Справа № 523/3668/18
Провадження №1-кп/523/656/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 14.03.2018 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №001062, внесеному до ЄРДР 07.03.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Близнюки Лозовського району Харківської області, українця за національністю, громадянина України, з середньою освітою, перебуває у цивільному шлюбі, працює за наймом у сфері будівництва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 14.03.2012 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до 3-х років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 19.06.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 15 днів,

у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
16.03.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт й додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_5 , які ухвалою судді від того ж дня призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні.

В зв`язку з неявкою в підготовче судове засідання потерпілої ОСОБА_6 , від якої надійшла заява до суду про проведення зазначеного засідання без її участі, суд з огляду на відсутність заперечень з цього приводу від інших учасників процесу та з метою дотримання розумності строків, вирішив провести підготовче провадження за відсутністю вказаної особи.

З`ясувавши позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту або його повернення прокурору, а також вислухавши думку захисника ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.7 зазначеного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження, а згідно зі ст.2 цього Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури.

Положення ст.291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

З огляду на ст.ст.110, 283 означеного Кодексу, всі рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як слідує з вимог ст.ст.91, 92 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

За приписами ч.1 ст.337 вказаного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані старшим слідчим в ОВС Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , ані прокурором ОСОБА_8 , якою затверджувався цей акт, наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки при викладенні фактичних обставин й формулювання обвинувачення у розглядуваному обвинувальному акті не визначено мотивів вчинення інкримінованих вказаному обвинуваченому протиправних діянь та у формулюванні обвинувачення за першим епізодом від 19.02.2017 року взагалі не зазначено способу (відкритого чи таємного) заволодіння майном та кваліфікуючої ознаки повторності, незважаючи на наявність цієї кваліфікуючої ознаки при визначенні правової кваліфікації за означеним епізодом, що свідчить про неконкретність й незрозумілість висунутого обвинувачення загалом за усім обсягом висунутого обвинувачення, унеможливлює визначення меж судового розгляду та суперечить приписам ст.ст.91, 291 КПК України.

Аналогічні висновки щодо необхідності зазначення у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, повторності злочинів як кваліфікуючої ознаки, містяться в останньому реченні абзацу другого пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки».

Крім того, зазначаючи у розглядуваному акті завдання внаслідок вчинення відповідних діянь обвинуваченим ОСОБА_5 (дослівно) «збитків» потерпілій ОСОБА_9 , слідчий ОСОБА_7 й прокурор ОСОБА_8 проігнорували як питання теорії кримінального процесу та ст.55, п.6 ч.2 ст.291, Глави 9 КПК України, за якими відшкодуванню за вчинені злочини чи інші суспільно небезпечні діяння підлягають моральна, фізична або майнова шкода, так і приписів ст.22, Глави 82 Цивільного кодексу України, за якими законодавцем визначено, що збитками лише є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначені обставини за своєю сукупністю суперечать принципам верховенства права та законності, закріплених у ст.ст.8, 9 КПК України та практиці Європейського Суду з прав людини, яка за ч.2 першої з цих норм закону, підлягає обов`язковому застосуванню.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, суд зазначає, що ці положення Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «а» п.3 ст.6 Конвенції.

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та яка за ч.2 ст.22, ст.ст.532, 533 КПК України, ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи.

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Викладені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 14.03.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 вимогам ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 22, 23, 91, 109-110, 283, 412 цього ж Кодексу, ст.22, Глави 82 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», за своєю сукупністю, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджають суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення по суті обвинувачення у випадку призначення судового розгляду, свідчать про недотримання принципу верховенства права і законності при складенні у цьому кримінальному провадженні означеного обвинувального акту та унеможливлюють його призначення до судового розгляду, а відтак єдиним можливим і законним судовим рішенням на стадії підготовчого провадження, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22, 23, 91, 291, 314, 369-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт від 14.03.2018 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №001062, внесеному до ЄРДР 07.03.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Судової палати по кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області, протягом 7 днів з дня проголошення.

Суддя: ОСОБА_1