Справа №463/3826/18
Провадження №1-кс/463/1731/18
У Х В А Л А

12 жовтня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, -

ВСТАНОВИВ:

на електронну адресу Личаківського районного суду м. Львова 2 липня 2018 року надійшла скарга ОСОБА_3 , відповідно до якої він просить зобов`язати керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 зареєструвати заяву ОСОБА_3 від 24 червня 2018 року та внести відомості в ЄРДР у відповідності до вимог ст. 214 КПК України, копію витягу із ЄРДР надіслати заявнику.

Скаргу мотивує тим, що 24 червня 2018 року ним на електронну адресу Львівської місцевої прокуратури № 1 надіслано заяву про вчинення кримінального правопорушення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 , передбаченого ст. 375 КК України. Однак у визначені в ст. 214 КПК України строки вказана заява не зареєстрована, відповіді щодо прийнятого рішення не надано.

В судове засідання 3 липня 2018 року особа, яка подала скаргу ОСОБА_3 , будучи повідомленим про час і місце проведення такого, не з`явився. Розгляд скарги було відкладено на 19 липня 2018 року та здійснено виклик особи, яка подала скаргу судовою повісткою, яку ОСОБА_3 отримав 11 липня 2018 року, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте повторно ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

У зв`язку з повторною неявкою особи, яка подала скаргу в судове засідання, відсутністю оригінального («мокрого») підпису особи, яка таку подала на самій скарзі, ухвалою від 19 липня 2018 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова вказану скаргу залишив без розгляду, враховуючи позицію викладену в Узагальненні про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а саме, що у контексті вирішення питання про дії суду в разі відсутності скаржника, який заявив клопотання про розгляд скарги без його участі, а також належним чином повідомленого скаржника, який не з`явився на такий розгляд, слід зважати на те, що слідчим суддям доцільно у таких випадках залишати скаргу без розгляду. У випадку залишення скарги без розгляду скаржник буде мати право повторно звернутися з такою в суд.

Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_3 подав 27 липня 2018 року апеляційну скаргу на вказану ухвалу, мотивуючи її тим, що суд при винесені оскаржуваної ухвали розглянув справу у його відсутності, порушив строки розгляду, а не прибув до суду у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі в Залізничному районному суді м. Львова. Доказів зайнятості не подав.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 1 серпня 2018 року ухвалу слідчого судді від 19 липня 2018 року скасовано, скаргу повернено до Личаківського районного суду м. Львова для виконання вимог глави 26 КПК України. Скасовуючи ухвалу слідчого судді, Апеляційний суд виходив з мотивів, що слідчим суддею постановлено ухвалу, яка не входить до переліку рішень слідчого судді, які можуть бути постановлені за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, що суперечить ст. 307 КПК України.

Після виправлення описки в ухвалі Апеляційного суду Львівської області, вказані матеріали по скарзі ОСОБА_3 поступили до Личаківського районного суду м. Львова 27 вересня 2018 року.

28 вересня 2018 року у відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вказана скарга для розгляду була передана слідчому судді ОСОБА_1 .

Скарга була призначено до розгляду на 1 жовтня 2018 року. ОСОБА_3 викликався в судове засідання шляхом надіслання йому судової повістки засобами поштового зв`язку, скеруванням такої на електронну пошту з якої була надіслана скарга, а також за допомогою СМС-повідомлення, яке отримано 28 вересня 2018 року о 16 годині 12 хвилин, що стверджується довідкою про доставку СМС-повідомлення. Проте, ОСОБА_3 не з`явився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив. Через неявку особи, яка подала скаргу, розгляд такої було відкладено на 12 жовтня 2018 року о 15 годині 30 хвилин. ОСОБА_3 повторно викликався в судове засідання шляхом надіслання йому судової повістки засобами поштового зв`язку, скеруванням такої на електронну пошту з якої була надіслана скарга, а також за допомогою СМС-повідомлення, яке отримано 1 жовтня 2018 року о 19 годині 34 хвилини, що стверджується довідкою про доставку СМС-повідомлення. Крім того, ОСОБА_3 отримано 8 жовтня 2018 року також і судову повістку, яка надсилалась засобами поштового зв`язку, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, ОСОБА_3 знову в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань не подав, про причинити неявки жодного разу суд не повідомив, скаргу не підписав і така поступила до суду з електронної поштової скриньки, яка не зареєстрована в системі «Електронний суд».

Представник суб`єкта оскарження - Львівської місцевої прокуратури № 1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

За таких обставин, враховуючи обмежені строки розгляду скарги, слідчий суддя приходить до переконання, що скаргу слід розглянути у відсутності особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 та представника органу дії якого оскаржуються з наступних підстав.

Повідомлений про час і місце судового розгляду у відповідності до положень ст. 135 КПК України ОСОБА_3 , двічі в судове засідання не з`являється, про причини неявки жодного разу слідчого суддю не повідомив.

Можливості залишити скаргу без розгляду в слідчого судді відсутні, оскільки ухвалу про залишення скарги без розгляду судом апеляційної інстанції було скасовано.

Постійні неявки в судові засідання ОСОБА_3 без повідомлення про причини неявки, знаючи про обмежені строки розгляду скарг слідчим суддею, оскільки на такі вказував в апеляційній скарзі оскаржуючи ухвалу слідчого судді від 19 липня 2018 року, знаючи про свій обов`язок передбачений в ст. 306 КПК України прибути на розгляд поданої ним скарги, свідчить про умисне затягування розгляду скарги зі сторони особи, яка її подала та незацікавленості в її розгляді слідчим суддею суду першої інстанції.

Неявка представника Львівської місцевої прокуратури № 1 у відповідності до ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Дослідивши матеріали скарги вважаю, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За змістом ч. 1 ст. 214 КПК України, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.

Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування.

При безпідставно ініційованому досудовому розслідуванні порушується гарантія недоторканності суддів і їх незалежності у виконанні професійних обов`язків, спроба втручання у здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України».

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення є одним з основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України.

Втім, як правило, заяви про вчинення суддями злочину у вигляді, на думку заявника, ухвалення суддями відповідного судового рішення, викликані просто незгодою заявника з прийнятим рішенням, або бажанням таким чином вплинути на результат розгляду справи поза межами встановленої судової процедури.

Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.

Водночас, як зазначено вище, що стосується законодавчої процедури розгляду таких заяв правоохоронними органами, то після отримання відповідної заяви, відповідно до статті 214 Кримінального процесуального кодексу України , слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання такої заяви, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Аналогічна норма міститься і у Положенні про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженому наказом Генеральної прокуратури України № 139 від 6 квітня 2016 року.

Так, згідно з п. 1 розділу 3 зазначеного вище Положення, внесення відомостей до Реєстру здійснюється з дотриманням строків, визначених КПК України та цим Положенням, а саме заява, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення у термін, визначений частиною першою статті 214 КПК України.

Крім того, норми чинного КПК України не передбачають жодної гарантії для захисту своїх прав особою, щодо якої кримінальне провадження може бути розпочате безпідставно.

Наявність в чинному КПК України спрощеного порядку прийняття та реєстрації всіх без винятку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення (дійсних чи надуманих) може зробити можливим внесення будь-якої інформації до ЄРДР і відкриття, іноді безпідставного, кримінального провадження.

Отже, досудове розслідування розпочинається вже з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В свою чергу, здійснення органами досудового розслідування слідчих дій в рамках розпочатого досудового розслідування щодо надання оцінки законності судового рішення та витребування пояснень у суддів з приводу ухваленого рішення тощо при явному зловживанні учасником процесу свого законодавчого права на оскарження такого рішення до вищої інстанції не узгоджується та прямо протирічить положенням статті 124 Конституції України, оскільки делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).

Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд,

Така ситуація є особливо загрозливою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом, особливо з огляду на те, що ухвалення позитивного рішення може бути тільки на користь однієї сторони судового процесу, а інша завжди буде незадоволена результатом розгляду справи. Якщо по кожній справі за заявою незадоволеної сторони будуть внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування у відношенні судді, то судді, здійснюючи правосуддя, фактично весь час будуть перебувати під психологічним тиском та тільки те і робити, що надавати пояснення, що є порушенням конституційних гарантій незалежності судової влади та реалізації права на справедливий суд незалежним і безстороннім судом.

Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

З заяви ОСОБА_3 від 24 червня 2018 року про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України вбачається, що заявник не погоджується з прийнятими суддею процесуальним рішенням, яке було скасоване судом апеляційної інстанції, а тому вважає такі дії судді вибірковим правосуддям.

Згідно з ст. 126 Конституції України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

У відповідності до ч. 2 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.

З представленої ОСОБА_3 копії постанови Львівського апеляційного адміністративного суду не вбачається, що судом апеляційної інстанції встановлено факти ухвалення рішення суддею ОСОБА_4 внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.

Тому правові підстави для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за скаргою ОСОБА_3 від 24 червня 2018 року - відсутні.

Відповідно до ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги про зобов`язання керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви ОСОБА_3 від 24 червня 2018 року, у відповідності до ст. 214 КПК України.

Керуючись вимогами ст.ст. 214, 303, 304, 306, 307, 309, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора відмовити.

Ухвали набирає законної сили з моменту її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1