Дата документу Справа № 310/1419/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №310/1419/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/130/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 26 лютого 2015 року Оржонікідзовським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.186 КК України до 120 годин громадських робіт, знятий з обліку 01 червня 2016 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:

прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на 2 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишений без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд безпідставно застосував положення ст.ст.75, 76 КК України, оскільки ОСОБА_6 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, а дані про особу обвинуваченого свідчать про його небажання стати на шлях виправлення та систематичне вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі пов`язаних з викраденням чужого майна. Також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 немає місця роботи, є раніше судимою особою та знову вчинив тяжке умисне кримінальне правопорушення.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 19 грудня 2016 року приблизно о 10 годині 40 хвилин, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшов зі спини до ОСОБА_10 , та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, схопив у неї сумку та почав виривати, в результаті чого ОСОБА_10 впала на землю. Після чого ОСОБА_6 , застосовуючи свою фізичну силу, вирвав з рук потерпілої належну їй жіночну сумку вартістю 300 гривень, в якій знаходилось її майно, а саме: гаманець вартістю 200 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 150 гривень, а всього на суму 650 гривень, тим самим відкрито повторно викрав належне ОСОБА_10 майно. Після чого ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 650 гривень.

Крім того 21 грудня 2016 року приблизно о 13 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшов зі спини до ОСОБА_11 та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, схопив у неї сумку та почав виривати, внаслідок чого ОСОБА_11 впала на землю. Після цього ОСОБА_6 , застосовуючи свою фізичну силу, вирвав з рук потерпілої належну їй жіночну сумку вартістю 300 гривень, в якій знаходилось її майно, а саме: гаманець вартістю 300 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 120 гривень, мобільний телефон марки «Nomi І 188» вартістю 349 гривень, а всього на суму 1069 гривень, тим самим відкрито повторно викрав належне ОСОБА_11 майно. Після цього ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на свій власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 1069 гривень.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших, окрім показань обвинуваченого, доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, вчинений повторно.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд врахував те, що останній вчинив тяжке кримінальне правопорушення, є раніше судимою особою, свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро розкаявся. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття обвинуваченого. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення обвинуваченим злочину відносно особи похилого віку.

З урахуванням фактичних обставин провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Однак, мотивуючи свої висновки про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення, та не врахував те, що ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення аналогічного умисного злочину проти власності, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, що свідчить про те, що останній не став на шлях виправлення, за місцем проживання він характеризується задовільно, ніде не працює, не має постійного джерела доходу, призначені раніше покарання не досягли такої мети як виправлення особи. У зв`язку з цим, на думку колегії суддів, застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від призначеного покарання є безпідставним і необґрунтованим.

Тому, відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 413, 420 КПК України, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку відповідно до вимог ст.420 КПК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує, що останній раніше судимий, проте вину свою у вчиненні злочину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, матеріальну шкоду потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відшкодував в повному обсязі, що є обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням цього, колегія суддів вважає за можливе при призначенні покарання ОСОБА_6 застосувати ст.69 КК України і призначити останньому покарання у виді арешту, але на максимальний строк, передбачений законом - на строк 6 місяців, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне виключити з вироку відомості про судимість ОСОБА_6 за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2012 року, оскільки відповідно до вимог ст.89 КК України, зазначена судимість є погашеною.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.186 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Виключити з вироку посилання суду на судимість ОСОБА_6 за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2012 року, у зв`язку з її погашенням.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4