справа № 208/357/18
провадження № 1-кс/208/639/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю заявника: ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою суду від 25.01.2018р. у зв`язку з проведенням досудового розслідування, внесеного 17.01.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2018 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.01.2018 р. на майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 28.01.2001 року Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з забороною його відчуження і користування, у зв`язку з проведенням досудового розслідування, внесеного 17.01.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, заявник вказує, що в провадженні органу досудового розслідування СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (слідчий ОСОБА_6 ) перебуває кримінальне провадження №0000008 від 17.01.2018 внесене за фактом шахрайських дій відносно заявника ОСОБА_5 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.01.2018 накладено арешт на майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 28.01.2001 року Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та заборонено його відчуження і користування. При розгляді питання про арешт майна заявник, як власниця квартири, не була присутня у зв`язку з тим, що її не повідомили. Також ухвалою суду заявнику, як власниці квартири заборонено не тільки розпоряджатися але і користуватися вказаним житлом. З матеріалів кримінального провадження не вбачається, що відносно майна заявника, на яке накладено арешт, існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Окрім того матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що існує потреба у застосуванні арешту до цього майна. Крім того ч. І ст.170 КПК України вказано вичерпний перелік осіб на майно яких може бути накладено арешт. Як свідчать матеріали кримінального провадження, заявника було допитано, як свідка, відносно неї кримінальне провадження органом досудового слідства не відкривалось та підозра про вчинення будь-яких кримінальних правопорушень не повідомлялась, також вона не є обвинуваченою або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Крім цього і санкція ч.2 ст. 190, в рамках якої накладено арешт на майно, не передбачає конфіскацію майна. Таким чином, накладення арешту на майно, на думку заявника не відповідає вимогам ст.170 КПК України і підлягає скасуванню, тому заявнику в судовому засіданні просить клопотання задовольнити.

Присутній у судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на обґрунтованість ухвали слідчого судді про накладення арешту, вказав, що на даний час дія вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не втратила свою актуальність, а підстави які були на час накладення арешту продовжують існувати, тому клопотання не підлягає задоволенню.

Присутній в судовому засіданні ОСОБА_5 також заперечував проти задоволення клопотання, оскільки раніше спірна квартира на яку накладено арешт належала йому, він нікому її не продавав, у нотаріуса присутній не був, вважає, що квартиру у нього забрали шахраї, і якщо зняти арешт з майна, то його зможуть відчужити третім особам, тому просив суд відмовити у задоволенні клопотання.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши клопотання, матеріали кримінального провадження приходить до наступного.

Судовим розглядом за наданими матеріали встановлено, що 17.01.2018 року, Дніпродзержинською місцевою прокуратурою за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000008 про вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за фактом шахрайських дій відносно заявника ОСОБА_5 щодо заволодіння 09.01.2018 року його майном, а саме однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , чим завдано йому значну майнову шкоду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні доручено СВ Кам`янського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області, досудовим розслідуванням встановлено, що 26.05.2000 року ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 придбав на підставі договору купівлі-продажу квартири (бланк серії АВК № 511986, який зареєстровано у Реєстрі за № 1-963) у ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та 27.06.2000 року зареєстрував своє місце мешкання у даній квартирі.

Також було встановлено, що 09.01.2018 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 посвідчено договір купівлі-продажу № 10 належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набула ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 28.01.2001 року Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зроблено запис про державну реєстрацію, що підтверджується інформаційною довідкою № 110732316 від 16.01.2018 року.

Допитаний 18.01.2018 року в ході досудового розслідування в якості потерпілого ОСОБА_5 заявив про те, що він договір купівлі-продажу належної йому на праві приватної власності однокімнатної квартири АДРЕСА_1 не підписував, нікого від свого ім`я не уповноважував підписувати та грошові кошти за її продаж не отримував та що громадянку ОСОБА_4 не знає, теж саме він підтвердив і у судовому засіданні.

Крім цього, потерпілим ОСОБА_5 , як цивільним позивачем, в порядку ст.ст. 2, 61, 127, 128 КПК України подано цивільний позов у даному кримінальному провадженні про стягнення на його користь завдану йому майнову шкоду у розмірі 250000,00 грн. та 18.01.2018 року прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 по кримінальному провадженню № 0000008 від 17.01.2018 року винесено постанову про залучення потерпілого ОСОБА_5 до провадження в якості цивільного позивача.

22.01.2018 року прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 по кримінальному провадженню № 0000008 від 17.01.2018 року винесено постанову про визнання речовим доказом майна, яке є об`єктом посягання, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

24.01.2018р. прокурор Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області молодший радник юстиції ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з клопотанням про арешт майна, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.01.2018 р. клопотання було задоволено та накладено арешт на майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 28.01.2001 року Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з забороною його відчуження і користування.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, і згідно ч.1 ст.131 КПК України застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

У відповідності до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про знаття арешту з майна» «За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок».

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Так, як вбачається з мотивувальної частини ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.01.2018р при накладенні арешту слідчий суддя керувався вимогами ст. 173 КПК України, врахував, що вказана квартира є об`єктом кримінального правопорушення та набута злочинним шляхом, а також речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому з метою запобігання злочинним посяганням під час проведення розслідування, необхідно було вжити заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на вказану квартиру, з метою запобігання можливості незаконного її відчуження та виконання завдань досудового слідства направлених на всебічне, об`єктивне та неупереджене розслідування кримінального провадження та встановлення істини у справі, тому арешт необхідний з метою забезпечення зберігання речових доказів, оскільки майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98, ч. 2 ст. 167 КПК України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

При накладенні арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПКУ України

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Зазначена правова підстава для накладення арешту на майно є самостійною правовою підставою та Закон не ставить в залежність можливість накладення арешту на таке майно з процесуальним статусом особи, у володінні якої воно перебуває. А отже, майно, яке має ознаки, визначені у ч. 2 ст. 167 КПК України, може підлягати арешту у кримінальному провадженні, в якому не повідомлено про підозру жодній особі, а відтак посилання заявника, що її було допитано, як свідка, відносно неї кримінальне провадження органом досудового слідства не відкривалось та підозра про вчинення будь-яких кримінальних правопорушень не повідомлялась, також вона не є обвинуваченою або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, як на одну з підстав для скасування арешту, слідчий суддя не приймає до уваги.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту на майно, слідчий суддя приходить до висновку, що означені доводи не вказують на необґрунтованість накладення арешту на майно та не доводять, що в подальшому в застосуванні арешту відпала потреба.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даного клопотання за наданими матеріали, встановлено, що втручання органу досудового розслідування у право власності ОСОБА_4 обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що даний час забезпечується «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав ОСОБА_4 та відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку прагнуть досягти.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що заявником на даній стадії кримінального провадження, в силу принципу змагальності сторін не доведено необґрунтованості накладення арешту на майно та не доведено відсутність потреби в продовженні дії такого заходу, а відтак слідчий суддя приходить до висновку, про наявність підстав для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності та вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою суду від 25.01.2018р. у зв`язку з проведенням досудового розслідування, внесеного 17.01.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1