Постанова

Іменем України
06 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 127/3792/16-к
провадження № 51-6601 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007944, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, народився, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк двохсот годин.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 30 жовтня 2015 року приблизно о 16.25 перебуваючи в приміщенні відділення банку «Альфа Банк», що на вул. Привокзальній, 2/1 у м. Вінниці, шляхом вільного доступу, таємно викрав з поверхні банківського терміналу належний ОСОБА_8 гаманець з грошовими коштами та банківськими картками на загальну суму 6793 гривень 81 копійка.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості, просить ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що ОСОБА_7 не мав наміру викрадати чуже майно. Гаманець взяв, оскільки вважав, що його загублено та хотів повернути власнику. Суд надав неправильну оцінку доказам кримінального провадження, та дійшов необґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки. Всупереч приписам ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги засудженого, правильної оцінки їм не дав та безпідставно залишив без зміни вирок місцевого суду, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_7 , в якій він заперечував проти доведеності винуватості у скоєнні крадіжки, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК кваліфіковані правильно.
В основу вироку суд поклав показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дані протоколів слідчих дій та дослідження даних запису з камер відеоспростереження, а також показання самого ОСОБА_7 , які він дав в судовому засіданні.
Так, ОСОБА_10 підтвердив факт заволодіння 30 жовтня 2015 року гаманцем з грошовими коштами та банківськими картками з поверхні банківського терміналу в приміщенні відділення банку «Альфа Банк», що на вул. Привокзальній, 2/1 у м. Вінниці заперечуючи при цьому лише корисливий мотив та мету своїх дій.
Разом із цим, такі доводи засудженого спростовуються іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, які у своїй сукупності об`єктивно підтверджують умисел ОСОБА_10 на таємне викрадення чужого майна.
Так, заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.
На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
Встановлені у кримінальному провадженні обставини свідчили про те, що ОСОБА_7 при виявленні в пункті здійснення розрахунково-касових операцій гаманець з платіжними картками, на яких було зазначено прізвище та ім`я їх володільця, не вчинив жодних дій, спрямованих на виявлення його власника і негайне повернення майна, будь то звернення до співробітників банку або до правоохоронних органів, натомість помістив його до своєї кишені та вийшов з приміщення.
Враховуючи, що гаманець було залишено у приміщенні банку біля банківського терміналу де постійно перебуває велика кількість людей, ОСОБА_7 не міг не розуміти, що власник може повернутись за своїм майном, що ОСОБА_8 і зробив через 25 хвилин після того, як залишив гаманець, однак його там не виявилось. Крім того, грошові кошти, які знаходились у гаманці ОСОБА_7 витратив, що вказує на відсутність наміру щодо повернення майна законному власнику.
Таким чином, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Вирок суду достатньо вмотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, у тому числі і тим, на які захисник посилається у касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3