Справа №: 398/9141/13-к
провадження №: 1-в/398/48/18
УХВАЛА
Іменем України

"31" липня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представників органу пробації ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Олександрії подання Олександрійського МРВ пробації про звільнення від відбування покарання відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрії Кіровоградської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , засудженого 26 листопада 2013 року Олександрійським районним судом за ч.1 ст.125 КК України до 150 годин громадських робіт, -

ВСТАНОВИВ:

Олександрійський МРВ з питань пробації звернувся до суду з поданням про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 150 годин громадських робіт у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Подання мотивоване тим, що з 17.01.2014 року на обліку Олександрійського МРВ КВІ з питань пробації перебуває ОСОБА_7 , якого вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.11.2013 року засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до 150 годин громадських робіт.

22.01.2014 року ОСОБА_7 було роз`яснено порядок та умови відбування покарання, про що він дав підписку. Днем явки на реєстрацію було встановлено 1, 2, 3 понеділок кожного місяця.

23.01.2014 року засудженого було направлено до КП «Благоустрій» для відбування покарання.

Наказом КП «Благоустрій» від 03.02.2014 року №22 ОСОБА_7 був призначений на громадські роботи з 05.02.2014 року. Згідно графіку виходу на роботу в лютому 2014 року останній повинен був у лютому відпрацювати 8 днів по 4 години, однак відпрацював лише 1 день, тобто 4 години. Невиходи на роботу та неявку на реєстрацію пояснював тим, що хворіє та зобов`язувався надати медичну довідку, а також у телефонній розмові від 11.02.2014 року повідомив, що перебуває на лікуванні в Червонокам`янській амбулаторії. Проте згідно відповіді Червонокам`янської амбулаторії у період з 06.02.2014 року по 14.02.2014 року ОСОБА_7 не звертався. Згідно відповідей Міської лікарні №1 та Міської лікарні №3 останній також не звертався за допомогою.

18.03.2014 року до Олександрійського МВ УМВС України в Кіровоградській області було направлено подання про здійснення приводу засудженого, у зв`язку з неявками на реєстрацію до Олександрійського МРВ з питань пробації.

Відповідно до рапорту працівника міліції ОСОБА_7 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але під час неодноразових відвідувань за даною адресою був відсутній.

16.04.2014 року до Олександрійської місцевої прокуратури було направлено подання для вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України. 20.05.2014 року відкрито кримінальне провадження №0000063 з попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 389 КК України.

16.07.2015 року СВ Олександрійського МВ УМВС України в Кіровоградській області повідомлено про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

29.07.2015 року ОСОБА_7 прибув до Олександрійського МРВ з питань пробації та повідомив, що відмовляється від направлення для відбування призначеного покарання. В подальшому за викликами не з`являвся.

14.01.2016 року до Олександрійської місцевої прокуратури було повторно направлено подання для вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

10.02.2016 року з Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області надійшло повідомлення, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000063 за ч. 2 ст. 389 КК України триває.

За поданнями про здійснення приводу засудженого від 23.03.2016 року, 05.04.2016 року, 15.04.2016 року, 22.06.2016 року, 11.07.2016 року, 09.08.2016 року ОСОБА_7 доставлений не був.

12.08.2016 року в ході перевірки за міцем проживання ОСОБА_7 було встановлено, що по АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 вона не знає.

09.09.2016 року до Олександрійського ВП ГУНП було направлено подання про передачу матеріалів для проведення подальших розшукових заходів.

10.08.2017 року з Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області надійшло повідомлення, що ОСОБА_7 був розшуканий, а оперативно розшукова справа закрита.

10.01.2018 року до Олександрійського МРВ з питань пробації надійшла постанова про закриття кримінального провадження №0000063 за ч. 2 ст. 389 КК України відносно ОСОБА_7

ОСОБА_7 був засуджений до покарання у виді 150 годин громадських робіт, яке є менш суворим, ніж обмеження волі. Факт ухилення засудженим від відбування покарання не встановлено, нового злочину не вчинено. Вирок набрав законної сили 27.12.2013 року.

Станом на час звернення з поданням до суду сплинув строк давності виконання обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 .

У судовому засіданні представники органу пробації ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримували подання та просили їх задоволити.

Прокурори ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проти задоволення подання не заперечували.

Засуджений у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши думку прокурора, представників органу пробації та вивчивши матеріали справи вважає, що подання Олександрійського МРВ пробації про звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування статті 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Однак ухилення від відбування покарання є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 24 грудня 2015 року по справі № 5-324кс15.

Отже, в матеріалах подання відсутні дані про ухилення засудженого від відбування покарання, призначеного вироком, на час розгляду клопотання закінчилися строки давності виконання обвинувального вироку і тому є всі підстави для звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання на підставі ч. 1 ст.80 КК України.

Керуючись ч. 1 ст. 80 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст.537,539 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від подальшого відбуття покарання, обраного за вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2013 року звільнити від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Ухвала оскаржується на протязі 7 днів з моменту проголошення в апеляційний суд Кіровоградської області.

Суддя