Провадження № 1-кс/761/8017/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах Товариств з обмеженою відповідальністю «Фортплюс» та «Толлінг» про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 56,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник власників майна ТОВ «Фортплюс» та «Толлінг» адвокат ОСОБА_4 з клопотанням про скасування арешту майна.

На обґрунтування клопотання заявник зазначив, що згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2018 у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 56 накладений арешт на безготівкові грошові кошти вказаних товариств, що знаходяться на їх банківських рахунках в банківській установі АТ «Таскомбанк» (МФО 339500).

На думку представника власників майна, арешт накладений необґрунтовано, оскільки відсутні докази того, що кошти на цих рахунках здобуті злочинним шляхом, тобто вищевказане майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, отже не є речовими доказами.

До суду представник ТОВ «Фортплюс» та «Толлінг» адвокат ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не прибув. Зазначена обставина у силу ст. 172, 174 КПК не є перешкодою для розгляду клопотання.

Слідчий ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання, вважаючи, що арешт накладений обґрунтовано, на теперішній час досудове розслідування триває, зберігається необхідність застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження. Грошові кошти є речовим доказом, оскільки існують підстави вважати, що вини набуті злочинним шляхом.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представників власника майна, заперечення прокурора та слідчого, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

У силу ст. 131, 132 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення. При цьому підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КПК процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК, чинними на момент прийняття такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК арешт накладається з метою забезпечення речових доказів.
Частиною 1 статті 98 визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які містять відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у т.ч. гроші, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Факт того, що слідчий суддя, ухвалюючи 23.03.2018 рішення про задоволення клопотання слідчого, застосував ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення (справа №761/10291/18, провадження №1-кс/761/7095/2018), свідчить про встановлення ним складових, які дозволили прийняти позитивне для слідчого рішення. Зокрема, слідчим суддею зазначено, що є достатні підстави вважати, що піддані арешту кошти набуті у результаті кримінального правопорушення.

Представник власників майна, звертаючись з клопотанням про скасування арешту, також не спростував висновків слідчого судді, не довів відсутність обставин, з наявністю яких стаття 132 КПК пов`язує можливість накладення арешту.

Крім того, представник не прибувши до суду, не використав можливості довести перед судом наявність підстав для задоволення клопотання.

Слідчий суддя зазначає, що згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Одним із завдань арешту майна є запобігання можливості приховування, зникнення, використання, передачі, відчуження майна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, у такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Слідчий суддя, вирішуючи питання, чи є майно, щодо якого ініціювалося накладення арешту, речовим доказом, фактично зазначив, що воно має ознаки, зазначені у ч. 2 ст. 167 КПК, тобто має властивості, передбачені ст. 98 КПК, оскільки до речових доказів кримінально-процесуальний закон відносить цінності, набуті кримінально протиправним шляхом.

Доводи слідчого, наведені під час розгляду клопотання про скасування арешту, є переконливими, підтверджують, що піддані арешту безготівкові кошти могли бути отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасований за клопотанням власника майна за умови, що останній доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладений необґрунтовано.

Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести ті обставини, які можуть стати підставою для скасування арешту.

Отже, власник майна повинен навести докази того, що на цій стадії розслідування втратив свою актуальність вищезазначений захід забезпечення або ж під час його застосування таке рішення прийняте безпідставно, тобто без урахування певних суттєвих обставин.

Попри зазначене, ініціатором клопотання не наведено достатніх доводів на підтвердження поданого клопотання.

Слідчий суддя частково погоджується з аргументацією представника ТОВ «Фортплюс» та «Толлінг» щодо порушення рішенням про накладення арешту прав власності цих підприємств.

У той же час, право власності не є абсолютним, статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

У цьому випадку обмеження права власності ТОВ «Фортплюс» та «Толлінг» відбулося на підставі судового рішення, тобто у спосіб, передбачений законом.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 132, 174, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах Товариств з обмеженою відповідальністю «Фортплюс» та «Толлінг» про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2018 у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 56 (справа №761/10291/18, провадження №1-кс/761/7095/2018), відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1