УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2018 року

м. Київ
справа № 756/7220/17
провадження № 51-5912ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, та жителя цього міста ( АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Подільського районного суду м. Києва від 11 квітня 2008 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років 6 місяців,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.
Суть питання
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 02 грудня 2016 року о 15:00 перебуваючи на вул. Вишгородська, 22, що у м. Києві, придбав у невстановленої слідством особи, для власного вживання, без мети збуту, згорток фольги з наркотичним засобом метадоном.
В цей же день о 15:30 ОСОБА_4 біля супермаркету «АТБ», що розташований за вищевказаною адресою, був затриманий працівниками поліції, які в присутності понятих, виявили й вилучили у нього метадон загальною масою 0, 153 г, який він придбав і зберігав при собі без мети збуту.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 15 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор, указує на те, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не повною мірою врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; особу засудженого, який на час вчинення кримінального правопорушення мав не погашену судимість. Крім того, цим судом не надано належної оцінки обставині, що обтяжує покарання, рецидиву злочину. На думку прокурора, відсутні обставини, що свідчать про можливість виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів при звільненні його від відбування покарання з випробуванням. Також прокурор вказує, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , не дав вичерпної відповіді на всі доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 ККколегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування, згідно вказаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, дані про його особу, а саме: що він за місцем проживання характеризується формально позитивно, не працює, має на утриманні малолітню дитину. Крім того, судом враховано його відношення до вчиненого, обставину, що пом`якшує покарання засудженому - щире каяття, та обставину, що його обтяжує рецидив злочину.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Таким чином з урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3