Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
29 серпня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2018 року у об`єднаному кримінальному провадженні №0000837 та №0000916 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 та ч.1 ст.162 КК України,

встановила :

Цим вироком ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає по АДРЕСА_1 , громадянка України, з середньою освітою, не працевлаштована, раніше неодноразово судима востаннє 16 грудня 2014 року Рівненським районним судом Рівненської області за ч.2 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки із застосуванням ст.75 КК України та звільненням від відбування покарання з випробуванням терміном 2 роки, визнана винуватою та засуджена:

- за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки 6 (шість) місяців;

- за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточне покарання за сукупністю злочинів ОСОБА_6 призначене шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.

На підставі ст.71 КК України ОСОБА_6 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2014 року. Остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у виді позбавлення волі строком 4 роки 3 місяці.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати ОСОБА_6 з дня її затримання - 19 квітня 2018 року.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_6 обрано міру запобіжного заходу - тримання під вартою, взявши під варту в залі суду.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 засуджено за те, що вона 25 червня 2015 року о 09 год. 00 хв. керуючись корисливим мотивом та маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з метою матеріального збагачення, скориставшись відсутністю защібки на вікні, шляхом його відкриття проникла всередину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , та таємно викрала звідти грошові кошти у сумі 1200 гривень.

Крім того, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про право особи на недоторканість житла, в порушення вимог ст.30 Конституції України, яка гарантує кожному громадянину недоторканість житла та не допускає проникнення до нього всупереч волі власника, 25 травня 2016 року близько 15 год. 45 хв., перебуваючи по АДРЕСА_2 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння та маючи умисел на незаконне проникнення до чужого житлового будинку з метою відпочинку, шляхом відгинання цвяхів, якими забите вікно, незаконно, таємно, всупереч волі власниці будинку ОСОБА_9 , проникла до вказаного будинку, чим порушила її право на недоторканість житла. Того ж дня, близько 21 год. 30 хв. ОСОБА_6 була виявлена ОСОБА_9 у будинку.

Своїми діями ОСОБА_6 вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку) вчинену повторно та поєднану із проникненням до приміщення (кваліфіковане ч.3 ст.185 КК України), а також незаконно проникнула до житла особи (кваліфіковане за ч.1 ст.162 КК України).

Не погодившись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій нею апеляційній скарзі, ОСОБА_6 не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію її дій, вважає вирок суду необґрунтованим та незаконним у зв`язку із недостатнім врахуванням судом при призначенні міри покарання її особи та обставин, що пом`якшують покарання за вчинене. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що вона не несе ніякої соціальної небезпеки, оскільки вчинила злочини у стані алкогольного сп`яніння і через душевні проблеми в особистому житті. Запевняє, що на даний час вживати алкоголь перестала, працевлаштувалася та є зразковою матір`ю для своїх неповнолітніх дітей. Також вважає, що суд недостатньо врахував як обставини, що пом`якшують їй відповідальність у вчиненому - її щире каяття та активне сприяння в розкриттю та розслідуванні злочинів, а також, взагалі не врахував як обставину пом`якшуючу відповідальність, - часткове відшкодування нею заподіяної шкоди потерпілій шляхом виконання фізичної роботи по господарству ОСОБА_8 .. Також додає, що характеризується з позитивної сторони та має стійкі соціальні зв`язки, зокрема: доглядає за жінкою похилого віку, виховує двох неповнолітніх дітей, має батьків та чоловіка. Переконує, що жалкує про скоєне. Просить вирок суду змінити та призначити їй менш суворе покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які під час апеляційного розгляду підтримали вимоги викладені у апеляційній скарзі обвинуваченої, думку прокурора який заперечив щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченої та просив залишити вирок суду в силі як обґрунтований і законний, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, за вказаних у вироку обставин, ґрунтуються на досліджених в порядку ч.3 ст.349 КПК України у судовому засіданні доказах і сторонами не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене повторно та поєднане із проникненням до приміщення) та за ч.1 ст.162 КК України (незаконне проникнення до житла особи, що порушує недоторканність житла) є вірною.

У відповідності до вимог ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Зазначені вимоги закону судом виконані належним чином.
Так судом враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої.
До пом`якшуючих вину обставин, суд обґрунтовано відніс повне визнання вини обвинуваченою, її щире каяття у вчиненому, сприяння у розкритті злочину.
До обтяжуючих вину обставин, суд обґрунтовано відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
На думку колегії суддів, суд прийшов до вірного висновку про можливість призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі такого покарання передбаченого санкцією інкримінованої ч.3 ст.185 КК України (яка передбачає максимальну межу покарання - позбавлення волі на строк 6 років), та покарання у виді обмеження волі за інкримінованою їй ч.1 ст.162 КК України (яка передбачає максимальну межу покарання обмеження волі на строк 3 роки).
Крім того, колегія суддів враховує, що обвинуваченою вчинено два злочини, один із яких корисливий, а інший спрямований проти особистих прав і свобод людини, під час її перебування на іспитовому терміні випробування за попереднім вироком, а згідно положень абз.7 п.26 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 8 від 12.06.2009 р.) :
«У разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.»
Виходячи з наведеного підстав для застосування до обвинуваченої ст.75 КК України, колегія суддів не знайшла.
Вимоги апелянта ОСОБА_6 про призначення їй менш суворого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, на думку колегії суддів є такими що не підлягають до задоволення.
Покликання апелянта, на недостатнє врахування судом встановлених обставин які пом`якшують покарання, а також характеризуючих даних на особу обвинуваченої, як підстав для застосування щодо неї положень ст.75 КК України не можуть враховуватися судом, оскільки, такі обставини належно враховані судом при обранні та призначенні достатньої для перевиховання та виправлення обвинуваченої міри покарання. Так, суд належно врахувавши у сукупності як обставини що пом`якшують покарання обвинуваченій, врахував і те, що обвинувачена не вперше притягується до кримінальної відповідальності й на шлях виправлення не стала - знову вчинила ряд злочинів під час перебування на іспитовому терміні випробування за попереднім вироком.
Крім того, колегія суддів дає оцінку і характеризуючим даним на ОСОБА_6 , яка проживає в с.Шостаків Рівненського району без реєстрації й характеризується посередньо, ніде не працює, власного житлового будинку та особистого селянського господарства не має, в громадському житті участі не приймає. (т.2 а.с.45а), а також поясненням її матері (т.1 а.с.23) яка пояснила, що за дітьми й онуками дочки доглядає самостійно, купує їм продукти харчування та одяг й у період «загулів» дочки, які бувають досить часто й тривають довго, дочка за дітьми не дивиться, участі у їх вихованні не приймає.
Наведене спростовує доводи обвинуваченої, наведені у апеляційній скарзі щодо її позитивної характеристики та наявності стійких соціальних зв`язків, зокрема: догляду за жінкою похилого віку і виховання двох неповнолітніх дітей.
Що стосується заявлено під час апеляційного розгляду захисником обвинуваченої - адвокатом ОСОБА_7 клопотання про застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 амністії, зокрема п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», то колегією суддів з`ясовано, що така норма закону застосуванню у даному випадку не підлягає, з огляду на п.«в» ст.9 вказаного Закону, яким передбачено, що «амністія не застосовується ….також до осіб, які (п.«в») звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий злочин або особливо тяжкий злочин.»
Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченої не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду, зазначене у ній не є підставами, в порядку ст.409 КПК України, для зміни чи скасування вироку, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - без задоволення.

В застосуванні до ОСОБА_6 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою в той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Судді :

__________ ____________ __________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3