Справа № 595/352/14-к
Провадження № 1-кп/603/70/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" серпня 2018 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000445 від 12 листопада 2013 року, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора : ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_3

захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілого: ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И В :
У провадженні Монастириського районного суду Тернопільської області перебуває кримінальне провадження з обвинувальним актом, про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Прокурор ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки останній обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, строк його тримання під вартою спливає 26 серпня 2018 року, при цьому ризики, передбачені, ст.177 КПК України, продовжують існувати. Зокрема, обвинувачений може переховуватись від суду, так як ОСОБА_3 тривалий час перебував у розшуку, або вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки даний злочин ОСОБА_3 вчинив під час іспитового строку. Прокурор вважає, що інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.
Обвинувачений ОСОБА_3 щодо продовження строку тримання під вартою заперечив, просить змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на дамашній арешт.

Захисники обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечили щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 . Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 подав до суду клопотання в якому просить даний запобіжний захід змінити на домашній арешт, оскільки ризики передбачені ст. 177 КПК України, які враховувались при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час відсутні та прокурором не зазначено обставини на підставі яких він дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали які це підтверджують.

Представник потерпілого ОСОБА_7 стосовно вирішення питання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт покладається на думку суду та пояснила, що матеріальна шкода завдана потерпілому ОСОБА_8 на даний час частково відшкодована.

Заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Відповідно до ст.201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до суду клопотання про зміну запобіжного заходу.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 29.06.2018 року щодо обвинуваченого ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.
У своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , прокурор ОСОБА_4 посилається на наявність ризиків, які продовжують існувати, зокрема обвинувачений може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.
При цьому, судом встановлено, що прокурором, не доведено виняткових обставин, які б виправдовували продовження обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Так, посилання прокурора ОСОБА_4 на те, що обвинувачений ОСОБА_3 може переховуватись від суду, так як згідно ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2014 року був оголошений в розшук, суд оцінює критично, оскільки судом встановлено, що на час оголошення розшуку обвинуваченого згідно вищевказаної ухвали від 04 версеня 2014 року, обвинувачений проживав у АДРЕСА_1 . При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судові виклики та повідомлення останньому надсилались здебільшого по місцю реєстрації за адресою: с.Доброполе Бучацького району. Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_3 про виклики у судові Бучацького районного суду.
Таким чином, судом встановлено, що органом досудового розслідування та стороною обвинувачення, перед оголошенням обвинуваченого у розшук не було здійснено належних заходів стосовно встановлення фактичного місця проживання та перебуванням ОСОБА_3 .
Також, ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 11.02.2014 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_3 застосовувався запобіжний захід у виді домашнього арешту. В ході судового розгляду судом встановлено, що свої обов`язки обвинувачений ОСОБА_3 згідно зазначеної ухвали виконував належним чином.
При цьому судом встановлено, що ОСОБА_3 на даний має постійне місце проживання. В судовому засіданні не встановлено намірів останнього щодо ухилення його від суду та переховування.

Крім того, твердження прокурора про те, що обвинувачений, знаходячись на свободі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, свідчить лише про можливість існування ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, але не обґрунтовує недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам, тому суд розцінює вказане твердження прокурора лише як припущення.
Не зазначив прокурор також про те, яким чином ОСОБА_3 може перешкоджати кримінальному провадженню, або на підставі яких відомостей чи даних прокурор обґрунтовує наявність ризику, передбаченого п. 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Посилаючись на недостатність застосування більш м`яких заходів для запобігання ризиків зазначених у клопотанні, прокурор вказує на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_3 , проте, вказане твердження не може бути прийнято до уваги, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 04 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини.
Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченого у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччини).
Таким чином, посилання прокурора на наявність ризиків зазначених у клоптанні є непереконливими, оскільки відповідні докази, які підтверджують наявність у ОСОБА_3 таких намірів, прокурором не надано.

Враховуючи наведені обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні клоптання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 слід відмовити.

При цьому, вирішуючи клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 на домашній арешт, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі; у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення, тобто особу, обвинувачену у правопорушенні, має бути звільнено до судового розгляду, якщо держава не доведе існування "відповідних і достатніх" підстав для подальшого тримання її під вартою.
Незважаючи на тяжкість санкції статті обвинувачення, суд керується ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості, тому під час розгляду клопотання захисника про заміну запобіжного заходу обвинуваченому, судом береться до уваги можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризиків, які продовжують існувати.

Враховуючи наведене, оцінюючи сукупність вищевикладених обставин, а саме: не доведення стороною обвинувачення обставин про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, наявність у обвинуваченого постійного місця реєстрації та проживання, пояснення обвинуваченого стосовно визнання вини у вчиненні даного кримінального правопорушення та думку представника потерпілого, суд вважає за необхідне застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід, який є співмірним з існуючими ризиками, доцільним для забезпечення дієвості даного кримінального провадження який забезпечить виконання ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обовязків, а саме, цілодобовий домашній арешт.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваний, обвинувачений, який був затриманий негайно доставляється до місця проживання і звільняється з-під варти, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло цілодобово.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 184, 194, 201 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт - задоволити.
Змінити раніше обраний ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2018 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на цілодобовий домашній арешт строком на два місяці до 21 жовтня 2018 року включно, шляхом заборони йому покидати своє житло, за адресою: с.Доброполе Бучацького району Тернопільської області.
Зобов`язати ОСОБА_3 :
- не відлучатись за межі місця проживання за адресою: с.Доброполе Бучацького району Тернопільської області без дозволу слідчого, прокурора, судді;
- прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого чи прокурора.

Встановити строк дії ухвали до 00 год. 00 хв. 21 жовтня 2018 року.
Ухвалу про зміну запобіжного заходу передати на виконання та контролю за поведінкою обвинуваченого до органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого.
Після оголошення ухвали обвинуваченого ОСОБА_3 негайно звільнити з-під варти.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя