Ухвала
Іменем України
22 травня 2018 року
м. Київ

справа № 0427/7960/2012
провадження № 51-556 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року засуджено
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
- за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 5 місяців.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано у строк призначеного ОСОБА_5 покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 03 червня 2012 року по 19 квітня 2016 року включно, тобто 3 роки 10 місяців 17 днів попереднього ув`язнення зараховано як 7 років 9 місяців 4 дні позбавлення волі. У зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного йому покарання;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Кам?янець-Подільського Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_1 ,
- за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано у строк призначеного ОСОБА_6 покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 03 червня 2012 року по 19 квітня 2016 року включно, тобто 3 роки 10 місяців 17 днів попереднього ув`язнення зараховано як 7 років 9 місяців 4 дні позбавлення волі. У зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного йому покарання;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, мешканця АДРЕСА_1 ,
- за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років 2 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 10 місяців.
Зараховано у строк призначеного ОСОБА_7 покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 02 червня 2012 року по 19 квітня 2016 року включно, тобто 3 роки 10 місяців 18 днів попереднього ув`язнення зараховано як 7 років 9 місяців 5 днів позбавлення волі. У зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому покарання.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7641,95 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1702,51 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2027,42 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.
Як установив суд, 21 квітня 2012 року близько 21:45 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у лісі на галявині, розташованій приблизно за 200 метрів від кафе «Голівуд» на території Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, діючи умисно та узгоджено між собою, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, а саме мачете, напали на відпочиваючих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та неповнолітню ОСОБА_12 , завдали їм мачете численних ударів по голові, тулубу, верхніх і нижніх кінцівках, унаслідок чого потерпілій ОСОБА_11 було спричинене легке тілесне ушкодження, а потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року апеляційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задоволено частково. Вирок суду першої інстанції змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на повторне використання засудженим ОСОБА_6 піротехнічного засобу петарди. У решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції, просить судові рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і даним про особи засуджених.
Вважає, що судом першої інстанції дії ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 безпідставно перекваліфіковано з ч. 2 ст. 15, пунктів 1, 7, 12 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК, що, на думку прокурора, призвело до неправильного застосування кримінального закону. Крім того, зазначає, що при перегляді справи апеляційний суд усупереч вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року) доводи його скарги щодо неправомірної перекваліфікації дій засуджених та невідповідності призначеного їм покарання внаслідок м`якості належним чином не перевірив і умотивованої відповіді на них не надав. Наведене, як вважає прокурор, дає підстави стверджувати про незаконність судових рішень, які не можуть бути залишені в силі.
У запереченнях на касаційну скаргу засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність доводів прокурора, просять Верховний Суд залишити касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 398 КПК 1960 року касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу у разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Однак не вправі втручатись у судові рішення на підставах однобічності або неповноти слідства чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, суд виходить з фактичних обставин, установлених у вироку.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин в силу ст. 398 КПК 1960 року до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб, із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, а також у вчиненні умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень за обставин, встановлених судом, ґрунтується на доказах, ретельно перевірених в судовому засіданні й наведених у вироку.
Зокрема, висновки про винуватість ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував: показаннями потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ; даними довідок Новомосковської центральної районної лікарні від 22 квітня 2012 року № 867, 2126, 2127, даними висновків судово-медичних експертиз № 583/Е від 15 серпня 2012 року, № 582/Е, 591/Е від 23 серпня 2012 року, № 271/Е від 24 квітня 2012; даними протоколу додаткового огляду місця події від 22 квітня 2012 року, протоколів огляду особистих речей потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 22 квітня 2012 року, протоколу обшуку від 02 червня 2012 року, протоколів відтворення обстановки та обставин події від 18 вересня 2012 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , від 14 вересня 2012 року за участю потерпілої ОСОБА_25 , від 18 вересня 2012 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , від 26 квітня 2012 року за участю потерпілої ОСОБА_12 , від 27 квітня 2012 року за участю потерпілої ОСОБА_11 ; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання від 02 та 09 червня 2012 року; висновками судово-психологічних експертиз № 462 465 від 26 червня 2013 року; даними відеозаписів відтворення обстановки та обставин події та іншими доказами.
Суд першої інстанції безпосередньо дослідив зібрані докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку та оцінив відповідно до ст. 94 КПК. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх допустимості, а тому суд правомірно обґрунтував ними обвинувачення засуджених та правильно кваліфікував дії за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК.
Колегія суддів відхиляє доводи прокурора про наявність у засуджених умислу на позбавлення життя потерпілих та необхідність кваліфікації їхніх дій за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК, з огляду на таке.
За змістом ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Обов`язковою умовою кримінально-правової кваліфікації дій винного як замах є наявність прямого умислу на вчинення відповідного злочину, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях № 5 32 кс 12 від 31 січня 2012 року, № 5 26 кс 13 від 4 липня 2013 року, № 5 46 кс 13 від 14 листопада 2013 року, № 5 10 кс 14 від 26 червня 2014 року, № 5 32 кс 14 від 11 грудня 2014 року, прийнятих за результатами перегляду судових рішень з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) (п. 1 ч. 1 ст. 400-12 КПК 1960 року), замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і кінцевим діянням щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Така ціль є конструктивним елементом попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Наслідки, що не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було би неможливим без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Як убачається з показань потерпілих, за наявності у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілих у засуджених була реальна можливість довести задумане до кінця, однак вони цього не зробили, що вказує на відсутність такого умислу. Крім того, свої дії, пов`язані із хаотичним нанесенням ударів мачете потерпілим, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 супроводжували вимогами покинути ліс. Також при розгляді справи районним судом було встановлено, що після отримання потерпілим ОСОБА_10 удару, ОСОБА_5 наказав йому йти. Засуджені не переслідували потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , хоча мали таку можливість, ОСОБА_5 , який наносив удари потерпілій ОСОБА_9 , сам припинив свої дії та сказав, щоб вона йшла, залишивши її. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 самостійно припинили наносити удари потерпілому ОСОБА_8 , обставин, які б вказували на те, що вони були вимушені припинити свої дії, у справі не встановлено.
Враховуючи наведене, а також локалізацію, характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність у засуджених умислу на їх вбивство.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів дала вичерпні відповіді на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, які по суті є аналогічними доводам, викладеним у поданій касаційній скарзі. Ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року та є належно обґрунтованою і вмотивованою.
Покарання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено судом з урахуванням вимог статей 50, 65 КК і є необхідним та достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення нових злочинів.
Перевіркою матеріалів кримінальної справи не встановлено порушень судами норм матеріального чи процесуального права, які б ставили під сумнів обґрунтованість та законність постановлених щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судових рішень і були підставами для їх зміни чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Керуючись статями 394 396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3