Справа № 629/4963/18
Провадження № 1-м/629/5/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Лозова Харківської області клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України у відношенні:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Хрилівка, Ніжинського району, Чернігівської області, громадянки України, без освіти, незаміжньої, маючої на утриманні двох малолітніх дітей 2011 та 2013 року народження, не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , засудженої 06.09.2017 року Тимирязівським районним судом м. Москви за п.п. «а,б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвали Судової колегії у кримінальних справах Московського міського суду від 19.12.2017 року у виді позбавлення волі на строк 11 років з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму, -

В С Т А Н О В И В:

Міністерство юстиції України звернулося до Лозівського міськрайонного суду Харківської області із клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, посилаючись на те, що 17 серпня 2018 року наказом № 2690/5 Міністерства юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком російського суду громадянки України ОСОБА_4 , керуючись ст. 606 КПК України, ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 18.06.2018 року за № 06-79472/18.
Вироком Тимирязівського районного суду м. Москви від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 19.12.2017 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у вигляді 11 років позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1 (незаконний збут наркотичних засобів у значному розмірі, вчинений групою осіб за попередньою змовою) та ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів у великому розмірі) Кримінального кодексу Російської Федерації, що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність .
На сьогодні засуджена відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія № 1 УФСВП Росії по Володимирській області», строк покарання відбуває з 06 вересня 2017 року. Станом на 16 травня 2018 року засуджена ОСОБА_4 відбула 2 роки 8 місяців 14 днів, не відбута частина складає 8 років 3 місяці 15 днів від покарання призначеного судом, кінець відбуття покарання 01 вересня 2026 року.

Засуджена ОСОБА_4 особисто виказала бажання продовжити подальше відбування покарання в Україні, де останньою відомою адресою його проживання є АДРЕСА_1 .
Міністерство юстиції України у клопотанні просить суд визначити норми (статті, частини статей) Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винною за вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженою ОСОБА_5 на підставі вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року, визначити початок строку відбування покарання.
В судове засідання представник заявника не з`явився, в поданому клопотанні просив провести судовий розгляд без участі у судовому засіданні представника Міністерства юстиції України.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання заявника, посилаючись на наявність правових підстав для його задоволення. Просив привести вирок суду іноземної держави відносно громадянки України ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України та визначити норми КК України, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винною вказаним вироком Тимирязівським районним судом м. Москви Російської Федерації за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду РФ у відповідність із законодавством України, суд виходить із положень Конституції України, глави 46 КПК України, якими регламентовано визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та норм Кримінального кодексу України.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Суд, виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, або відповідними положеннями КПК України, відмічає, що чинним на території України є Закон України «Про приєднання України до Європейської конвенції про передачу засуджених 1983 року».
Зазначена Європейська конвенція згідно з положеннями ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Пунктом «b» частини 1 статті 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
Пунктами «а», «d» статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб встановлено, що при заміні вироку мають враховуватися зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не може посилюватися кримінальне покарання засудженої особи.
Крім того, умови передачі засуджених осіб і їх прийняття для відбування покарання визначені у ст. 606 КПК України, а порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентований положеннями ст. 610 КПК України, відповідно до яких під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. При призначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім випадків, визначених у ч. 4 ст. 610 КПК України.
При цьому суд, як це визначено у ч. 3 ст. 603 КПК України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.
Статтею 606 КПК України визначаються умови передачі засуджених осіб для відбування покарання в Україні: якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку; якщо вирок набрав законної сили; якщо на час отримання запиту про передачу засуджений має відбувати покарання упродовж як найменш шести місяців або якщо йому ухвалено вирок до ув`язнення на невизначений строк; якщо на передачу згоден засуджений або з урахуванням його віку або фізичного чи психічного стану на це згоден законний представник засудженого; якщо кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або було б злочином у разі вчинення на її території, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді позбавлення волі; якщо відшкодовано майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, а в разі наявності - також процесуальні витрати; якщо держава ухвалення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженого.
Так, згідно вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року та доданої до них довідки установи покарання, громадянка України ОСОБА_4 засуджена за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. « г» ч. 4 ст. 228-1 Російської Федерації у виді позбавлення волі строком на 11 років позбавлення волі, та відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №1 УФСВП Росії по Володимирській області», початок строку відбування її покарання 06.09.2017 року, кінець відбування строку покарання 01.09.2026 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні, або за місцем знаходження Міністерства юстиції.
Судом встановлено, що остання відома адреса проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_4 є громадянкою України, що підтверджується листом Державної міграційної служби України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року, компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової та адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11 Конвенції, яка передбачає у разі зміни вироку застосовувати процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.
З огляду на зазначені норми, суд констатує, що ОСОБА_4 є громадянкою України, вирок суду Російської Федерації, яким вона засуджена, набрав законної сили, надано згоду на передачу засудженої в Україну для подальшого відбування покарання, кримінальні правопорушення, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ, внаслідок вчинення яких було ухвалено вирок, є злочинами згідно із законодавством України.
ОСОБА_4 висловила бажання бути переданою в Україну, що підтверджується її письмовою заявою, написаною особисто ОСОБА_4 , підпис якої на вказаній заяві засвідчений начальником ФКУ ВК-1 УФСВП Росії по Володимирській області.
Відповідно до ст. 11 Конвенції, при застосуванні процедури зміни вироку, суд змінює кваліфікацію дій засудженого відповідно до КК України та визначає покарання.
Відповідно до ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Таким чином, за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинні вважатися обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину.
Так, дії ОСОБА_4 кваліфіковані вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1 КК Російської Федерації, як незаконний збут наркотичних засобів у значному розмірі, вчинений групою осіб за попередньою змовою, та ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України незаконний збут наркотичних засобів у значному розмірі, вчинений групою осіб за попередньою змовою та замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі кваліфікується за ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від шести до десяти років.
Санкція п.п. «а», «б», ч.3 ст. 228-1 КК РФ на момент постановлення вироку передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років зі штрафом у розмірі до п`ятисот тисяч рублів або в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до трьох років або без такого і з обмеженням волі на строк до двох років або без такого.
Санкція п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ на момент постановлення вироку передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до двадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двадцяти років або без такого та зі штрафом в розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого.
При цьому, вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року за злочини, передбачені п.п. «а», «б», ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ ОСОБА_4 засуджено на строк 11 років позбавлення волі. Місцем відбування покарання визначено виправну колонію загального режиму.
Покарання ОСОБА_4 призначено з застосуванням частини 3 статті 69 Кримінального кодексу Російської Федерації, що відповідає частині 2 статті 70 Кримінального кодексу України.
За своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженого особи і не повинне вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину.
Як, зазначено вище, санкція частини 2 статті 307 Кримінального кодексу України, за якою слід кваліфікувати дії ОСОБА_4 відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. З урахуванням вимог частини 2 статті 70 Кримінального кодексу України, найбільший строк позбавлення волі, який може бути призначений за цією статтею, складає 10 (десять) років позбавлення волі, тобто максимальний строк покарання.
З урахуванням наведеного, з огляду на те, що призначене ОСОБА_4 за вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року покарання не відповідає покаранню, яке могло бути призначене за вчинення злочину у відповідності до кримінального законодавства України, тому суд вважає можливим привести у відповідність із законодавством України вирок Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року щодо ОСОБА_4 та вважати її засудженою за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України до 10 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Визначення режиму відбування покарання не є компетенцією суду України і належить до повноважень регіональних комісій з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі.
Згідно вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації та довідок строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 06.09.2017 року, зарахувати в строк відбування покарання час її тримання під вартою з 02.09.2015 року по 06.09.2017 року. Вирок набрав чинності 19.12.2017 року.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення від 18.05.2017 № 2046-VIII ( далі Закон № 2046-VIII), попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, ухваленому у справі 663/537/17, вбачається, що якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII). Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Враховуючи вищевикладене, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», суд зараховує обвинуваченій ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 02.09.2015 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Виходячи з викладеного, клопотання про приведення вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженої ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-12 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», ст.ст. 372, 602-604, 610 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації, від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженої ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України.
Привести вирок Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації за злочини, передбачені п.п. «а», «б» ч.3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації, від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженої ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України.
Визначити, що відповідальність за злочини, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнано винною вироком Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації від 06.09.2018 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року передбачена ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України.
Вважати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженою за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 06.09.2017 року, зарахувати в строк відбування покарання час її тримання під вартою з 02.09.2015 року по 06.09.2017 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати засудженій ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 02.09.2015 року по 19.12.2017 року включно з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дня позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 залишити без змін у вигляді тримання під вартою.
Ухвала може бути оскаржена органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом семи діб з моменту її проголошення, а засудженою - з моменту її вручення.

Суддя ОСОБА_1