої ОСОБА_10 , котра в своїй заяві просить залишити в силі оскаржуваний вирок.

З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 407 КК України та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням та з покладенням відповідних обов`язків. Свої висновки в цій частині, суд першої інстанції достатньо обґрунтував і з якими колегія суддів погоджується в повному обсязі, вважаючи обране обвинуваченому ОСОБА_7 покарання справедливим та достатнім для його виправлення, а тому підстав для посилення цього покарання колегія суддів не вбачає.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги про надання оцінки вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні 10 лютого 2018 року грабежу повторно , то колегія суддів його до уваги не бере, оскільки вказаний вирок не був предметом дослідження в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу в.о. військового прокурора Центрального регіону України ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 186 ч. 2, 407 ч. 4 КК України без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ: