Ухвала

Іменем України
18 квітня 2018 року

м. Київ
Справа № 405/1281/18

Провадження № 51 5487 впс 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні подання виконуючого обов`язки голови Апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_4 про направлення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст. 54-1 «б» КК УРСР, з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів,
встановив:
В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали провадження за заявою заступника прокурора Кіровоградської області ОСОБА_6 , поданої в порядку статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року за скаргою ОСОБА_7 щодо реабілітації його прадіда ОСОБА_5 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2018 року вказану заяву прокурора направлено до Апеляційного суду Кіровоградської області для подальшого направлення до Верховного Суду подання для вирішення питання щодо направлення вказаного кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку ст. 34 ч. 3 КПК України.
Виконуючий обов`язки голови Апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду в порядку ст. 34 ч. 3 КПК України із відповідним поданням. Подання мотивовано тим, що представник заявника ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції поставив під сумнів підсудність вказаної справи стосовно ОСОБА_5 судам Кіровоградської області та заявив клопотання про направлення її на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, обґрунтувавши його тим, що останнє рішення у вказаній кримінальній справі ухвалено Військовим трибуналом Київського військового округу, що знаходився в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва, а тому, на підставі статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року, вважає, що справа має розглядатися саме цим судом.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені у поданні доводи, вивчивши матеріали провадження та матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Зі змісту заяви прокурора та з матеріалів архівної кримінальної справи № 4081 вбачається, що вироком Військового трибуналу військової частини № НОМЕР_1 від 25 серпня 1950 року ОСОБА_5 засуджений за ст. 54-1 «б» КК УРСР до покарання у виді позбавлення волі на строк 25 років з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна. В касаційному порядку вказаний вирок не оскаржувався.
Ухвалою Військового трибуналу Київського військового округу від 30 грудня 1955 року вирок щодо ОСОБА_5 пом`якшено до 10 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 2 роки і на підставі ст.ст. 1, 6 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 17 вересня 1955 року «Про амністію радянських громадян, які співпрацювали з окупантами в період Великої Вітчизняної Війни 1941-1945 років» звільнено від подальшого відбування покарання із зняттям обмежень.
06 червня 1994 року прокуратурою Кіровоградської області складено висновок, у якому зазначено, що ОСОБА_5 обґрунтовано засуджений і не підлягає реабілітації відповідно до ст. 2 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року та пункту 13 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 24.12.1993 року.
Правнук ОСОБА_5 ОСОБА_7 не погодився з висновком про відмову в реабілітації, направивши до Прокуратури Кіровоградської області відповідну скаргу.
На підставі статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 рокута пункту 13 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 24.12.1993 року заступник прокурора Кіровоградської області ОСОБА_6 надіслав справу на розгляд до Апеляційного суду Кіровоградської області, який ухвалою від 05 лютого 2018 року повернув матеріал архівної справи № 4081 з висновком прокуратури Кіровоградської області від 06.06.1994 року.

На підставі статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року, пункту 13 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 24.12.1993 року та з врахуванням мотивувальної частини ухвали апеляційного суду заступник прокурора Кіровоградської області ОСОБА_6 надіслав справу на розгляд до Ленінського районного суду м. Кіровограда, після чого за клопотанням захисника і на підставі ухвали місцевого суду виконуючий обов`язки голови апеляційного суду звернувся до Верховного Суду із поданням в порядку статті 34 ч. 3 КПК України для вирішення питання підсудності розгляду цієї справи.

Відповідно до пункту 13 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 24.12.1993 року якщо відповідно до частини четвертої статті 7 і статті 8 цього Закону особа визнається такою, що згідно із статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації, прокурор складає відповідний висновок і повідомляє про це заінтересованих осіб. Прокурор надсилає справу на розгляд суду тільки за заявами, зверненнями заінтересованих осіб, які не погоджуються з висновком про відмову в реабілітації.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року при наявності підстав для визнання особи такою, що згідно з статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації, прокурор щодо засуджених осіб, надсилає справу з висновком до тих же судів, які виносили останнє судове рішення. Справи, по яких вироки, ухвали, постанови було винесено ліквідованими або розформованими судами, а також військовими трибуналами щодо цивільних осіб, передаються на розгляд тих судів, до підсудності яких ці справи віднесено чинним законодавством. Територіальна підсудність такої справи визначається за місцем винесення останнього судового рішення.
Станом на день розгляду справи в суді Військовий трибунал військової частини № НОМЕР_1 та Військовий трибунал Київського військового округу, які ухвалювали відносно ОСОБА_5 вирок від 25.08.1950 року та ухвалу від 30.12.1955 року відповідно, ліквідовані, а тому вказана справа підсудна суду, до підсудності якого її розгляд віднесено чинним законодавством за місцем винесення останнього судового рішення.
З урахуванням таких положень Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 24.12.1993 року, вказана кримінальна справа за заявою прокурора підсудна суду першої інстанції в межах територіальної юрисдикції суду, де розташовувався Військовий трибунал Київського військового округу.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що Військовий трибунал Київського військового округу розташовувався по колишній вулиці Артема, 59 в місті Києві, що на сьогодні в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.
Відповідно до ст. 34 ч. 3 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Стаття 34 ч. 1 КПК України визначає вичерпний перелік підстав для передачі кримінального провадження на розгляд іншого суду, а також передбачає можливість у виняткових випадках передати кримінальне провадження з одного до іншого суду. При цьому, пункт 1 вказаної частини статті визначає, що кримінальне провадження передається на розгляд до іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що воно надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.
Цей принцип має важливе значення для належного відправлення правосуддя й прямо випливає з основних засад судочинства, передбачених ст. 125 Конституції України, засад кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК України. Порушення правил підсудності належить до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 цього Кодексу, що тягне за собою безумовне скасування ухвалених у подальшому у такому провадженні судових рішень.
З урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає обґрунтованим подання виконуючого обов`язки голови Апеляційного суду Кіровоградської області про необхідність вирішення питання щодо направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а тому вказане подання підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 32, 34 КПК України, Суд
постановив:
Подання виконуючого обов`язки голови Апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_4 задовольнити.
Кримінальну справу № 4081 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст. 54-1 «б» КК УРСР, за заявою заступника прокурора Кіровоградської області ОСОБА_6 , поданої за скаргою ОСОБА_7 на рішення прокуратури Кіровоградської області від 14.08.2017 року про відмову у скасуванні висновку по справі ОСОБА_5 від 06.06.1994 року, направити до Шевченківського районного суду м. Києва для її розгляду в порядку статті 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3