ЄУН № 336/4055/18
пр. № 1-кп/336/532/2018
УХВАЛА
Іменем України
31 липня 2018 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , перекладача ОСОБА_9 , розглянувши в підготовчому судовому засіданні клопотання захисників про повернення обвинувального акту по кримінальному провадженню з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нікополь Дніпропетровської області, проживає у АДРЕСА_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя прокурором Бердянської місцевої прокуратури направлено кримінальне провадження з обвинувальним актом за звинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні вказав, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, провадження підсудне Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, просила призначити справу до розгляду.

Захисники обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 , який брав участь в підготовчому судовому засіданні у відповідності до ухвали суду та доручення Регіонального центру з надання вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях, та захисник адвокат ОСОБА_8 , який діяв на підставі укладеного з обвинуваченою договору, у підготовчому судовому засіданні заявили клопотання про повернення обвинувального акту прокурору через його невідповідність вимогам КПК України, а саме у зв`язку з неконкретністю пред`явленого обвинувачення.

Також захисники посилались на те, що в обвинувальному акті викладено сутність декількох доказів, які суду не надавались та судом не досліджувались, що є порушенням вимог КПК України щодо змісту обвинувального акту, а також і порушенням принципу змагальності сторін та доведення перед судом переконливості доказів, які мають надаватись під час судового розгляду справи по суті.

Захисник ОСОБА_8 також вказував і на те, що обвинувальний акт складений без дотримання правил діловодства в органах прокуратури, адже не засвідчений печаткою.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала клопотання своїх захисників з тих саме підстав.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання захисників, вказуючи, що обвинувальний акт відповідає вимогам чинного законодавства та може бути призначений судовий розгляд, а проставлення печатки на обвинувальному акті здійснюється на розсуд прокурора.

При вирішенні клопотання захисників суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 314 КПК України за результатами проведення підготовчого судового засідання суд має право прийняти наступні рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу; закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, відповідно до ст. 291 ч. 3, 4 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

9) дату та місце його складення та затвердження.

Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

До обвинувального акта додається:

1) реєстр матеріалів досудового розслідування;

2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування;

3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу);

4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного;

5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Однією з основних засад кримінального провадження є законність, яка визначає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Завданнями кримінального провадження як вказує ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Стаття 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Таким чином, для забезпечення належної правової процедури та надання можливості ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення пред`явлене особі обвинувачення повинно бути детальним, повним, чітким та зрозумілим та містити у собі усі відомості щодо події кримінального правопорушення, виду та розміру шкоди, форми вини, мотиву та мети кримінального правопорушення, тощо.

Згідно із положеннями ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1)фактичних обставин кримінального правопорушення;

2)правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті, а саме у тому, що при невстановлених в ході досудового розслідування обставин, незаконно придбала наркотичний засіб метадон, який, незаконно зберігаючи при собі, перенесла за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де продовжила незаконно зберігати з метою подальшого збуту.

Далі 04.06.2018 року приблизно о 12 годині, знаходячись за місцем свого проживання, ОСОБА_6 взяла частину раніше придбаного наркотичного засобу, який, продовжуючи зберігати при собі з метою подальшого збуту, перенесла на територію, розташовану поряд з будинком № 1 по вул. Бочарова в м. Запоріжжя, де була зупинена працівниками поліції.

Такі дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ст. 307 ч. 3 КК України як незаконні придбання та зберігання з метою збуту наркотичного засобу в особливо великих розмірах.

Фактично на цьому викладення фактичних обставин обвинувачення закінчено, адже далі по тексту обвинувального акту викладено інформацію, яка міститься в письмових доказах у кримінальному провадженні, а саме у протоколі обшуку та висновках експертів, що є неприпустимим, не відповідає положенням ст. 291 КПК України та є порушенням права особи на захист, у зв`язку з наступним.

Так, статтями 84, 85, 86 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 КПК України вказано, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Однак, всупереч положенням ст. 291 КПК України, у відповідності до якої в обвинувальному акті мають бути викладені фактичні обставини злочину та формулювання обвинувачення, в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 стороною обвинувачення детально викладені письмові докази, які можуть бути надані стороною обвинувачення лише під час розгляду кримінального провадження по суті, та можуть бути досліджені судом виключно у тому випадку, якщо стороною захисту не буде заперечуватись їх допустимість з очевидних підстав.

Кожен доказ, до яких відносяться, зокрема, протокол обшуку та висновок експерта, не має наперед встановленої сили, про що вказує ст. 94 КПК України, тож будь-які докази мають досліджуватись судом виключно після встановлення порядку та обсягу дослідження доказів та лише після вирішення заяв сторін кримінального провадження з приводу їх допустимості чи очевидної недопустимості.

В іншому випадку порушується принцип презумпції невинуватості, адже фактично стороною обвинувачення при висуненні обвинувачення суду вже повідомляється зміст доказів, які не були предметом дослідження суду та не можуть досліджуватись на стадії підготовчого судового засідання.

Також колегія суддів погоджується з доводами захисника з приводу неконкретності пред`явленого обвинувачення, а саме не зазначенні часу, місця та способу вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину.

Так, статтею 307 ч. 3 КК України передбачено відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинені організованою групою, а також якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги в особливо великих розмірах, або вчинені із залученням малолітнього або щодо малолітнього.

При цьому кожна окрема дія, як то виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів самі по собі утворюють окремий склад злочину.

Водночас при викладенні обставин незаконного придбання та зберігання ОСОБА_6 наркотичного засобу стороною обвинувачення не зазначено ані кількості, ані виду наркотичного засобу, який ОСОБА_6 придбала, потім зберігала, а потім частку від придбаного перенесла на «територію, розташовану поряд з будинком № 1 по вул. Бочарова у м. Запоріжжя».

Так, в обвинувальному акті відсутні відомості щодо конкретного місця, куди, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_6 перенесла частину раніше придбаного наркотичного засобу, адже визначення територія поряд з будинком № 1 по вул. Бочарова у м. Запоріжжя очевидно не може вважатись чіткою вказівкою місця, оскільки фактично включає в себе будь-яку територію поза межами будинку, оскільки поняття «поряд», застосоване в обвинувальному акті, є суто суб`єктивним.

Кількість наркотичного засобу в перерахунку на суху речовину, який, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_6 придбала та зберігала при собі з метою збуту, а частину з придбаного перенесла, зберігаючи при собі з метою збуту, має бути зазначена при викладенні саме обставин такого придбання та зберігання, адже наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 року № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» визначено, що розміри наркотичних засобів рослинного походження, а також виготовлених у вигляді екстрактів, витяжок, відварів, інших рідин, згідно з існуючими методиками криміналістичних досліджень визначаються у перерахунку на суху речовину.

Натомість при викладенні обставин придбання та зберігання наркотичного засобу ОСОБА_6 взагалі не вказано кількості та виду наркотичного засобу, який був предметом злочину, при цьому не уявляється можливим зрозуміти взагалі які з пакетів, в яких містився метадон та димедрол, де були знайдені, та скільки саме, які саме з них ОСОБА_6 , як зазначено в обвинувальному акті, перенесла на територію поряд з будинком.

Суд не може погодитись з доводами прокурора про те, що у разі якщо б захисники ознайомились з матеріалами кримінального провадження, то їм би усе стало зрозуміло, адже саме в обвинувальному акті має бути чітко та у такий спосіб, який не викликає жодних сумнівів, викладені обставини злочину, у скоєнні якого обвинувачується особа, а докази, які сторона обвинувачення надаватиме під час судового слідства, мають лише підтверджувати або спростовувати ті обставини, про які вказує обвинувальний акт.

Саме це і забезпечує принцип об`єктивності та неупередженості суду у кримінальному провадженні.

Таким чином, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, адже у ньому не викладені чітко та докладно обставини скоєння злочину, встановлені прокурором, відсутнє місце скоєння злочину, а також відсутнє зазначення предмету скоєння злочину (кількість наркотичного засобу) при викладенні обставин щодо придбання та зберігання наркотичного засобу, не визначені часові межі незаконного зберігання наркотичного засобу.

Таким чином, суд вважає, що в обвинувальному акті відсутній повний, докладний та зрозумілий виклад фактичних обставин злочину, що безумовно перешкоджає здійсненню обвинуваченою та її захисниками ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення, а обвинувальний акт не відповідає вимогам, які встановлені КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд, з урахуванням неконкретності пред`явленого обвинувачення, вбачає підстави для повернення обвинувального акту прокурору.

Суд також погоджується з доводами захисника, що незасвідчення обвинувального акту печаткою прокуратури суперечить правилам діловодства в органах прокуратури, адже пункт 9.5.1 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 103 від 24.02.2016 року вказує, що засвідчення документів здійснюється шляхом їх підписання, затвердження та проставлення печатки.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Прокурор, обґрунтовуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, вказував на наявність ризиків незаконно впливати на свідків чи перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення та переховуватись від суду.

Захисники та обвинувачена проти задоволення клопотання прокурора заперечували, зазначаючи, що підстав для тримання під вартою обвинуваченої нема, адже щодо неї не висунуто обвинувачення належним чином, а крім того, стан її здоров`я потребує перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу.

При вирішенні клопотання прокурора суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Як вказує ст. 183 ч. 1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що загальні принципи щодо права на «розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», гарантованого пунктом 3 статті 5 Конвенції, були викладені в низці рішень (див., серед інших джерел, згадані вище рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), пункт 110, і «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 130, тощо).

Зокрема у рішенні ЄСПЛ по справі за заявою Невмержицького проти України за заявою № 54825/00 зазначено, що підстави тримання заявника під вартою, на які вказали органи прокуратури, можуть виправдати арешт заявника на початковому етапі. У рішеннях про застосування і продовження арешту вказувалося на ризик того, що заявник ухилятиметься від слідства та суду, а також продовжуватиме злочинну діяльність. Проте поступово, з просуванням слідства та отриманням більшої кількості доказів, ці підстави втрачали своє значення.

Отже, ЄСПЛ указав, що заявника не повинні були тримати під вартою впродовж такого тривалого строку, та визнав, що попереднє ув`язнення заявника не було ані необхідним, ані виправданим з огляду на конкретні обставини.

ЄСПЛ вказував, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою.

Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому ЄСПЛ встановлював, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (рішення у справі «Кудла проти Польщі»).

Водночас сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Отже обґрунтована підозра особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Прокурор не конкретизував своїх тверджень, викладених у клопотанні, щодо наявності ризику перешкоджати встановленню істини у справі шляхом знищення доказів, та такі ризики, на думку суду, не є підставними, адже на момент затвердження обвинувального акту та направлення кримінального провадження до суду сторона обвинувачення вже мала зібрати, зафіксувати та забезпечити збереження усіх доказів, якими під час судового слідства має намір доводити свою позицію та обстоювати її перед судом. Які саме докази може знищити обвинувачена за умови необрання їй найсуворішого запобіжного заходу прокурор не зазначила.

Ризик перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб прокурор не конкретизувала та не вказала в який саме спосіб, на її переконання, це можливо.

Також суду не надано стороною обвинувачення і доказів того, у ОСОБА_6 відсутні стійкі соціальні зв`язки та джерело доходів, а також і те, що вона постійно змінює місце проживання, натомість як захисник вказував про наявність у ОСОБА_6 родичів, які і ініціювали укладення з ним договору, а тимчасове перебування обвинуваченої у м. Харків обумовлювалось необхідністю лікування.

Оцінюючи надані захисником медичні довідки, суд дійшов висновку про неможливість їх врахування для оцінки стану здоров`я обвинуваченої, адже у довідці КНП «Міська лікарня № 3» Харківської міської ради від 10.04.2018 року зазначено, що вона надана ОСОБА_10 . Чоловні, натомість як ПІБ обвинуваченої є ОСОБА_6 .

Інші довідки, надані захисником, не датовані, тож актуальність відображеної у них інформації не підтверджена.

Також суд враховує і те, що за вищевикладеними висновками суду, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає положенням чинного законодавства та підлягає поверненню прокурору, при цьому судом не встановлювалась тривалість строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, натомість до особи без здійснення досудового розслідування чи проведення судового провадження щодо неї не може бути застосований будь-який запобіжний захід.

Керуючись ст. 314, 315, 392, 395 КПК України,

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за звинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України, повернути прокурору Бердянської місцевої прокуратури як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів після її оголошення через суд, який її ухвалив. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3