Справа №473/1486/18 11.09.2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року, стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плющевка, Баштанського району, Миколаївської області, громадянина України, неодруженого, проживаючого до відбування покарання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засудженого 19.10.2015 року Дружківським міським судом Донецької області за ч.1 ст.185, ч.4 ст.407, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації.

- якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання стосовно нього.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст ухвали.
Ухвалою суду в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбуття призначеного судом покарання - відмовлено.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт зазначає, що не отримав заохочень у зв`язку з тим, що пропрацював на виробництві лише два місяці, тоді як для отримання заохочень потрібно пропрацювати не менше трьох місяці на одому місці.

Вказує, що після лікування мав бажання й надалі працювати, але йому відмовило керівництво колонії, мотивувавши відмову браком вільних місць. Зауважує, що неодноразово звертався до керівництва колонії з проханням працевлаштування, писав заяву, але його заяви в особовій справи не виявилось.

Вказує, що в міру своїх можливостей залучався до благоустрою установи, робив ремонт своїми силами.

Стверджує, що не знав про те, що треба писати заяву на участь у програмі диференційованого виховного впливу, у зв`язку з чим й не приймає участь в даній програмі. Проте, звертає увагу, що написав заяви про участь у програмах підготовки до звільнення, та правової освіти.
Вважає, що своєю сумлінною поведінкою довів своє виправлення, а тому просить суд звільнити його умовно-достроково від відбування призначеного судом покарання.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
7 травня 2018 р. до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Із заяви вбачається, що ОСОБА_5 був засуджений 19.10.2015 року Дружківським міським судом Донецької області за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 407, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі. На даний час ОСОБА_5 відбуває покарання у ДУ «Вознесенська ВК-72».Початок відбування покарання 03.03.2016 року, кінець строку 03.03.2019 року.

Відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 в місцях позбавлення волі знаходиться з 04.03.2016 року. З 16.04.2016 року відбуває покарання у ДУ «Вознесенська ВК-72». За час відбування покарання має 2 стягнення, які погашені у встановленому законом порядку, заохочень немає. У майстерні установи засуджений не працевлаштований, бажання працювати не виявляє,у суспільно-корисному житті відділення та у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених до позбавлення волі участі не приймає. До робіт з благоустрою установи ставиться зневажливо. За характером спокійний та врівноважений.

Суд прийшов до висновку про те, що засуджений ОСОБА_5 позитивних висновків для себе не зробив та сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення, а тому до нього не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення ухвали без змін, дослідивши матеріали судового провадження та особової справи засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, вироком Дружківського міського суду Донецької області від 19.10.2015р. ОСОБА_5 засуджений за ч.1 ст. 185, ч.4 ст. 407, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації.

В Вознесенській виправній колонії №72 Миколаївській області ОСОБА_5 відбуває покарання з 16.04.2016 р. по даний час.

Початок строку 03.03.2016р., кінець строку 03.03.2019р.

Згідно ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений добросовісною поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.

На думку апеляційного суду, розглядаючи заяву засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження та в достатній мірі вмотивував свій висновок про те, що засуджений не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, посилаючись на те, що засуджений позитивних висновків для себе не зробив та сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

Згідно вимогам ст.81 КК України основною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи. Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Відмовляючи у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 , суд першої інстанції послався на те, що, за час відбування покарання ОСОБА_5 не працевлаштований, бажання працювати не виявляє, у суспільно-корисному житті відділення та у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених до позбавлення волі участі не приймає. До робіт з благоустрою установи ставиться зневажливо.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує те, що незважаючи на відсутність непогашених стягнень, до ОСОБА_5 загалом застосовувалися чотири стягнення, 2 стягнення у Вознесенській ВК №72 та 2 стягнення у Дар`ївській ВК №10 (а.с. 8).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не лише виправлення засуджених та запобігання вчиненню ними та іншими особами нових злочинів, а й безпосередньо кару засудженого, а тому, вважає явно передчасним вирішення питання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 від подальшого відбування покарання, на підставі ст. 81 КК України.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги засудженого, апеляційний суд вважає, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, про що зазначив в ухвалі суд першої інстанції і апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, а тому є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 81, 405, 407, 424, 532, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: