(в порядку ст. 375 КПК)
судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду
19 червня 2018 року колегією суддів Першої судової палатиКасаційного кримінального суду Верховного Суду (далі Суд) розглянуто касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року.
За результатами розгляду касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково. Вирок Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року змінено. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного йому судом за ч. 1 ст. 286 КК основного покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік.Відповідно до положень ст. 76 КК на ОСОБА_1 покладено такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Зменшено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 , до 25 000 грн.
Будучи незгодною з цим рішенням, висловлюю окрему думку з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Положення ч. 2 ст. 420 КПК передбачають, що вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
Згідно зі ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, в числі іншого, зазначаються мотиви призначення покарання, а в резолютивній покарання, призначене по кожному з обвинувачень, та його остаточна міра, обрана судом. Ці приписи є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню. Тому, навіть за наявності підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 420 вказаного Кодексу, апеляційний суд, постановляючи свій вирок з питань покарання, насамперед мав виконати згадані вимоги статей 370, 374, 420 КПК.
Натомість у цьому кримінальному провадженні наведених законодавчих приписів апеляційним судом не додержано, що є істотним порушенням КПК і тягне за собою скасування судового рішення на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 зазначеного Кодексу.
Зокрема, як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, скасувавши вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_1 інституту умовного звільнення, не призначив йому покарання за вчинений злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК. Замість цього суд вирішив вважати останнього засудженим до покарання, обраного судом першої інстанції, чого законом не передбачено з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409 та п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК у їх взаємозв`язку, з урахуванням насамперед того, що ст. 75 КК регулюється не вид та розмір покарання, а порядок його відбування.
За таких обставин, на мою думку, оскаржуваний вирок апеляційного суду не можна вважати законним, він підлягав скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Крім того, суд касаційної інстанції у своєму рішенні у резолютивній частині при застосуванні ст. 75 КК указав про звільнення ОСОБА_1 від відбування призначеного йому судом за ч. 1 ст. 286 КК основного покарання у виді обмеження волі. Вважаю, що така деталізація щодо основного покарання є зайвою, адже у ч. 1 ст. 75 цього Кодексу чітко перелічено всі види покарань, до яких може бути застосовано вказану норму права, і її застосування до додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами виключається.
Суддя ОСОБА_3