Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________17.08.2018
Справа № 490/4409/18
н/п 1-кп/490/562/2018
У Х В А Л А

17 серпня 2018 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 ,

під час судового розгляду на підставі обвинувального акту, складеного за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 0004453, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є громадянином України, одруженим, має повну загальну середню освіту, працює з 04 липня 2018 року барменом у ФОП ОСОБА_7 , проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

За обвинувальним актом суть обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 , полягає у тому, що 10 жовтня 2017 року, близько 23 год. 00 хв., він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля магазину "Путьовий", розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Архітектора Старова, 6/4, розв`язав конфлікт із ОСОБА_4 , що переріс у бійку, в процесі якої, діючи умисно з метою спричинити останньому тілесні ушкодження, діставши ніж, наніс ним удар в область черева з лівого боку знизу догори, а після того, як він та ОСОБА_4 , який також дістав ніж і став ним захищатися, упали на землю - іще декілька ударів ножем в область тулубу, стегна та сідниці потерпілого, чим спричинив ОСОБА_4 , крім іншого, тілесні ушкодження у вигляді рани в лівій клубовій області з рановим каналом, що проникає до черевної порожнини (без пошкодження внутрішніх органів), геморагічного шоку 3-го ступеня, що виник внаслідок напруженої кровотечі з колото-різаних ран, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Такі, вчинені за ствердженням сторони обвинувачення, дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння.

До обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Строк тримання обвинуваченого під вартою спливає 18 серпня 2018 року.

Як випливає зі змісту ст. 331 КПК України, до спливу строку тримання під вартою обвинуваченого незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження цього строку, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Прокурор під час вирішення вказаного питання вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинувачених на 60 діб, обґрунтовуючи свою позицію тим, що ризики, задля запобігання яким до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не перестали існувати і не зменшилися та інші запобіжні заходи, менш суворі ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти цим ризикам.
Зокрема, крім іншого, прокурор послався на те, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного вище злочину є обґрунтованим, він обвинувачується у вчиненні злочину, за який, в разі визнання його судом винуватим, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, не має постійного місця роботи та джерел доходів, а також існують передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України:

- ризик переховування обвинуваченого від органів розслідування та суду, на що вказує той факт, після вчинення злочину він з місця постійного проживання зник, було оголошено його розшук і лише через чотири місяці затримано;

- ризик незаконного впливу на потерпілого і свідків, оскільки він знає місце розташування роботи потерпілого, його домашню адресу, адреси проживання свідків, номери телефонів останніх, зокрема послався на показання свідка ОСОБА_8 , який під час допиту повідомив, що 01 січня 2018 року ОСОБА_5 телефонував цьому свідку і погрожував йому та членам його родини фізичною розправою;

- ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, на що вказує неодноразове притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності та перебування у суді кримінального провадження щодо вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Обвинувачений на запитання суду з приводу його позиції з вказаного питання не відповів. Захисник заперечував проти можливості вирішення такого питання судом без наявності клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою з посиланням на рішення Конституційного Суду України у справі № 1-28/2017 від 23.11.2017, а також вважав, що строк тримання обвинуваченого під вартою не може бути продовженим, і ОСОБА_5 підлягає негайному звільненню з-під варти, оскільки в іншому провадженні, яке розглядається Центральним районним судом м. Миколаєва під головуванням судді ОСОБА_9 , він утримувався під вартою понад чотири роки, що, з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015, перевищує строк покарання, встановленого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Вислухавши доводи сторін щодо вказаного вище питання, вивчивши надані ними документи, суд дійшов наступного.

Як слідує зі змісту ст. 199 КПК України, суд продовжує строк тримання обвинуваченого під вартою, якщо на момент розгляду клопотання про продовження цього строку ризики, враховані при застосуванні такого запобіжного заходу, не зменшилися.

При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 194 КПК України, суд зобов`язаний встановити , чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
З огляду на відомості про обставини, викладені в обвинувальному акті стороною обвинувачення, їх конкретність та деталізацію, суд вважає підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, про який йдеться в обвинувальному акті, обґрунтованою. Крім цього, на обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, вказують й висновки Апеляційного суду Миколаївської області в ухвалі від 04.06.2018, якою скасовано ухвалу слідчого судді від 25.05.2018 в частині застосування застави в сумі 88 100 грн. та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_5 до 24 червня 2018 року без визначення застави.

Щодо наявності ризиків та неможливості їх запобігання шляхом застосування інших запобіжних заходів, менш суворих ніж тримання під вартою.
Як вбачається з зазначеної вище ухвали апеляційного суду, продовжуючи строк тримання ОСОБА_5 під вартою без визначення застави, суд врахував наявність відомостей про особу обвинуваченого, а саме те, що він є раніше судимим вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.12.2008 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, до трьох років позбавлення волі та звільнився з місць позбавлення волі 02 вересня 2011 року, те, що станом на теперішній час у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва на розгляді перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в якому обвинувачений перебував під вартою, факт переховування обвинуваченого від правоохоронних органів після подій, про які йдеться в обвинувальному акті, що є предметом цього судового розгляду, яке тривало до його затримання чотири місяці.

З огляду на таке, апеляційний суд визнав наявними ризики переховування ОСОБА_5 від орану досудового розслідування та суду, а також ризик вчинення ним нового насильницького злочину.

Станом на теперішній час обставини, враховані судом при останньому застосуванні до ОСОБА_5 запобіжного заходу, не зникли. Відповідно, зазначені вище ризики не зменшилися.

Крім цього, враховуючи дані про особу обвинуваченого та відомості про його поведінку, що характеризують його як відчайдушну, непередбачувану людину, здатну на будь-які жорсткі дії задля досягнення своєї мети, суд погоджується із ствердженням прокурора про наявність ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків, причому надзвичайно високого ступеню.

При цьому, жоден з інших запобіжних заходів, менш суворих ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризику незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілого і свідків, оскільки жоден з альтернативних запобіжних заходів не позбавить його можливості спілкуватися з цими особами за допомогою телефонного зв`язку, Інтернету або через інших осіб тощо. Разом з цим, суд вважає саме цей ризик найбільш значущим та таким, що достатньо обґрунтовує виправданість продовження стоку тримання обвинуваченого під вартою без визначення застави, зокрема до того часу, коли потерпілий і усі свідки, яких необхідно допитати для встановлення обставин, що є предметом судового провадження, будуть допитані судом.

Таким чином, прокурором під час розгляду вказаного питання доведено існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість запобігання ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, шляхом застосування до обвинуваченого запобіжних заходів, менш суворих ніж тримання під вартою, що відповідно до ст.ст. 183, 194, 199 КПК України є підставою для продовження строку його тримання під вартою без визначення застави.

Щодо посилання сторони захисту, як на підставу для не розгляду вказаного питання судом на ту обставину, що прокурором не було подано відповідного клопотання, то такі аргументи не відповідають положенням ст. 331 КПК України, зі змісту якої випливає, що до спливу строку тримання під вартою обвинуваченого незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження цього строку, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (перше речення ч. 3 ст. 331 КПК України). Отже, таке питання судом має розглядатися незалежно від того, чи подав прокурор клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, чи не подавав.

Посилання захисника на назване вище рішення Конституційного Суду України є недоречним, оскільки у тому випадку вирішувалося питання про конституційність положень ч. 3 ст. 315 КПК України, а не положень ст. 331 КПК України, а тому положення останньої є чинними та не можуть не застосовуватися судом.

Не заслуговують на увагу й наведені вище заперечення захисника проти продовження строку тримання під вартою обвинуваченого з посиланням на те, що він більше чотирьох років перебував під вартою під час судового розгляду іншого кримінального провадження, оскільки у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, 10 жовтня 2017 року, тобто після внесення змін до ч. 5 ст. 72 КК України Законом № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18.05.2017. А отже, правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, передбачені ч. 5 ст. 72 КК України у редакції від 26.11.2015, щодо обвинувачення, яке є предметом судового розгляду у цьому кримінальному провадженні, до обвинуваченого не застосовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183, 194, 199, 331 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 без визначення розміру застави продовжити до 14 жовтня 2018 року включно.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками кримінального провадження.

Головуючий: