Справа № 451/2000/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/17/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2017 року, -

з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:
цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Залісці, Зборівського району, Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить шістсот вісімдесят гривень.

Відповідно до ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 20 жовтня 2012 року, близько 13 год. 30 хв., знаходячись поблизу господарства, розташованого в м. Радехові, Львівської області, по вул. Федьковича, 16, під час суперечки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 удар рукою в область лівої скроні голови, чим завдав їй фізичного болю.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 покликається на те, що вирок винесено без врахування дійсних обставин справи та з порушенням процесуальних норм, а саме вимог ст. 370, п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, що на його думку, є порушенням права на справедливий суд.

Наголошує, що у вироку не вказано, яке обвинувачення суд вважає доведеним, натомість зазначено, що нібито він умисно наніс ОСОБА_10 один удар, чим завдав їй фізичного болю, однак не описано місце удару; не зазначено якими доказами, на думку суду, це обвинувачення підтверджується.

Зазначає, що в показаннях медична сестра ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_10 не скаржилась на те, що їй було завдано удар і на біль від удару. Біль був від підвищеного тиску.

Наголошує, що у вироку не вказано необхідних елементів складу злочину - способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Акцентує, що відсутність чіткого і зрозумілого формулювання обвинувачення суттєво впливає на право мати повну, вичерпну інформацію про характер, обсяг і причини обвинувачення для відповідної можливості реалізації свого права на захист та підготуватися до нього.

Покликається на те, що всупереч вимогам ст. 348 КПК України суд не роз`яснив йому суть обвинувачення, обмежившись зауваженням про те, що це буде встановлюватись в ході судового розгляду.

Звертає увагу, що судом встановлено, що він нібито завдав ОСОБА_10 удар в область лівої скроні, однак це не відповідає матеріалам справи, показам свідків і потерпілої, письмовим доказам.

Вважає таке твердження суду безпідставним, оскільки сама ОСОБА_10 пояснила, що удар був у волосисту частину голови вище вуха між вухом і тім`ям.

Наголошує, що свідок ОСОБА_13 пояснив, що удар був прямий в чоло. Експерт ОСОБА_14 зазначила, що потерпіла їй пояснювала, що отримала удар в обличчя. Свідок ОСОБА_12 , яка будучи медичною сестрою приймала ОСОБА_10 в лікарні пояснила, що ОСОБА_10 не скаржилась на удар в голову і на наслідки такого удару, а скаржилась на забій коліна, який не підтвердився.

Зазначає, що в протоколі проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2013 року за участю ОСОБА_10 вказано, що остання спочатку заявила про те, що їй завдано удару по тілу, потім, що він її вдарив в «сторону голови», потім, що впала і вдарилась головою до асфальту, однак, на голові у ОСОБА_10 відсутні будь-які сліди від удару.

Вважає, що суд не надав оцінки суперечностям в показах ОСОБА_10 і ОСОБА_13 та об`єктивним обставинам справи.

Акцентує, що в показах свідків, експерта, письмових документах відсутні об`єктивні докази події злочину, його вини і такі є суперечливими.

Наголошує, що суд не взяв до уваги покази ОСОБА_15 та ОСОБА_16 тому що вони є близькими особами обвинуваченого і не вказав чим саме спростовуються їхні покази, що, на його думку суперечить вимогам п.2 ч.3 ст. 374 КПК України. В той же час суд взяв до уваги як доказ покази ОСОБА_13 який є близькою особою - чоловіком потерпілої і який до тою ж дав покази про подію, які відрізняються від показів потерпілої і не підтверджені об`єктивними даними.

Стверджує, що суд визнав належними доказами протоколи проведення слідчих експериментів з ОСОБА_10 і ОСОБА_13 , в яких ніби то показано на місці обставини нанесення ним удару ОСОБА_10 , однак в ході вказаних слідчих експериментів не було відтворення події нанесення удару. Сама ОСОБА_10 в суді не змогла пояснити механізму удару.

Крім цього, звертає увагу на те, що судом не описано результати огляду журналу прийому пацієнтів, в якому зазначено що ОСОБА_10 зверталась 20 жовтня 2012 року в прийомне відділення районної лікарні з скаргою на забій лівого колінного суглобу і їй було зроблено ін`єкцію; не описано огляд медичної картки ОСОБА_10 , в якій відсутні будь-які записи лікарів про тілесні ушкодження.

Вважає, що судом безпідставно визнано його винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КК України.

Просить скасувати вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2017 року та закрити кримінальне провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення потерпілої ОСОБА_10 , думку прокурора, які заперечили апеляційну скаргу та просять залишити вирок суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду І інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що 20 жовтня 2012 року, близько 13 год. 30 хв., під час конфлікту з ОСОБА_7 , останній вдарив її рукою в область лівої скроні голови, від чого вона впала на асфальтовану дорогу. При цьому були присутні її чоловік ОСОБА_13 , донька ОСОБА_17 та землевпорядник ОСОБА_18 . Внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_7 відчула фізичний біль.

Свідок ОСОБА_13 ствердив, що 20 жовтня 2012 року ОСОБА_7 на межі з його огорожею бетонував стовпця. Він спитав про дозвіл на це. Після цього підійшли його дружина ОСОБА_10 , донька ОСОБА_17 та під`їхала землевпорядник ОСОБА_18 . З приводу дозволу на проведення робіт виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 наніс його дружині ОСОБА_10 долонею руки один удар в область чола, від чого вона впала на дорогу та втратила свідомість, бо вдарилася головою об асфальтове покриття дороги. В подальшому, донька ОСОБА_17 надала дружині допомогу і викликала працівників міліції, які і відвезли дружину з дочкою до лікарні. Після цієї події у дружини піднявся артеріальний тиск та боліла голова.

Показаннями свідка ОСОБА_18 , землевпорядника міської ради, про те, що 20 жовтня 2012 року була присутня під час суперечки між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 з приводу бетонування стовпця останнім. Не бачила від чого, однак була свідком, як ОСОБА_10 , яка стояла на відстані менше за метр від ОСОБА_7 впала на землю.

Вказані показання потерпілої та свідків об`єктивно узгоджуються і співпадають з іншими доказами у кримінальному провадженні, а невизнання вини ОСОБА_7 та його показання в суді першої інстанції, направлені на ухилення від кримінальної відповідальності за скоєне.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності і допустимості, а також у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що відчуття фізичного болю є суб`єктивним у кожної людини і факт завдання такого, оцінюється судом на підставі сукупності факторів, що давали потерпілій відчувати такий біль. Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_7 наніс удар потерпілій ОСОБА_10 рукою в область лівої скроні голови, яка після цього зверталась до лікувального закладу, оскільки після удару, відчувала не тільки фізичний біль, а й загальну слабкість.

На думку колегії суддів, з врахуванням характеру удару, звернення потерпілої по медичну допомогу одразу після його отримання, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання потерпілої про відчуття нею фізичного болю внаслідок удару.

Характер дій обвинуваченого, зокрема, цілеспрямованість нанесення удару рукою в область лівої скроні голови, свідчить про умисне вчинення ним цього, про що вірно зазначено у вироку суду.

При цьому, суд навів у своєму рішенні відповідні мотиви, чому і в якій частині, не бере до уваги в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а сприймає інші докази у кримінальному провадженні та бере їх до уваги, які, як зазначалося вище, у відповідності до положень кримінального процесуального закону були оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даному випадку обвинувального вироку суду.

Таким чином, у вироку суду встановлені і зазначені обставини злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, обґрунтована доведеність вини ОСОБА_7 у його вчиненні, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невстановлення зазначених у ній обставин і безпідставність визнання його винним у вчиненні цього злочину, не можуть бути визнані обґрунтованими, а відтак, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то таке відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Крім цього, місцевий суд відповідно до вимог ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України підставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст..ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 10 листопада 2017 року відносно останнього без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4