Справа № 640/9987/18
н/п 1-кс/640/5830/18
"25" червня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3 ,
представника заявника ОСОБА_4 ,
представника Національного
агентства України ОСОБА_5 ,
слідчого ОСОБА_6 ,
встановив:
Заявник та його представник в судовому засіданні підтримали заяву повністю.
Слідчий СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, просила відмовити у задоволенні клопотання. До суду надані заперечення, які долучені до матеріалів справи.
Прокурор прокуратури Харківської області процесуальний керівник у кримінальному провадженні ОСОБА_7 до судового засідання не з`явилась, до суду надала заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні клопотання. Вказані заперечення долучені до матеріалів справи.
Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28.12.2017 р., зберігачем вказаного майна визначено ТДВ «Салтівський Хлібзавод», якому зазначено майно передане на відповідальне зберігання та оперативне управління з метою забезпечення його збереження.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 11.01.2018 р., змінено зберігача рухомого та нерухомого майна, на яке ухвалами слідчого судді було накладено арешт, передавши майно Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданій стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України.
Так, відповідно до ч.4 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Станом на поточну дату в кримінальному провадженні відсутні підозрюваний та відповідні процесуальні рішення передбачені ст.ст.276-279 КПК України.
ТОВ «СБМ» згідно вимог закону є добросовісним набувачем майна, на яке було накладено арешт.
Згідно із ч.ч.6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.
Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.
Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п.2 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік (далі Узагальнення), правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.
Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п.2 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» 2014 рік, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
За ч.1 ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Досудовим розслідуванням не встановлено обставин та не надано обґрунтувань, що арештоване майно, з якого заявник просить зняти арешт, набуто останнім у незаконний спосіб.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Отже, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Як зазначалося вище, майно, яке було арештоване, належить на праві приватної власності заявнику, який не є ні стороною, ні учасником у кримінальному провадженні.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
У рішеннях по справам «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано на те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів, або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.
З урахуванням вищезазначеного, подальше збереження арешту майна заявника може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном заявника, що буде порушенням ст.1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.
Як вбачається з обставин справи, зобов`язання за кредитним договором (невиконання яких стало підставою для порушення кримінального провадження) виникли між ПАТ «Златобанк» та ПрАТ «Хлібзавод Салтівський» (код 31340536), який був визнаний банкрутом за заявою ПАТ «Златобанк» та ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.03.2017, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 та Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2017 по справі № 922/224/15 затверджено ліквідаційний баланс і припинено юридичну особу Приватне акціонерне товариство «Хлібзавод Салтівський», та знято його з обліку з 21.03.2017, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Таким чином, в зв`язку з ліквідацією боржника будь-які майнові правовідносини пов`язані з кредитними зобов`язаннями останнього є припиненими. Відповідно відсутні підстави наразі говорити й про майнову шкоду, яка б могла бути заподіяна ПАТ «Златобанк», та яка могла б бути відшкодована в рамках кримінального провадження.
Положеннями Цивільного кодексу України визначається, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Крім того, рішенням господарського суду Харківської області від 13.11.2017 по справі № 922/2869/17, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 по справі №922/2869/17 відмовлено повністю в задоволенні позову АТ «ЗЛАТОБАНК» до ПАТ «КАРАВАЙ» про визнання кредитором.
Урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-52цс13).
Ухвалою Господарського суду Харківської області 09.03.2017 по справі №922/224/15 вимоги кредиторів, що не задоволені за недостатністю майна, визнані погашеними, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений строк або відхилені господарським судом, визнані погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню.
Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини щодо припинення основного зобов`язання за кредитним договором № 165/12-КLМV від 09.07.2012 між ПрАТ "Хлібзавод "Салтівський" перед АТ «ЗЛАТОБАНК» та договорами іпотеки від 09.07.2012 р. за реєстровим №987, від 09.07.2012 р. за реєстровим № 989 та договором застави № 165/12-KLMV/S-1 від 09.07.2012 між ПАТ «КАРАВАЙ» та АТ «ЗЛАТОБАНК», встановлені рішенням господарського суду від 13.11.2017 по справі № 922/2869/17, яке набрало законної сили.
Крім того, арешт майна заявника протиречить вимогам п.4 та п.5 ч.2 ст.173 КПК України, відповідно до яких слідчий суддя вирішуючи питання про арешт майна, має врахувати можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Частиною 4 ст.170 КПК України визначено, що вартість майна, яке належить арештувати, крім випадків арешту майна для забезпечення конфіскації, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана або могла бути отримана юридичною особою.
У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Згідно з п.6 ч.2 ст.242 КПК України проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, є обов`язковим.
Слідчий вказував, що належне заявнику рухоме та нерухоме майно є речовими доказами по справі. Однак, обставини, які б пов`язували належне ТОВ «СБМ» майно з заволодінням коштами ПАТ «Златобанк» органом досудового розслідування не надані.
При цьому, в кримінальному провадженні не визначено розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (в тому числі з урахуванням припинення зобов`язань основного боржника та майнових/фінансових поручителів).
Таким чином, на даний час арешт належного ТОВ «СБМ» майна не можна вважати співмірним з невизначеною матеріальною шкодою, та відповідно таким, що відповідає завданням кримінального провадження.
Крім того, на думку слідчого судді, відсутні підстави для управління вказаним майном Національним агентством України. Зокрема, не було проведено експертизу вартості арештованого майна. В той час як відповідно до ч.6 ст.100 КПК України Національному агентству можуть передаватися речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно до наданих актів приймання-передавання об`єкту нерухомого майна, при передачі об`єкту його візуальний огляд не проводився, Сторонами не перевірявся його технічний стан на наявність прихованих дефектів.
Відсутність таких фактичних даних в свою чергу вказує на необґрунтованість застосування арешту до належного ТОВ «Сістем Білдінг Менеджмент» майна.
Таким чином, враховуючи, що у кримінальному провадженні нікому не оголошено про підозру, відсутні докази, які б свідчили про причетність ТОВ «Сістем Білдінг Менеджмент», його нинішнього власника та керівництва до вчинення кримінальних правопорушень, майно належить підприємству на законних підставах, враховуючи відсутність доказів того, що у кримінальному провадженні заявник є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, відсутні підстави збереження арешту майна заявника.
Передача вказаного майна власнику на відповідальне зберігання за вказаних вище обставин не створить будь-яких перешкод для подальшого розслідування кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 372 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:
Скасувати передачу арештованого майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя - ОСОБА_1