АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" серпня 2018 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000423 від 05.10.2017 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Муровані Курилівці Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні 2 неповнолітніх дітей, працюючого менеджером на ФОП ТМ «Зіньківські ковбаси», раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 травня 2018 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України і призначено йому покарання у виді 550 (п`ятсот п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 9350 ( дев`ять тисяч триста п`ятдесят) гривень штрафу.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 7000 (сім тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином.
ЄУНСС: 717/1568/17 Головуючий в І-шій інстанції:

ОСОБА_9 : 11-кп/794/302/18 Суддя - доповідач:

ОСОБА_1 : ч.1 ст.296 КК України
Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 05.10.2017 року приблизно о 12 годині 00 хвилин зайшов на земельну ділянку, яка знаходиться біля села Путрене Кельменецького району Чернівецької області та належить на праві власності потерпілому ОСОБА_7 , який запитав у обвинуваченого ОСОБА_8 , що він робить на його земельній ділянці,

на що останній розпочав в зверхній формі з ним розмовляти і у відповідь на питання потерпілого хто з ним ще є на даній земельній ділянці, безпричинно завдав потерпілому ОСОБА_7 удар кулаком руки в обличчя по губах, від чого потерпілий впав на землю. Коли потерпілий підвівся із землі обвинувачений ОСОБА_8 підняв з землі камінь, та вдарив потерпілого каменем по голові, а потім, схопивши потерпілого за шию продовжував завдавати ударів по потиличній частині голови, від чого потерпілий впав на землю. Обвинувачений ОСОБА_8 сів на потерпілого і продовжував завдавати йому ударів каменем та ногами. Дружина потерпілого відтягувала обвинуваченого від потерпілого і обвинувачений ОСОБА_8 також вдарив дружину потерпілого в голову рукою і після цього покину місце події. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців потиличної ділянки голови, виличної ділянки обличчя зліва, в ділянці козелка лівої вушної раковини, підборіддя, крововилив в слизову оболонку верхньої губи зліва, травматичний підвивих 2-го зуба зверху-зліва, садна лівої вушної раковини, задньої поверхні правої вушної раковини, мочки правої вушної раковини, по верхньому краю лівої лопатки, які згідно висновків експерта №202 від 06.10.2017 року та №240 від 23.11.2017 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На вказаний вирок районного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він просить скасувати оскаржуваний вирок районного суду, і закрити кримінальне провадження.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд при оцінці наданих сторонами провадження доказам, не взяв до уваги покази ОСОБА_8 , який вказав, що зупинився на польовій дорозі щоб справити природні потреби, при цьому нікого в цей час на місці події не було, ніяких ознак того, що ця територія є приватною власністю потерпілого ОСОБА_7 не було, тому на думку апелянта громадський порядок не був порушений, в чому полягає порушення громадського порядку на досудовому слідстві та в районному суді не було встановлено.

Апелянт не погоджується з тим, що покази потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протокол слідчого експерименту від 16.11.2017 року та висновок експерта №202 від 06.10.2017 року та №240 від 23.11.2017 року, узгоджуються між собою та спростовують покази обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки свідки в один голос стверджували, що удари були нанесені потерпілому каменем, внаслідок чого було розбито голову, одно вухо і друге, з ран текла кров, кров була на светрі, кров була і на камені, однак у висновках судово-медичного експерта відсутні ознаки на те, що на тілі потерпілого є будь-які свіжі рани з яких текла чи могла текти кров.

Також, потерпілий ОСОБА_7 , та його дружина ОСОБА_11 , поняті ОСОБА_12 , ОСОБА_13 вказують на те, що камінь яким наносив обвинувачений ОСОБА_8 , потерпілий передав слідчому ОСОБА_14 , в присутності начальника СВ Кельменецького ВП ОСОБА_15 , однак такий речовий доказ в матеріалах кримінального провадження відсутній, начальник СВ ОСОБА_15 під час допиту в судовому засіданні районного суду такий факт не підтвердив. При цьому, в задоволенні клопотання про виклик та допит в суді слідчого ОСОБА_14 йому було відмовлено.

Крім цього, стверджує, що судом не було з`ясовано, яким чином дане кримінальне провадження потрапило до заступника начальника слідчого відділу ОСОБА_16 , який здійснював процесуальні дії в проваджені в якому він не мав права цього робити.

Залишено поза увагою питання про те, чи міг потерпілий ОСОБА_7 отримати зазначені у висновку експерта тілесні ушкодження при падінні з висоти власного зросту.

Безпідставно відмовлено на думку апелянта у виклику експерта ОСОБА_17 , та проведення додаткової експертизи для з`ясування даної обставини.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження не надходило.

На вказану апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , надійшло заперечення від потерпілого ОСОБА_7 , в якому він просить оскаржуваний вирок районного суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_8 та діючий в його інтересах захисник ОСОБА_10 не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 травня 2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає за необхідне розглянути подану апеляційну скаргу у відсутність вказаних учасників кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст оскаржуваного вироку суду та вимоги апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , яка просила залишити вирок районного суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального провадження, визнаних судом доведеними, та ґрунтується на досліджених у ході судового розгляду і належним чином оцінених у вироку показаннях обвинуваченого, потерпілого, свідків, ряду письмових доказів, яким судом була надана оцінка з точки зору їх достатності та взаємозв`язку згідно вимог ст.ст.94, 374 КПК України.

В судовому засіданні районного суду обвинувачений ОСОБА_8 не визнавав своєї вини в інкримінованому йому злочині та надав суду показання з яких вбачається, що 05.10.2017 року після 09 год. він на автомобілі «Део Ланос» зупинився поблизу села Путрене, так як він мав проблеми з шлунком. Він зайшов на земельну ділянку, де росли буряки, щоб справити природні потреби. В цей час він побачив, що до нього під`їжджав потерпілий з дружиною, яких він раніше не знав. Потерпілий підійшов до нього та розпочав нецензурно лаятись. При цьому він намагався штовхнути його руками в груди, але він відступився і потерпілий впав на землю на буряки. Він пішов до автомобіля і коли обернувся, то бачив на губі у потерпілого кров. Він потерпілому не завдавав жодних ударів та не штовхав його. Потерпілий та його дружина оговорюють його. Після цих подій він приїжджав до потерпілого попросити вибачення та владнати ситуацію з кримінальним провадженням, так як воно було безпідставним, але потерпілий прогнав його з свого господарства.

Незважаючи на невизнання своєї вини в суді першої інстанції та наведені в поданій апеляційній скарзі доводи, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена сукупністю досліджених районним судом доказів.

Так, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , а також на дані, які містяться в письмових доказах, наявних в матеріалах кримінального провадження, зокрема, - висновку експерта № 202 від 06.10.2017 року, зі змісту якого вбачається, що у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців потиличної ділянки голови, виличної ділянки обличчя зліва, в ділянці козелка лівої вушної раковини, підборіддя, крововилив в слизову оболонку верхньої губи зліва, травматичний підвивих 2-го зуба зверху-зліва, садна лівої вушної раковини, задньої поверхні правої вушної раковини, мочки правої вушної раковини, по верхньому краю лівої лопатки. Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок щонайменше восьмиразової дії тупих твердих предметів, цілком можливо внаслідок травматичної дії кулаків рук, ніг, взутих в тверде взуття, каменю. По часу свого виникнення відповідають на 05.10.2017року, тобто їх виникнення можливе при обставинах та час вказаних потерпілим та відносяться до легких тілесних ушкоджень; - додаткового висновку експерта № 240 від 23.11.2017 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців потиличної ділянки голови, виличної ділянки обличчя зліва, в ділянці козелка лівої вушної раковини, підборіддя, крововилив в слизову оболонку верхньої губи зліва, травматичний підвивих 2-го зуба зверху-зліва, садна лівої вушної раковини, задньої поверхні правої вушної раковини, мочки правої вушної раковини, по верхньому краю лівої лопатки. Дані тілесні ушкодження виникли внаслідок щонайменше восьмиразової дії тупих твердих предметів, цілком можливо внаслідок травматичної дії кулаків рук, ніг, взутих в тверде взуття, каменю. По часу свого виникнення відповідають на 05.10.2017року, тобто їх виникнення можливе при обставинах та час вказаних потерпілим та відносяться до легких тілесних ушкоджень; - протоколу проведення слідчого експерименту від 16.11.2017 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_7 за участю понятих та статиста показав та вказав яким чином, яким предметом і куди завдавав йому ударів обвинувачений ОСОБА_8 05.10.2017 року.

Зазначені вище докази були безпосередньо досліджені районним судом під час судових засідань та ретельно перевірені апеляційною інстанцією.

Дослідивши та оцінивши наведені докази, як окремо, так і в їх сукупності з урахуванням приписів ст.94 КПК України, суд вірно встановив, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду, з чим погоджується і апеляційний суд.

Підстав сумніватись та недовіряти показанням потерпілого, свідків у колегії суддів немає, оскільки вони були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, підстав оговорювати обвинуваченого вони не мали, оскільки вони раніше не були з ним знайомі, при цьому, вони у своїй сукупності узгоджуються між собою й з письмовими доказами, а тому у колегії суддів відсутні сумніви у їх правдивості.

Оскільки вказані показання та письмові докази не суперечать один одному, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного, то, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Колегія судів погоджується з висновками районного суду, про відхилення доводів адвоката ОСОБА_10 з приводу відсутності речового доказу знаряддя злочину каменю, як на підставу недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, так як ця обставина, що обвинувачений завдавав ударів потерпілому каменем підтверджені показаннями потерпілого, свідків, які узгоджуються з висновками експерта в частині характеру та механізму виникнення тілесних ушкоджень потерпілого, зокрема, крім іншого, внаслідок травматичної дії каменю.
Крім цього, апеляційний суд погоджується з позицією районного суду, щодо відхилення доводів адвоката ОСОБА_10 з приводу того, що в протоколі слідчого експерименту з участю потерпілого відсутні повні дані про технічний засіб, яким здійснювалася фото фіксація слідчого експерименту, оскільки суд не обґрунтовував свої висновки доказами у вигляді фото таблиць до протоколу проведення слідчого експерименту.
Доводи апелянта про те, що досудове розслідування здійснювалося особою, яка не мала права цього робити, оскільки начальник слідчого відділення ОСОБА_15 письмових чи усних наказів про спрямування цього кримінального провадження слідчому ОСОБА_16 не давав, є безпідставними та помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень п.8 ч.1 ст.3 КПК України керівник органу досудового розслідування - начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України та його заступники, які діють у межах своїх повноважень.

Частиною 2 ст.39 КПК України регламентовано повноваження керівника органу досудового розслідування, відповідно до яких він уповноважений:

1) визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих;

2) відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування вмотивованою постановою за ініціативою прокурора або з власної ініціативи з наступним повідомленням прокурора та призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування;

3) ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування, давати слідчому письмові вказівки, які не можуть суперечити рішенням та вказівкам прокурора;

4) вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим;

5) погоджувати проведення слідчих (розшукових) дій та продовжувати строк їх проведення у випадках, передбачених цим Кодексом;

6) здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого;

7) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.214 КПК України слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, при цьому, відповідно до положень ст.39 КК України начальник слідчого відділу може мати заступника (заступників), які виконують його обов`язки.

Як було встановлено апеляційним судом під час розгляду даного кримінального провадження слідчий ОСОБА_16 , є заступником начальника СВ Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області та має такі ж функціональні та процесуальні повноваження, якими наділений і керівник. Згідно своїх посадових обов`язків ОСОБА_16 мав повноваження здійснювати досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Усі процесуальні дії, вчинені ОСОБА_16 та оформлені процесуальні документи у кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР за № 0000423 від 05.10.2017 року, відносно ОСОБА_8 відповідають вимогам КПК України.

Досудове розслідування здійснювалося уповноваженим кримінальним процесуальним законом суб`єктом заступником начальника СВ Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області капітаном поліції ОСОБА_16 , оскільки вказаний працівник поліції зазначений в ЄРДР, як слідчий органу досудового слідства в даному кримінальному провадженні, як того вимагає ч.5 п.6 ст.214 КПК України, що підтверджується скріном з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.к.п.143), а тому відсутні правові підстави сумніватися у його процесуальних повноваженнях.
Досудове розслідування проведено повно, об`єктивно та неупереджено, уповноваженими на те особами, в межах наданих їм повноважень та у відповідності до ст.ст.38, 39, 40 КПК України, після внесення відомостей до ЄРДР.
Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 про те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи є помилковими, оскільки суд у встановленому законом порядку розглянув вказане клопотання, та належним чином обґрунтував причини відмови в його задоволенні, з таким висновком районного суду погоджується і апеляційна інстанція.
Безпідставними є і доводи апелянта про те, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, яке інкримінується йому за ч.1 ст.296 КК України, оскільки дане кримінальне правопорушення полягало у вчиненні злочину проти громадського порядку, а саме в застосуванні обвинуваченим ОСОБА_8 , який перебувавши на земельній ділянці, яка належить на праві власності потерпілому ОСОБА_7 , насильства, зокрема, побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому, обвинувачений поводивши себе нахабно, проявляв безсоромність та знущання над безпорадним потерпілим, який був фізично слабшим від обвинуваченого, що відбувалося на очах дружини потерпілого.

Відповідно до роз`яснень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство», ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна.

Тобто, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.296 КК України, порушивши громадський порядок, недоторканість, безпеку та здоров`я потерпілого ОСОБА_7 з метою показати свою зверхність та самоутвердитись, з яким до вказаних подій не був знайомий, що свідчить про раптовий нікчемний привід для спричинення тілесних ушкоджень.
Беручи до уваги правовий висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 04.10.2012 року у справі №5-17кс12, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, є така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив. Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між особою та потерпілим. Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
Розглядаючи дане кримінальне провадження суд першої інстанції та апеляційний суд, прийшли до переконання, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 свідчать про наявність такої обов`язкової ознаки хуліганства, як особлива зухвалість у його діях, так як ці дії по відношенню до потерпілого ОСОБА_7 були позбавленні будь-якої необхідності, постали із бажання обвинуваченого показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст.50, 65-67 КК України та роз`яснень п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд призначив йому покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення, та відповідатиме меті покарання, передбаченій ст.50 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

При цьому суд, з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи прийшов до вірного висновку визначивши йому покарання у виді штрафу.

Також, колегія суддів погоджується із висновком районного суду відносно того, що оскільки на момент вчинення злочину потерпілий ОСОБА_7 не досяг 60 річного віку, а тому не слід вважати обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_8 був вирішений судом у відповідності до положень ст.ст.128, 129 КПК України.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, доводи апелянта повністю спростовуються правильними висновками районного суду.
Обставини справи судом з`ясовано повно і об`єктивно. Будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, які б вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення по даній справі допущено не було.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 травня 2018 року, щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2

"Копія. Згідно з оригіналом."
Суддя доповідач _________________ ОСОБА_1
(посада) (М.П., підпис) (ПІБ)

15.08.2018 року

(дата засвідчення копії)