Справа № 299/3778/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.05.2018 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/172/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, з середньою спеціальною освітою, непрацюючий, не судимий, засуджений:
- за ч.2 ст. 125 КК України на два роки обмеження волі;
- за ст. 128 КК України на один рік обмеження волі.
На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на два роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового строку строком один рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень при таких обставинах.
ОСОБА_6 , 22.12.2014, близько 19 год., знаходячись у приміщенні кухні Чорнотисівського дошкільного навчального закладу, що розташований по вул. Ірхи, 1 «а» в с. Чорнотисів Виноградівського району, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджені, підійшов до ОСОБА_11 та наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя, в результаті чого ОСОБА_11 втративши рівновагу впав на підлогу приміщення та відповідно до висновку комісійної судово - медичної експертизи № 55 від 03.10.2016, отримав тілесні ушкодження у вигляді синців, саден та забою м`яких тканин, які за своїм характером потягли за собою розлад здоров`я на час менше 6 днів і за цією ознакою, згідно п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості
тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, а також внаслідок вищевказаного удару в обличчя ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, закритого перелому кісток носа, які за своїм характером, потягли за собою розлад здоров`я на час більше 6 але менше 21 дня, і за цією ознакою згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Також, 22.12.2014, близько 19 год. ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні кухні Чорнотисівського дошкільного навчального закладу, що розташований по вул. Ірхи, 1 «а» в с. Чорнотисів Виноградівського району, діючи необережно, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, внаслідок злочинної недбалості, не передбачивши можливість настання наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачати, умисно з метою спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_11 , де наніс останньому один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя, в результаті чого ОСОБА_11 втративши рівновагу, отримавши прискорення, впав на підлогу приміщення кухні та під час падіння при форсованій внутрішній ротації і підвертанні ступні, в ході чого відбулася ротація гомілки навкруг власної вісі при фіксованій ступні, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 55 від 03.10.2016, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістки, закритого перелому внутрішньої кісточки правого гомілково-ступневого суглобу, які за своїм характером потягли за собою розлад здоров`я більше 21 дня і за цією ознакою, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
В апеляційних скаргах:
Обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Клопоче про дослідження в ході апеляційного розгляду аудіо запису судових засідань, якими підтверджено наявність процесуальних порушень, а саме: проведено підготовче судове засідання за відсутності обвинуваченого, відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків зі сторони захисту, відмовлено в задоволенні клопотання про залучення захисника. Вказує на те, що отримав тілесні ушкодження від ОСОБА_11 , який наніс йому удар викруткою по лівому зап`ястю, притиснув його до стіни у приміщенні Чорнотисівського ДНЗ, а він лише відштовхнув потерпілого, після чого вийшов з приміщення кухні та попрямував до сільської амбулаторії, де йому надали допомогу та поставили діагноз. Зазначає, що разом з ним були свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , про наявність яких він вказував слідчому під час допиту, а в суді звертався з письмовим клопотанням про їх допит, однак йому безпідставно було відмовлено в задоволенні цього клопотання. В його діях є всі ознаки необхідної оборони, а тому такі дії не можуть бути визнані злочином. Вказує також на те, що заявляв клопотання про надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження та про залучення до розгляду захисника, однак такі клопотання були проігноровані судом першої інстанції. Зазначає, що не отримував повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, як і копію обвинувального акту разом з реєстром матеріалів досудового розслідування, а лише
підписав певні документи на прохання слідчого, який запевнив, що кримінальне провадження буде закрито. Просить врахувати, що неодноразово подавав в усній та письмовій формі клопотання про наявність підстав для повернення обвинувального акту прокурору. Зазначені обставини, на його думку свідчать про порушення вимог ст. 293 КПК України, оскільки обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування вперше побачив 13.03.2017, у приміщенні Виноградівського районного суду. В даному випадку порушено принципи верховенства права, законності, поваги до людської гідності, змагальності сторін. Вказує на практику Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008, відповідно до вимог якої звернено увагу на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду. Обвинувальний акт, складений щодо нього не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому є більше інформації про підозрюваного та потерпілого, ніж визначено законодавством, зміст обвинувального акту не містить посилання на дати редакції статей Закону України про кримінальну відповідальність, не містить відтисків печаток установ, працівники якої його затвердили та склали, а тому він не набув статус офіційного документу, не містить чітке формулювання обвинувачення, оскільки в ньому є скорочення певних медичних термінів, злочин, передбачений ст. 128 КК України є необережним, але в акті зазначено про вчинення такого - умисно. Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування немає інформації про застосування заходу забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування тимчасового доступу до речей та документів на підставі ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 07.09.2016, що являється порушенням процесуальної норми. В порушення вимог ст. 293 КПК України, відповідно до якої одночасно з переданням обвинувального акту до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати його копію підозрюваному, його захиснику, законному представнику, так як обвинувальний акт складено та затверджено прокурором 16.12.2106, розписка про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування також датована 16.12.2016, однак супровідний лист про направлення до суду обвинувального акту містить дату 27.12.2016. Під час досудового розслідування допитувались також інші свідки події, які по невідомим причинам не були допитані судом першої інстанції, тобто допущена неповноту судового розгляду. Не погоджується з рішенням суду в частині призначеного покарання та визначеним іспитовим строком , оскільки працює за кордоном, утримує сім`ю, в тому числі малолітню внучку, що в свою чергу позбавить права на нормальний соціальний розвиток членів його сім`ї. В обвинувальному вироку не має даних про скасування заходу забезпечення кримінального провадження, даних про його сімейний стан, освіту, редакцію Закону про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення. Звертає увагу на необхідність врахування практики Верховного Суду України, зокрема, згідно Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.1997 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» де вказано, що вся діяльність повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина. У стадії віддання обвинуваченого до суду і в стадії судового розгляду суди повинні з`ясовувати, чи було виконано під час попереднього розслідування справи вимоги процесуального закону, чи не були порушені права підозрюваного, обвинуваченого при затриманні, арешті, проведенні обшуку та чи не були обмежені права потерпілих та інших учасників кримінального процесу.
Зазначає, що право на захист є однією з основних засад судочинства, важливою гарантією об`єктивного розгляду справи та запобіганню притягнення до кримінальної відповідальності невинуватих осіб. Вказує на рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009, в якому визначено, що конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина і в цьому полягає його соціальна значимість. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому, у передбачених законом випадках, зокрема, для захисту прав і свобод дітей, неповнолітніх та для захисту від обвинувачення, відповідні державні органи, їх посадові та службові особи під час здійснення своїх повноважень зобов`язані забезпечити надання зазначеним особам необхідної правової допомоги. Право на правову допомогу-гарантоване державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 подав до суду клопотання, в якому просить закрити кримінальне провадження про його обвинувачення за ч.1 ст.125, ст. 128 КК України у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Прокурор Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури просить вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та виключити з мотивувальної частини вироку твердження суду «умисними» при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 за ст. 128 КК України. Вважає, що суд першої інстанції в повній мірі з`ясував обставини, встановлені під час кримінального провадження та здійснив перевірку їх доказами, дав їм належну оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, однак при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведений, суд не вірно вказав форму вини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 .. Зазначає, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 128 КК України характеризується виною у формі необережності, а тому суд першої інстанції не вірно прийшов до висновку про наявність умисних дій в діяння ОСОБА_6 щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. З врахуванням наведеного, твердження суду «умисними» не відповідає матеріалам судового провадження та підлягає виключенню з об`єму обвинувачення.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану ними апеляційну скаргу, просили закрити провадження у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до відповідальності та їх заперечення щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка підтримала подану прокурором апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не вбачається, а апеляційна скарга прокурора та клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають задоволенню, виходячи з таких обставин.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У відповідності до вимог ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як установлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування й судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ст. 128 КК України при обставинах викладених у вироку суду, ґрунтуються на зібраних та досліджених при судовому розгляді доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Кваліфікація діянь обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.125, ст..128 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а також необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження є вірною.
Мотивуючи висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та письмовими доказами, а саме: протоколом проведення слідчих експериментів від 26.10.2016 та висновками судово-медичних експертиз, які судом перевірені під час судового розгляду.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, така повністю підтверджена доказами, дослідженими під час судового розгляду, які оцінені судом відповідно до вимог статті 94 КПК України.
Зокрема, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 , наданих ним у суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження внаслідок падіння на сходах дошкільного закладу, жодних ударів рукою він йому не наносив. Також, зазначив ОСОБА_11 перебував у стані алкогольного сп`яніння. 22.12.2014, коли прийшов до дошкільного закладу, завідувач та працівники перебували у стані алкогольного сп`яніння, знаходились на кухні, а ОСОБА_11 спав у котельні. Завідувача хотів направити на освідчення та викликати швидку. У цей час до нього підбіг ОСОБА_11 , який наніс йому удар викруткою по руці. У відповідь він поклав ОСОБА_11 на стілець, після чого вийшов на вулицю, тоді ОСОБА_11 , наздоганяючи його впав на сходах та отримав тілесні ушкодження.
Показаннями потерпілого ОСОБА_11 стверджується, що 22.12.2014 перебував на роботі, а саме в котельні навчального дошкільного закладу с. Чорнотисів, де працює кочегаром, а також він є депутатом сільської ради. 22.12.2014 на кухні садка знаходився він, завідувач та інші працівники. Близько 18 год. 45 хв. прийшов ОСОБА_6 та почав у грубій формі розмовляти із завідувачем. На що, він зробив йому зауваження про те, що із жінкою так розмовляти не можна, за що ОСОБА_6 наніс йому удар по обличчю, від чого впав та втратив свідомість. Коли прийшов до тями, ОСОБА_6 вже не було. Після чого, йому було надано медичну допомогу. Підстав оговорювати обвинуваченого, у нього не має.
Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні підтвердили, що тілесні ушкодження ОСОБА_11 були заподіяні ОСОБА_6 в процесі сварки між ними.
Ці показання та показання потерпілого ОСОБА_11 стосовно нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_6 в цілому аналогічні і такі, що підтверджують отримання потерпілим тілесних ушкоджень, при наведених в обвинуваченні обставинах.
Безпідставними є доводи обвинуваченого про те, що показання вказаних свідків є недостовірними, позаяк показання свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 давали з дотриманням вимог КПК України, вони є логічно послідовними та узгоджуються з показаннями потерпілого. Підстав вважати їх неналежними чи недостовірними немає.
Вина ОСОБА_6 в сукупності з показаннями свідків підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема, заявою ОСОБА_11 про злочин; протоколами проведення слідчих експериментів від 26.10.2016 та фото таблицями до них, згідно яких підтверджується місце та обставини спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та надання останньому медичної допомоги; висновком експерта №544 від 31.12.2014 та додатковим висновком експерта №88 віл 25.03.2017 , згідно яких виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді синців, саден та забою м`яких тканин, закритого перелому кісток носа, закритого перелому зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістки, закритого перелому внутрішньої кісточки правого гомілково-ступневого суглобу, які по давності виникнення вкладаються в строк події, що мала місце 22.12.2014.
Згідно висновку експерта №55 комісійної експертизи від 03.10.2016, тілесні ушкодження ОСОБА_11 у вигляді синців, саден та забою м`яких тканин, які за своїм характером потягли за собою розлад здоров`я на час менше 6 днів і за цією ознакою, згідно п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності; тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, закритого перелому кісток носа, які за своїм характером, потягли за собою розлад здоров`я на час більше 6 але менше 21 дня, і за цією ознакою згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я; тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістки, закритого перелому внутрішньої кісточки правого гомілково-ступневого суглобу, за своїм характером потягли за собою розлад здоров`я більше 21 дня і за цією ознакою, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Апеляційним судом не встановлено, а в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 не наведено даних, які б ставили під сумнів правдивість показань потерпілого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та висновків судово-медичного експерта щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому ОСОБА_11 , а тому твердження обвинуваченого в його апеляційній скарзі про те, що висновки суду щодо його вини в інкримінованих злочинах, будуються на неправдивих показаннях потерпілого та свідків, є необґрунтованими і такі апеляційним судом відхиляються.
Дослідивши в судовому засіданні усі докази у справі та оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що у діяннях ОСОБА_6 містяться ознаки складу злочинів, передбачених ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та ст.128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження .
Посилання ОСОБА_6 у своїх показаннях та доводах в апеляційній скарзі на те, що діяв у стані необхідної оборони не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження і доказах, які досліджено судом.
За змістом ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від
суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
При наведених обставинах ОСОБА_6 не перебував у стані необхідної оборони, а характер і засоби, які він застосував в даній ситуації щодо потерпілого не відповідали характерові і небезпечності посягання, незалежно від особи ініціатора сварки, яка виникла.
Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_6 наведені ним в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не досліджено всі докази, які заявлялись ним, а твердження про вручення йому обвинувального акту лише 13.03.2017, спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, власноручною розпискою ОСОБА_6 про отримання ним 16.12.2016 копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування.
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засідання, судом першої інстанції з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини, які могли мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Об`єктивних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження інших доводів, викладених обвинуваченим в апеляційній скарзі надано не було і такі не були встановлені судом апеляційної інстанції.
Як вбачається із вироку, при обранні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, його характеристику, обставини за яких були вчинені кримінальні правопорушення і призначив йому покарання згідно санкцій ч.2 ст.125, ст.128 КК України, визначивши остаточне покарання у відповідності до вимог ст.70 КК України.
Таке призначене покарання ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по кримінальному провадженні судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.
З врахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.
Разом з тим, згідно ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вірно кваліфіковано діяння ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, проте, в мотивувальній його частині при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 , визнаного судом доведеним за вказаною статтею, помилково зазначено про умисні дії ОСОБА_6 за вказаним обвинуваченням.
Оскільки таке формулювання суперечить встановленим судом першої інстанції обставинам та положенням ст.374 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на умисні дії ОСОБА_6 при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним за ст.128 КК України.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_6 до зміни.
Згідно ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
За змістом п.2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Відповідно до ч. 2 ст.12 КК України злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Санкція ч. 2 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до одного року, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років, а санкція ст.128 КК України, передбачає покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до двох років, у зв`язку з чим злочини, передбачені ч.2 ст.125, ст.128 КК України є злочином невеликої тяжкості, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України.
Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 125 КК України та ст.128 КК України, які вчинені ним 22.12.2014, тобто після вчинення даних кримінальних правопорушень до набрання вироком законної сили минуло більше трьох років.

Оскільки на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції строки давності передбачені п.2 ч. 1 ст.49 КК України вже минули, відповідно до положень ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_6 підлягає звільненню від покарання, призначеного судом першої інстанції за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ст.128 КК України, а тому клопотання ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст..49 КК України підлягає до часткового задоволення.

Решта доводів апеляційної скарги не носять правового характеру, і не впливають на законність та обґрунтованість постановленого в даному кримінальному провадженні судового рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування вироку з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції, перевіркою матеріалів кримінального провадження в апеляційному порядку не встановлено.

-9-

Керуючись ст.ст. 404,405,407,408,409,418,419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11. 2017 щодо ОСОБА_6 - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 щодо ОСОБА_6 посилання суду на умисні дії при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 , визнаного судом доведеним за ст.128 КК України.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання призначеного вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11. 2017 з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді: