Постанова
Іменем України
19 червня 2018 року
м. Київ

справа № 462/2762/14
провадження № 51-1241км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 1 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 1 червня 2017 року в кримінальному провадженні № 0003735 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Петричі Бузького району Львівської області, жительки м. Львова,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 1 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 16 300 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) визнано винуватою в тому, що вона 11-12 липня 2013 року, діючи з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, представившись деканом одного з факультетів Національного університету «Львівська політехніка», шляхом обману та зловживання довірою під приводом надання допомоги дочці потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_10 на вступ до вказаного вищого навчального закладу на стаціонарну денну форму навчання заволоділа грошима потерпілої в сумі 16 300 грн, які отримала через безготівковий переказ на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк».
При перегляді справи Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 1 червня 2017 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
На думку захисника, суд першої інстанції в порушення вимог п. 4 ст. 286 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у судовому засіданні 4 листопада 2016 року безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності через те, що остання своєї вини не визнала, та, продовживши розгляд справи, постановив вирок, яким на тих самих підставах звільнив її від покарання. Вважає, що в такий спосіб суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме здійснив неправильне тлумачення ст. 49 КК, яке суперечить її точному змісту. Стверджує, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув та неправильно витлумачив закон про кримінальну відповідальність, що суперечить його точному змісту, внаслідок чого постановив рішення без додержання вимог ст. 370 КПК.
Позиція учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні з доводами, наведеними у касаційній скарзі захисника, не погодилась, вважала, що оскаржувані судові рішення постановлено з додержанням вимог кримінального процесуального закону та просила Суд залишити їх без зміни, а скаргу без задоволення.
Інших учасників було належно повідомлено про касаційний розгляд справи, однак в судове засідання вони не прибули. Захисник ОСОБА_6 у письмовому клопотанні просив Суд розглянути касаційну скаргу без нього та без участі засудженої ОСОБА_7 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК, у вчиненні якого обвинувачувалася ОСОБА_7 , відноситься до злочинів невеликої тяжкості, за який найбільш суворим покаранням є обмеження волі на строк до трьох років. Пов`язані із злочином події відбувалися 11-12 липня 2013 року.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо у разі вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на строк не більше двох років, минуло три роки.
На момент розгляду судом кримінального провадження щодо ОСОБА_7 передбачений законом строк давності притягнення її до кримінальної відповідальності за цей злочин сплинув.
У судовому засіданні 4 листопада 2016 року захисник ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Обвинувачена ОСОБА_7 вказане клопотання підтримала, надала на це свою згоду і в письмовій заяві вказала, що правові наслідки такого звільнення їй роз`яснені та зрозумілі.
Однак районний суд у задоволенні клопотання захисника відмовив на тих підставах, що судове слідство у справі не завершено, а обвинувачена свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнає, та, продовживши судовий розгляд, 1 березня 2017 року постановив вирок, яким визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК звільнив її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
При перегляді справи суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні скарги захисника та залишення без змін вироку районного суду, в своїй ухвалі зазначив, що оскільки ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину не визнала, то суд першої інстанції правильно ухвалив рішення про проведення судового розгляду та постановив вирок, яким визнав її винуватою у вчиненні інкримінованого злочину і звільнив від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому апеляційний суд акцентував увагу на тому, що звільнення особи від покарання у зв`язку із закінченням строків давності може бути застосовано лише у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Однак така позиція судів першої та апеляційної інстанцій не узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.
За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Правилами ч. 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, за змістом статей 284 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.
Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а суд апеляційної інстанції це порушення не усунув.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито. За правилами вказаної норми такі порушення є істотними.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
За правилами ст. 440 КПК суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи наявність у справі правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити, судові рішення скасувати та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, а кримінальне провадження щодо неї закрити.
У зв`язку із скасуванням судових рішень та закриттям кримінального провадження на зазначених підставах, потерпіла ОСОБА_8 не позбавлена права на стягнення з ОСОБА_7 моральної та матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 440 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 1 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 1 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї закрити.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_11