Постанова
Іменем України
26 червня 2018 року

м. Київ
справа № 310/6780/15-к

провадження № 51-1827 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001988, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, котрий зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Апеляційний суд Запорізької області 10 липня 2017 року скасував вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк сім років. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 1 травня 2015 року приблизно о 23 годині 45 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, з метою заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, у той час, коли потерпілий знаходився на підлозі, завдав йому один удар ногою у живіт, спричинивши ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого, яка настала в Бердянській міській лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 змінити, пом`якшити засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК, обравши його у виді позбавлення волі строком на п`ять років, та на підставі ст. 75 КК звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням. На думку захисника, при призначенні покарання апеляційний суд не в повній мірі врахував конкретні обставини кримінального провадження, а саме протиправну поведінку потерпілого, котрий заподіяв ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, стан здоров`я засудженого, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, щире каяття. Вказує на відсутність даних, які б підтверджували перебування ОСОБА_10 під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга засудженого є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який просив задовольнити його касаційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 ,перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно із ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного апеляційним судом ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є безпідставними.
Статтями 50і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 прокурор, не погоджуючись з вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій вказував на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. ст. 69 і 75 КК, просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалити щодо ОСОБА_7 новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді семи років позбавлення волі. Зокрема, вважав, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд, належно перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора та визнавши їх обґрунтованими, дійшов висновку, що приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження.
У зв`язку з цим, апеляційний суд, керуючись ст. 420 КПК, скасував у частині призначення покарання вирок суду першої інстанції і ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_7 призначив покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк сім років.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції зазначив, що в матеріалах кримінального провадження відсутні такі обставини, що одночасно пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а врахування місцевим судом таких пом`якшуючих покарання обставин, як незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, позитивні характеристики, часткове визнання вини, тощо, дають лише підставу для призначення покарання у мінімально можливому розмірі, проте не зумовлюють звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Водночас апеляційний суд врахував обставини кримінального провадження, відповідно до яких ОСОБА_7 після завдання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень залишив потерпілого, не викликав медичну допомогу, а під час перебування ОСОБА_8 на лікуванні у медичному закладі не надавав йому матеріальної допомоги. Таким чином, ОСОБА_7 не вчиняв жодних дій, спрямованих на зменшення негативних наслідків вчиненого ним протиправного діяння.
Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що судом першої інстанції допущено суперечність, оскільки визнано щире каяття пом`якшуючою покарання обставиною, але поряд з цим у вироку зазначено про часткове визнання ОСОБА_7 своєї вини.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, місцевим судом залишено поза увагою, що щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість ОСОБА_7 після вчинення ним злочину, а також в ході досудового розслідування та судового розгляду не виявляв бажання виправити ситуацію, що склалася, як то, надати та викликати медичну допомогу, відшкодувати витрати на лікування й подальше поховання потерпілого.
Також апеляційний суд правильно вказав про наявність обставини, що обтяжує покарання, оскільки вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння було встановлено у вироку місцевим судом, підтверджувалось показаннями свідків про вживання ним алкогольних напоїв 1 травня 2015 року і ніким не оспорювалось. Крім того, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння зазначалась і в обвинувальному акті як обставина, що обтяжує покарання.
Отже, невизнання її обставиною, що обтяжує покарання, з тієї підстави, що не проводився медичний огляд ОСОБА_7 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, є помилковим.
За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими.
Призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання, яке обране в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 121 КК, є справедливим й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку суду, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
Зважаючи на викладене та враховуючи вказані обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого злочину, суд не знаходить підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що викладено прохання в касаційній скарзі захисника.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам ст.ст. 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , не встановлено.
Тому суд вважає за необхідне касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:

вирок Апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3