Постанова

Іменем України
08 травня 2018 року

м. Київ
справа № 346/5844/16-к

провадження № 51-295км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000035, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Хімчина та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 156 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Із вироку вбачається, що ОСОБА_7 30 жовтня 2015 року в будинку ОСОБА_8 , що на АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю господарки та будь-яких інших осіб, вчинив розпусні дії щодо її малолітньої онуки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалою від 04 жовтня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узгоджені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 через істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Не оспорюючи доведеності винуватості та кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 156 КК, вказує, що суд першої інстанції не врахував належним чином даних про особу засудженого і ступеня тяжкості вчиненого злочину та безпідставно застосував до нього правила ст. 69 КК, а апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не відповів на доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, про відсутність будь-яких передбачених законом обставин для застосування до засудженого вказаної норми матеріального права. Звертає увагу, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим фактам, що ОСОБА_7 учинив злочин стосовно особи, яка перебувала у безпорадному стані, і своїми діями завдав малолітній потерпілій значної психологічної травми. Твердить, що невизнання судом обтяжуючою обставиною вчинення злочину щодо особи, яка перебувала у безпорадному стані, суперечить вимогам ч. 2 ст. 67 КК. Крім того, вказує на безпідставне визнання судом обставинами, які пом`якшують покарання винуватому, активне сприяння розкриттю злочину та визнання ним вини, оскільки це не відповідає даним, які містяться в матеріалах кримінального провадження. Резюмує, що таке рішення місцевого суду суперечить постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим в силу його м`якості. Водночас апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляцією прокурора, в якій порушувалося питання про його скасування та постановлення нового вироку, докладних та переконливих мотивів на спростування наведених в апеляції доводів щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції усупереч вимогам ст. 419 КПК у своїй ухвалі не навів, урахувавши лише обставини, визнані судом першої інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_10 і представник потерпілої ОСОБА_11 подали заперечення проти касаційної скарги прокурора.

Засуджений ОСОБА_7 у своєму запереченні на касаційну скаргу прокурора просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни. Твердить, що касаційна скарга прокурора є необґрунтованою та безпідставною. Вважає, що обране йому судом покарання відповідає вимогам закону. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення про застосування до нього ст. 69 КК, а апеляційний суд здійснив розгляд вироку щодо нього з дотриманням вимог КПК.

Захисник адвокат ОСОБА_10 також просить залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК, а застосування судом першої інстанції ст. 69 КК належним чином умотивовано. При цьому звертає увагу, що висновок судово-психіатричної експертизи №162 містить суперечливі дані, а тому він не підлягав урахуванню при дослідженні фактичних обставин справи.

Представник потерпілої ОСОБА_11 також просить залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни. Вказує, що в матеріалах кримінального провадження немає даних про неправильне застосування судом першої інстанції чи апеляційним судом норм кримінального закону або істотного порушення норм кримінального процесуального закону. Вважає призначене ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК покарання обґрунтованим і законним.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, просив задовольнити її, ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Статтею 23 КПК передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне процесуальне рішення.

Верховний Суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.

Так, прокурор в апеляційній скарзі порушував питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначенням ОСОБА_7 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Зазначав, що ОСОБА_7 учинив умисний тяжкий злочин підвищеної суспільної небезпеки, посягнувши на статеву недоторканість восьмирічної дитини, а тому призначене йому покарання не лише є явно несправедливим в силу його м`якості, але й таким, що порушує основні засади та мету покарання (статті 50, 65 КК). Звертав увагу, що в матеріалах провадження є достатньо даних, які підтверджують, що обвинувачений вчинив зазначений злочин за відсутності обставин, що пом`якшували б покарання, визнання вини та сприяння розкриттю злочину і водночас за наявності обставини, яка згідно з п. 6 ч. 1 ст. 67 КК обтяжувала покарання, вчинення злочину щодо особи, що перебуває в безпорадному стані, що, на його думку, згідно з вимогами ч. 2 ст. 67 КК мало би бути обов`язково визнано судом. Наполягав, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі з урахуванням даних про особу винуватого та обставин справи не буде достатнім і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, унеможливить виконання виховної функції кримінальної відповідальності в цілому, адже таке рішення суду публічно демонструє фактичну безкарність особи, яка вчинила тяжкий злочин. На підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, прокурор просив апеляційний суд дослідити такі докази: показання малолітньої потерпілої ОСОБА_12 (а. с. 101 109), законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дані висновку судово-психіатричної експертизи №162 від 19.05.2016 р. (а. с. 123 127), характеризуючі дані щодо обвинуваченого.

Місцевий суд з урахуванням позитивної характеристики ОСОБА_7 , його першого притягнення до кримінальної відповідальності, щирого каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди, ненастання тяжких наслідків та відсутності будь-яких претензій з боку потерпілої дійшов висновку про можливість застосування до винуватого правил ст. 69 КК і призначення йому одного року позбавлення волі, зазначивши у вироку, що саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції не досліджував, яким чином ОСОБА_7 сприяв правоохоронним органам у розкритті злочину, проте урахував це як пом`якшуючу обставину. Не досліджував суд і те, які наслідки розпусні дії засудженого спричинили малолітній ОСОБА_12 , разом із тим зазначив, що ненастання тяжких наслідків істотно знижує небезпечність діяння винуватого.

Крім того, суд першої інстанції послався у вироку на дані висновку судово-психіатричної експертизи №162 від 19.05.2016 р. про те, що малолітня потерпіла ОСОБА_12 під час вчинення щодо неї злочину перебувала в безпорадному стані, проте не дав їм належної оцінки, не визнав зазначену обставину такою, що обтяжує покарання винуватого, і при цьому не навів мотивів неврахування такого стану потерпілої.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, послався на ті ж доводи, підстави та висновки, що й місцевий суд, фактично продублювавши вирок. Між тим апеляційному суду належало ретельно перевірити висновки суду першої інстанції в частині, що стосується призначення покарання ОСОБА_7 , перш ніж погоджуватися з ними, і навести власні переконливі мотиви їх обґрунтованості або необґрунтованості.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що порушення апеляційним судом вимог статей 370, 419, 23 КПК перешкодило суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідно касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

При новому розгляді апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора та прийняти рішення, яке відповідатиме вимогам закону. У разі, якщо буде встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин за тих же обставин, призначене йому покарання у виді 1 року позбавлення волі слід вважати явно несправедливим через м`якість.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3