УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1527/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
16 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Березна Хмельницького району Вінницької області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, розлученого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, -
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 не оскаржуючи фактичних обставин вчинення злочину, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить вирок суду в частині призначення покарання та вирішення її цивільного позову скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті з позбавленням права керування транспортними засобами. Заявлений нею цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 солідарно на її користь матеріальну шкоду в сумі 25 333,30 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000грн. Вважає вирок суду несправедливим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, про можливість перевиховання та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки за весь час розгляду справи він жодного разу не вибачився за скоєне, належних висновків для себе не зробив та жодним чином не виказав, що готовий понести покарання. Крім того, вважає, що суд безпідставно послався на те, що обвинувачений відшкодував спричинену шкоду, оскільки ОСОБА_9 відшкодував лише 5000 грн., а це не відповідає повному відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Вказує, що суд належним чином не врахував особу обвинуваченого та думку потерпілої щодо призначення покарання, внаслідок чого неправильно застосував норми кримінального процесуального закону, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, та безпідставно задовольнив клопотання сторони захисту про застосування щодо обвинуваченого ЗУ «Про амністію у 2016 році».
В запереченнях на апеляційну скаргу, які надійшли від прокурора ОСОБА_12 та цивільного відповідача ОСОБА_11 , йдеться про безпідставність доводів апелянта та про законність вироку суду.
Вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 (один) рік, покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ст.76 КК України.
Звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь держави 4460,74 грн. процесуальних витрат на проведення судових експертиз.
Стягнуто з цивільного відповідача ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_10 463,40 грн. майнової шкоди. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_10 про стягнення майнової та моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, 15 березня 2017 року близько 13 год. обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Mersedes Benz Sprinter», р.н. НОМЕР_1 , рухався автодорогою «Овруч-Словечно» в напрямку м. Овруч. Проїжджаючи зазначеною автодорогою неподалік с.Піщаниця ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), які вимагають від водія транспортного засобу під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху врахувати дорожню обстановку, особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, а також в залежності від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливості вантажу, що перевозиться і стану транспортного засобу дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Не дотримавшись вказаних ПДР та не врахувавши дорожні умови і дорожню обстановку, ОСОБА_9 почав здійснювати маневр обгону попутного транспортного засобу - саморобного трактора з причіпом під керуванням ОСОБА_13 , але при цьому не переконався в тому, що зустрічна смуга руху, на яку він почав виїжджати, вільна від зустрічних транспортних засобів на відстані достатній для завершення обгону, чим порушив вимоги п.14.2 ПДР. Усвідомлюючи, що він не встигає виконати маневр обгону, обвинувачений застосував екстрене гальмування та не впоравшись з керуванням автомобіля, здійснив наїзд на дерев`яний причіп вказаного саморобного трактора під керуванням ОСОБА_13 . Внаслідок цього наїзду пасажир трактора ОСОБА_14 отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент їх спричинення у вигляді ушитої рани на передній поверхні, на межі верхньої з переходом на середню третину лівої гомілки, відкритого перелому лівої великогомілкової кістки на межі верхньої та середньої третин.
Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 12.1, 13.1 та 14.2 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, що спричинило її негативні наслідки, тобто отримання потерпілим ОСОБА_14 тяжких тілесних ушкоджень.
В засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_10 не з`явилася, надала заяву про розгляд апеляційної скарги у її відсутність.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ніким з можливих апелянтів не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні свою вину у вчиненому визнав повністю. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 суд визнав щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій завданого кримінальним правопорушенням майнового збитку. Обставин, що обтяжують його покарання судом не встановлено. Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, думку потерпілої ОСОБА_10 , яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.
На підставі викладеного, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі та відповідно до ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
З врахуванням наведеного, колегія судді погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_9 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи
тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде
висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при призначенні покарання вмотивовано висновок про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням та зазначено обставини, що знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення.
Зазначення апелянтом про те, що суд належним чином не врахував особу обвинуваченого та думку потерпілої стосовно призначення покарання, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції. Посилання апелянта на те, що суд безпідставно послався як на пом`якшуючу обставину відшкодування шкоди обвинуваченим ОСОБА_9 , оскільки ним відшкодував лише 5000 грн., а це не відповідає повному відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки 5000 грн. обвинувачений перерахував потерпілій в добровільному порядку, а не в рахунок задоволення її цивільного позову.
Доводи апелянта про необхідність позбавлення обвинуваченого ОСОБА_9 права керування транспортними засобами, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки, враховуючи думку потерпілої ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції не наполягала на призначенні суворого покарання, особу обвинуваченого ОСОБА_9 та обставини вчинення ним кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_9 основного покарання без застосування додаткового. Разом з тим, в апеляційній скарзі не наведено доводів, які б слугували безумовною підставою щодо обов`язкового призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки останній являється батьком неповнолітньої дитини сина ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_15 та не позбавлений відносно сина батьківських прав.
Щодо вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , слід зазначити наступне.
Судом частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , яка понесла майнові витрати у зв`язку з лікуванням її брата після дорожньо-транспортної пригоди, та відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на поховання ОСОБА_14 , оскільки смерть останнього не знаходиться в причинному зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Наведені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на досліджених матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.
Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Отже, враховуючи, що смерть ОСОБА_14 не знаходиться в причинному зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а потерпіла ОСОБА_10 , як сестра загиблого ОСОБА_14 , не входить до переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив потерпілій ОСОБА_10 в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду законний та обґрунтований і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: