Справа № 163/2535/16-к
Провадження № 1-кп/163/17/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 вересня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретарів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілих: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисників обвинуваченої: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль кримінальне провадження №0000313 про обвинувачення

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Антонівка Володимирецького району Рівненської області, що зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, без освіти, непрацюючої, неодруженої, раніше судимої:

- 22.11.2005 року Камінь-Каширським районним судом Волинської області за ч.1 ст.190 КК України до штрафу в сумі 510 грн.;

- 26.04.2006 року Локачинським районним судом Волинської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 79 КК України з іспитовим строком на 1 рік;

- 20.07.2007 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч.3 ст.185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з іспитовим строком на 3 роки;

- 30.10.2009 року Турійським районним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до 4 років 7 місяців позбавлення волі;

- 11.02.2015 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України з іспитовим строком на 2 роки, -
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_10 , будучи раніше неодноразово судимою за вчинення злочинів проти власності, судимості за які не зняті і не погашені у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не стала та повторно, 23.06.2016 року приблизно о 15 год. 00 хв., діючи з корисливих мотивів та керуючись умислом, направленим на протиправне таємне заволодіння чужим майном, вільно увійшовши у незакритий на замок житловий будинок АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_9 , де у спальній кімнаті, з пуфа, що являє собою табуретку з м`яким сидінням, взяла грошові кошти в сумі 3500 грн. (7 купюр номіналом по 500 грн.) та 2250 доларів США, які згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 23.06.2016 року становили 56002,50 грн., а всього коштів в сумі 59502,50 грн., які намагалась винести з вказаного житлового будинку, однак своїх злочинних намірів до кінця не довела з причин, що не залежали від її волі, оскільки на виході з будинку вона була виявлена сином ОСОБА_9 ОСОБА_13 , внаслідок чого не змогла винести вказані гроші за межі розташування території вказаного домоволодіння та вільно розпорядитись ними, виконавши при цьому усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.
Таким чином, ОСОБА_10 своїми умисними діями, що виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, та недоведеними до кінця з причин, що не залежали від її волі, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_10 вину у вчиненні вищевказаного злочину не визнала та суду дала показання про те, що вона дійсно того дня ходила по селі Машів Любомльського району та просила у людей милостиню, так як має на утриманні неповнолітніх дітей, а продуктів, що їх сім`я отримує від ведення підсобного господарства, не вистачає. В цьому селі також зайшла просити милостиню у помешкання ОСОБА_9 . Увійшовши всередину будинку, двері на замок якого зачинені не були, вона почала гукати хазяйку. З невеличкої кімнати до неї вийшов молодий чоловік та почав кричати: «що вона робить в будинку?», схватив її за кофту та став трясти. Злякавшись, вона почала проситись, щоб він її відпустив, а як хотіла вийти з будинку на вулицю, то цей чоловік знову її схватив і не відпускав. Відразу по цьому, в будинок зайшла мати цього хлопця і почала кричати на нього за те, що він її тримає та наказала її відпустити, на що останній повідомив, що викликав поліцію. Через деякий час приїхали працівники поліції, повели її у літню кухню, де жінка-поліцейська в присутності ще декількох жінок з даного села провела її особистий обшук. Після цього її повезли у відділ поліції, де про причину її затримання нічого не повідомляли. Будь-яких коштів в поліції їй для огляду не пред`являли та нічого за них не говорили. Чи відбирали в той день у неї відбитки пальців - не пам`ятає. З приводу виявлення на одній книжці відбитків пальців її рук, де зберігалися гроші потерпілої ОСОБА_9 , пояснити нічого не змогла, лише вказала, що син останньої її шарпав.

Незважаючи на повне невизнання обвинуваченою ОСОБА_10 вини у вчиненні замаху на крадіжку грошових коштів ОСОБА_9 , її винуватість у вчиненні цього кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними в ході досудового розслідування і дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами та показаннями допитаних судом потерпілої та свідків.

Так, потерпіла ОСОБА_9 суду показала, що відпочиваючи в літній кухні на дивані, вона почула крик сина з будинку про те, що їх обікрали. Будинок на замок закритий не був. Зайшовши в будинок, син сказав їй подивитись чи на місці гроші «п`ятсотки». У гаманці, який лежав у сумці, гроші були на місці (300 грн.), однак вона побачила, що на «пуфику» немає салфетки, яка чомусь уже лежала на тумбочці. Відкривши пуфика, побачила, що газети у ньому перевернуті, а мішок, де були гроші, - порожній та розірваний. У вказаному пуфику вона зберігала 2250 доларів США та 3500 грн., які були замотані в матерчаті «шматки», обкручені резинками, поміщені у дві книжки, червоного та білого кольорів, і ще замотані в одну «шматку» та зав`язані в мішок. В одній книжці знаходились її особисті гроші в сумі 1150 доларів США та 3500 грн., а в іншій чужі гроші в сумі 1100 доларів США, належні ОСОБА_14 , який віддав їх їм на зберігання. В той час, коли в пошуках цих грошей вона відійшла, обвинувачена виклала їх на арку, на полицю. Відразу ці гроші вона не побачила, так як вони були обмотані купюрами по «1» та «2» гривні. Ці малі купюри належали обвинуваченій, як милостиня від людей, оскільки вона ходила по селі та розповідала, що «погоріла». Побачивши ці купюри, відразу не зрозуміла, що то за гроші, але потім серед них помітила матерчаті «шматки» та таким чином виявила свої гроші (п`ятсотки та долари). Перерахувавши їх та переконавшись, що усі гроші на місці, сховала їх на те ж саме місце - у «пуфик», замотавши у такий же спосіб. В той час як вона перераховувала гроші, то обвинувачена підійшла й забрала купюру номіналом «5» гривень, мотивуючи що це її гроші. Після цього остання почала просити вибачення, говорила, що більше такого робити не буде, однак, незважаючи на такі прохання обвинуваченої, вона наказала синові викликати поліцію, оскільки обвинувачена може ще когось обікрасти. В подальшому остання намагалась втекти, але син її наздогнав та у цей час уже прийшов її чоловік. Претензій до обвинуваченої вона не має, а при призначенні останній покарання поклалась на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_13 , який доводиться потерпілій ОСОБА_9 сином, суду показав, що влітку 2016 року (точної дати не пам`ятає), перед обідом, проснувшись, пішов у ванну, а вийшовши - побачив в будинку незнайому жінку - обвинувачену, яка виходила з кімнати в коридор на вихід та на його запитання: «що вона робить в будинку?» відповіла, що вона зайшла до хазяйки. У будинку він був один та перед цим не чув, щоб хтось гукав господарів. У «бюзгалтері» обвинуваченої він помітив гроші, купюрами по 500 грн., та долари, при цьому розумів, що ці гроші не можуть їй належати. На його запитання «що це за гроші?», остання нічого не відповіла, від нього відвернулась, почала гукати хазяйку та направилась на вихід до дверей, однак з будинку він її не випустив та, вийшовши на поріг, покликав матір з літньої кухні, щоб вона подивилась чи на місці гроші. Оглянувши гаманець, мати повідомила, що гроші на місці. Тоді він сказав, щоб вона подивилась місце, де захована більша сума, після чого мати повідомила, що грошей немає. У цей час обвинувачена непомітно від них поклала викрадені гроші на маленьку поличку, що на арці, при вході у залу кімнату, які в подальшому він з матір`ю виявили. За цих обставин обвинувачену він затримав та тримав доки приїдуть працівники поліції, яких він викликав по мобільному телефону. При цьому, у той час коли він відходив, то, користуючись цим моментом, обвинувачена намагалась зникнути відійшла орієнтовно на 150 метрів від будинку, однак цьому він завадив, повернувши її назад до їх будинковолодіння. На його слова про викрадення грошей, обвинувачена лише говорила, що він її уже «навчив» і більше такого вона робити не буде. Коли приїхали працівники поліції, то гроші уже лежали на місці «в пуфику».

З рапорта чергового Любомльського відділу поліції від 23.06.2016 року за №1709 встановлено, що 23.06.2016 року о 15 год. 20 хв. до ГУНП у Волинській області по телефону надійшло повідомлення від жителя с.Машів Любомльського району ОСОБА_13 про те, що невідома особа жіночої статті циганської народності намагалась викрасти грошові кошти з його житлового будинку.

23.06.2016 року слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від потерпілої ОСОБА_9 , яку попереджено про кримінальну відповідальність згідно зі ст.383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, прийнято заяву, у якій остання заявила про викрадення у неї 23.06.2016 року приблизно о 14 год. 50 хв. з кімнати будинку, що по АДРЕСА_2 , невстановленою особою жіночої статті ромської національності, грошових коштів в сумі 3500 гривень та 2250 доларів США.

Відомості по вказаному факту внесено в ЄРДР 24.06.2016 року, що підтверджується відповідним витягом.

У протоколі огляду місця події від 23.06.2016 року - житлового будинку АДРЕСА_2 , та фото-таблицях до протоколу, зафіксовано, що під час огляду в «пуфику» спальної кімнати, знаходяться паперові газети, під ними - поліетиленовий пакет з вмістом згортка тканини, якою було обгорнуто два журнали, у яких, у свою чергу, знаходились гроші, а саме: в одному журналі з написом «Біологія 9» знаходились обгорнуті у білу тканину та скріплені резинкою 1100 доларів США, а в іншому журналі з написом «Розв`язання 9» - обгорнуті тканиною 1150 доларів США та поряд з ними 3500 гривень (7 купюр номіналом по 500 грн.). Також зафіксовано, що на поліетиленовому пакеті, журналах з написами «Біологія 9» і «Розв`язання 9» та на вхідних дверях будинку виявлено сліди рук. Зазначені кошти та виявлені сліди пальців рук слідчим упаковано та вилучено.

Постановою слідчого від 24.06.2016 року вилучені грошові кошти в сумі 3500 гривень та 2250 доларів США, а також сліди пальців рук, визнано речовими доказами.

Висновком експерта Волинського НДЕКЦ МВС України від 18.07.2016 року №2363 судової дактилоскопічної експертизи встановлено, що два сліди пальців рук, виявлені та відкопійовані на відрізки липкої стрічки, вилучені 23.06.2016 року під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , залишені пальцем руки особи, дактилоскопічна карта якої заповнена на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивувальною частиною зазначеного висновку експерта стверджено, що вказані два сліди залишені великим пальцем правої руки ОСОБА_10 на підручнику, у якому зберігались гроші, та на поверхні вхідних дверей будинку.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №212 від 26.09.2016 року, в ОСОБА_10 ознак будь-якого психічного захворювання, а рівно-тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності в період, що відноситься до часу вчинення інкримінованого їй правопорушення чи на момент проведення експертизи не виявлялося і не виявляється. Вона могла і може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, її психічний та інтелектуальний розвиток відповідає її віку, життєвому досвіду та умовам мікросоціального середовища, культурним традиціям, в якому формувалась і живе особистість. З урахуванням її вікових, індивідуально-психологічних особливостей, емоційного стану, рівня розумового розвитку, ОСОБА_10 могла усвідомлювати реальний зміст власних дій та могла в повній мірі керувати ними та передбачати їх наслідки, в тому числі під час вчинення інкримінованих їй дій. Рівень її інтелектуального розвитку дозволяє розуміти об`єм (розмір) грошових коштів, розрізняти національну валюту від грошових знаків іноземного походження.

Суд критично оцінює показання обвинуваченої ОСОБА_10 про те, що вона не викрадала належні потерпілій грошові кошти в сумі 3500 гривень та 2250 доларів США, оскільки такі її показання об`єктивно спростовуються дослідженими в судовому засіданні показаннями самої потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 . Жодних підстав не довіряти показанням потерпілої та свідка у суду не має, оскільки фактів чи причин, які б свідчили про можливість оговорення обвинуваченої з їх сторони, не встановлено. Водночас, показання потерпілої та свідка є послідовними, між собою узгоджуються та підтверджуються письмовими доказами: протоколом огляду місця події та висновком судової дактилоскопічної експертизи, якими стверджено наявність на підручнику, у якому зберігались гроші потерпілої, слідів пальців рук обвинуваченої і в своїй сукупності в повному обсязі відтворюють повну картину перебігу подій вчиненого ОСОБА_10 злочину.Обґрунтованих та переконливих причин залишення обвинуваченою слідів пальців рук на підручнику, який в свою чергу знаходився у «пуфику» спальної кімнати, остання в судовому засіданні не навела.

Таким чином, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні дій, спрямованих на таємне викрадення грошових коштів потерпілої ОСОБА_9 , однак не доведених до кінця з незалежних від її волі причин, повністю доведена в ході судового розгляду.
По вказаному епізоду органами досудового розслідування дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло та вчинене повторно.
Ознака повторності у діях ОСОБА_10 доводиться вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11.02.2015 року, за яким її засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Щодо наявності кваліфікуючої ознаки «з проникненням у житло», то Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 06.11.2009 року №10 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" роз`яснив, що вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке.

Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

З показань обвинуваченої ОСОБА_10 слідує, що у житловий будинок потерпілої ОСОБА_9 вона зайшла просити милостиню.
Зазначена обставина прослідковується й з показань потерпілої ОСОБА_9 .
Потерпіла та свідок ОСОБА_13 також вказали, що їх будинок на замок зачинений не був, тобто вхід у нього був безперешкодним.
Аналіз показань обвинуваченої та свідка ОСОБА_13 вказує на те, що при вході у будинок, ОСОБА_10 не могла знати про наявність чи відсутність у ньому господарів, а увійшовши не знала про перебування свідка ОСОБА_13 у ванній кімнаті.
Такі обставини приводять до висновку, що умисел на вчинення крадіжки в обвинуваченої виник уже в момент її перебування в самому будинку.
З врахуванням наведеного, така кваліфікуюча ознака замаху на крадіжку, як вчинення її з проникненням в будинок, в даному випадку відсутня, у зв`язку з чим дії обвинуваченої слід перекваліфікувати з ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, за ознакою повторності.
Щодо заяви сторони захисту про недопустимість досліджених в ході розгляду кримінального провадження доказів, судом встановлено таке.

Захисник обвинуваченої - ОСОБА_11 вважає, що протокол огляду місця події від 23.06.2016 року будинку потерпілої ОСОБА_9 є недопустимим доказом, оскільки остання давала дозвіл на огляд, а не на проникнення в будинок, а оскільки огляд проводиться за правилами обшуку, тому він мав би в подальшому бути легалізованим ухвалою слідчого судді, однак слідчим таких вимог не виконано.

Крім цього, захисник вважає, що відбитки пальців рук є біологічними зразками, оскільки особа при їх відібранні вимушена оголити частину свого тіла, тому постанова про відібрання зразків в обвинуваченої, згідно вимог ч.3 ст.245 КПК України, повинна була виноситись прокурором, а не слідчим, як це має місце у матеріалах кримінального провадження.
Для проведення судової дактилоскопічної експертизи слідчий використав дактилокарту обвинуваченої, яка здобута в іншому кримінальному провадженні, що є неприпустимим, та в той же час свідчить про розголошення слідчим таємниці слідства кримінального провадження, у якому мало місце відібрання слідів пальців рук.

Крім цього, протокол відібрання зразків відбитків пальців рук у обвинуваченої ОСОБА_10 для експертного дослідження від 23.06.2016 року отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, оскільки остання є неграмотною, не вміє писати та читати, тому слідчий, достовірно про це знаючи, формально підозрюючи її у причетності до вчиненого злочину, в силу п.п.3, 4 ч.2 ст.52 КПК України, зобов`язаний був залучити для проведення зазначеної слідчої дії захисника.

Цей же протокол відібрання зразків відбитків пальців рук обвинуваченої є недопустимим доказом з тих підстав, що зазначена у ньому особа в якості понятого ОСОБА_15 участі у проведенні цієї слідчої дії не приймав, про що останній вказав в судовому засіданні в якості свідка.

Крім цього, стороною обвинувачення не забезпечено доставку речових доказів - грошових коштів для огляду в судове засідання, тим самим не забезпечено збереження предмета кримінального правопорушення, тому постанова про визнання цих коштів речовими доказами є недопустимою.

Суд не погоджується з такою позицією захисту щодо недопустимості доказів, наданих стороною обвинувачення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 23.06.2016 року потерпіла ОСОБА_9 у письмовій формі надала слідчому СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_16 дозвіл на огляд житлового будинку, що по АДРЕСА_2 , а також згоду на вилучення матеріальних об`єктів, необхідних для проведення слідчих дій.

Згідно протоколу огляду місця події від 23.06.2016 року, зазначена слідча дія проводилась за участю потерпілої ОСОБА_9 , як володільця житла, та двох понятих.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Згідно ч.1 ст.233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

За змістом ч.3 ст.233 КПК України, слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних з врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що огляд житла чи іншого володіння особи проводиться на підставі ухвали слідчого судді лише за відсутності згоди особи, яка ним володіє. Відповідно, наявність згоди особи володільця житла чи іншого володіння на проведення такого огляду не потребує подальшого узаконення в порядку ч.3 ст.233 КПК України. Надання особою згоди на огляд житла, уже саме по собі передбачає проникнення у нього, оскільки без цього, не передбачається можливим досягнення мети самого огляду.

Таким чином, враховуючи, що огляд будинку проводився з дозволу його володільця потерпілої ОСОБА_9 та у її присутності, а також за участі двох понятих, що є необхідною гарантією законного та об`єктивного відображення результатів цієї слідчої дії, ніяким чином не порушує як права потерпілої, так і обвинуваченої, а тому підстав для визнання протоколу огляду місця події від 23.06.2016 року недопустимим доказом, згідно ст.87 КПК України, немає.
Суд також не погоджується з позицією захисту в частині віднесення відбитків пальців рук до біологічних зразків та вважає її власним тлумаченням наведеного поняття, яке є помилковим.
Під біологічними зразками слід розуміти елементи анатомічної будови людини її організму, які підлягають безпосередньому експертному дослідженню. Відбитки ж пальців рук людини не є біологічними зразками, оскільки це слід, який залишається пото-жировими виділеннями людини, але пото-жирові виділення, які є біологічними зразками, при цьому не досліджуються. Тому відібрання відбитків пальців рук не потребує винесення для цього постанови саме прокурором в порядку ч.3 ст.245 КПК України, а здійснюється в загальному порядку у відповідності до ч.1 ст.245 КПК України.
Стороною захисту не заперечено того факту, що обвинувачена ОСОБА_10 відмовилась від підпису у постанові та протоколі відібрання зразків для експертного дослідження від 23.06.2016 року, оскільки є неписьменною.
В той же час, з вказаного протоколу від 23.06.2016 року слідує, що обвинувачена поставила свій підпис на дактилокарті, що також об`єктивно доводиться її копією, приєднаною в якості додатка довисновку експерта Волинського НДЕКЦ МВС України від 18.07.2016 року №2363 судової дактилоскопічної експертизи.
Щодо фактичної підозри ОСОБА_10 станом на 23.06.2017 року та викладеної у рапорті оперуповноваженого СКП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_17 від 23.06.2016 року інформації про її можливу причетність до крадіжки, то така інформація є виключно оперативною, а не фактичною підозрою, про що вказує сторона захисту, тому не вимагала від слідчого виконання вимог ст.42, п.3 ч.2 ст.52 КПК України з 23.06.2016 року щодо обов`язкового залучення захисника для відібрання відбитків пальців рук.

У суду немає підстав вважати, що відібрання відбитків пальців рук в ОСОБА_10 було проведено без її добровільної згоди та того, що вона не розуміла значення цієї процесуальної дії, адже своїм підписом вона дактилокарту засвідчила, а відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №212 від 26.09.2016 року, її психічний та інтелектуальний розвиток відповідає її віку та життєвому досвіду.

ОСОБА_10 неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а тому її слід вважати такою, що обізнана з механізмом захисту своїх прав. Натомість, зі скаргами з приводу незаконності досудового розслідування чи порушення її прав вона в установленому порядку, ні в прокуратуру, ні до суду, не зверталась.

В силу ч.7 ст.223 та ч.1 ст.245 КПК України, для відібрання відбитків пальців рук залучення понятих не є обов`язковим, тому показання свідка ОСОБА_15 , зазначеного у протоколі понятим, про те, що він присутніій під час відібрання зразків у обвинуваченої не був, а можливо лише проставив свій підпис у протоколі, не свідчать про здобуття даного доказу з порушенням встановленого порядку.
З матеріалів кримінального провадження №0000318 від 24.06.2016 року встановлено, що дактилокарта на громадянку ОСОБА_10 для проведення дактилоскопічної експертизи отримана слідчим з кримінального провадження №0000313 від 22.06.2016 року шляхом письмового звернення від 28.06.2016 року за №4180/60/03-2016, адресованого керівнику органу досудового розслідування, яке містить рішення останнього у формі резолюції про надання в розпорядження слідчого такої дактилокарти, що не суперечить положенням ст.39 КПК України.
Постановою прокурора від 23.08.2016 року кримінальні провадження №0000313 від 22.06.2016 року та №0000318 від 24.06.2016 року об`єднано в одне провадження.
Сам по собі факт отримання слідчим дактилоскопічної карти обвинуваченої ОСОБА_10 для проведення дактилоскопічної експертизи з іншого кримінального провадження, яке на той момент перебувало в провадженні іншого слідчого цього ж органу досудового розслідування, не є безумовною підставою для визнання висновку експерта від 18.07.2016 року №2363 недопустимим доказом та не свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та порушення права особи на захист, оскільки відбитки пальців рук ОСОБА_10 були отримані, як зазначалось вище, з дотриманням установленого порядку.
Окрім цього, підстав вважати отримання у вищевказаний спосіб дактилокарти обвинуваченої розголошенням таємниці досудового розслідування не має, оскільки така дія вчинена виключно через керівника органу досудового розслідування, який в силу ч.1 ст.39 КПК України організовував досудове розслідування як кримінального провадження №0000313, так і №0000318 .
Відповідно до п.5.9 Положення «Про організацію діяльності органів досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.08.2012 року №686, розголошення даних досудового розслідування, вчинене слідчим, працівником оперативно-розшукового органу незалежно від того, чи приймала ця особа безпосередньо участь у досудовому розслідуванні, якщо розголошені дані ганьблять людину, принижують її честь і гідність, тягне за собою відповідальність, установлену законодавством.

Таких фактів у кримінальному провадженні не встановлено та в ході судового розслідування не здобуто.
Не заслуговують на увагу доводи захисника й щодо грубого порушення прав його підзахисної з мотивів вручення останній повідомлення про підозру не у день його складання, а лише на одинадцятий день по цьому. Повідомленням про підозру від 26.08.2016 року стверджено, що статусу підозрюваної ОСОБА_10 набула саме у дату отримання нею цього повідомлення, а саме 06.09.2016 року, та саме у вказану дату, на виконання вимог ч.4 ст.278 КПК України, були внесені відповідні відомості у ЄРДР, що об`єктивно підтверджується витягом з кримінального провадження №0000313. Лише з моменту набуття статусу підозрюваної в ОСОБА_10 виникли права, передбачені ст.42 КПК України, в тому числі й на захист, при цьому, будь-які слідчі чи розшукові дії, спрямовані на встановлення фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень, у період з 26.08.2016 по 06.09.2016 слідчим не проводились.
Незабезпечення стороною обвинувачення доставки для огляду в судове засідання речових доказів - 3500 грн. грошових коштів та 2250 доларів США, які згідно постанови слідчого від 24.06.2016 року передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_9 , жодним чином не вказує на їх недопустимість в розумінні ст.ст.86, 87 КПК України, оскільки їх отримання проведено у відповідності до ст.237 КПК України під час огляду місця події у будинку потерпілої з подальшим належним процесуальним оформленням.

Разом з тим, слушними є доводи сторони захисту щодо недопустимості доданих до протоколу огляду місця події від 23.06.2017 року фото-таблиць (а.к.п.153), які вчинені під час особистого обшуку обвинуваченої у літній кухні потерпілої, оскільки це є окрема слідча дія та вимагає окремого процесуального оформлення. Слідчий ОСОБА_16 в судовому засіданні вказав на помилковість зазначення цих фото-таблиць, як додаток до протоколу огляду місця події. Відтак, через недотримання вимог ст.ст.223, 237 КПК України, такі фото-таблиці суд визнає недопустимим доказом.
Таким чином, з огляду на викладене суд вважає, що зібрані та досліджені в ході судового розгляду докази, які покладені в основу вироку, є належними, допустимими, достовірними і достатніми, та у своїй сукупності викривають обвинувачену ОСОБА_10 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, за ознакою повторності.
Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що вона повторно, 22 червня 2016 року приблизно о 13 год. 30 хв., діючи з корисливих мотивів та керуючись умислом, направленим на протиправне таємне заволодіння чужим майном, шляхом відкриття вхідних дверей, які були закриті на навісний замок, однак на ключ не замкнені, проникла в середину житлового будинку АДРЕСА_3 , за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звідки таємно викрала з гаманця коричневого кольору, що знаходився у шафі вітальної кімнати, належні ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 850 грн., а саме, 17 купюр номіналом по 50 грн., чим завдала останній майнової шкоди на вказану суму.

Дії ОСОБА_10 по цьому епізоду кваліфіковано за ч. 3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.

Суд, на засадах змагальності та диспозитивності, розглянувши матеріали кримінального провадження по вказаному епізоду, безпосередньо перевіривши та дослідивши лише ті докази сторони обвинувачення та сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження надані суду, проаналізувавши їх в сукупності та системному взаємозв`язку між собою, відповідно до положень ст.94 КПК України, вважає, що в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, які б доводили вчинення саме ОСОБА_10 інкримінованого їй згідно обвинувального акту кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, виходячи з наступного.
Обвинувачена ОСОБА_10 по вказаному епізоду вину не визнала та показала, що у с.Чмикос Любомльського району вона ніколи не була і по пред`явленому обвинуваченню їй нічого не відомо.

Винуватість ОСОБА_10 у викраденні у потерпілої ОСОБА_8 грошових коштів в сумі 850,00 грн. сторона обвинувачення обґрунтовує показаннями самої потерпілої, показаннями свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та письмовими доказами.

Із зазначених доказів судом встановлено наступне.

Згідно рапорта чергового Любомльського відділу поліції, 22.06.2016 року о 13 год. 35 хв. по телефону надійшло повідомлення від жителя села Чмикос Любомльського району ОСОБА_20 про викрадення 22.06.2016 року у жительки цього села Пилипчук Софії невідомою особою жіночої статі, циганської зовнішності, шляхом вільного доступу, з її будинку грошових коштів в сумі 800 грн.

22.06.2016 року слідчим СВ Любомльського відділу поліції від потерпілої ОСОБА_8 прийнято заяву про те, що в період часу з 13:00 год. до 13:30 год. 22.06.2016 року невідома особа, шляхом вільного доступу, через вхідні двері, які не були зачинені на замок, проникла у її будинок, що по АДРЕСА_3 , де у спальній кімнаті, з жіночого гаманця, який знаходився у шафі, викрала 850 грн., купюрами номіналом по 50 грн., чим їй заподіяно шкоду на вказану суму.

Потерпіла ОСОБА_8 суду показала, що 20.06.2016 року вона отримала приблизно 1279 грн. пенсії, з якої 850 грн. номіналами по 50 грн. поклала в гаманець жовтого кольору, який, в свою чергу, помістила у шафу на верхню полицю, на видному місці. 22.06.2016 року, перебуваючи в літній кухні, яка навпроти будинку, вона лягла на диван відпочити, підперши двері літньої кухні кілком, щоб вони не закрились, і їй було видно хто йде. Двері будинку в цей час були закриті лише на навісний замок, не на ключ. Через деякий час прийшла її сваха ОСОБА_18 та повідомила, що у її будинок заходила якась чужа людина. Зайшовши в будинок, вона побачила, що шафа зачинена не так як треба, а в гаманці відсутні гроші. З даного приводу вона повідомила односельчанам та ОСОБА_24 викликав поліцію. У будинку вона проживає одна та у той день не бачила і не чула, як у будинок хтось заходив, а обвинувачену ОСОБА_10 вона побачила вперше в суді під час розгляду даного кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що вона живе неподалік потерпілої ОСОБА_8 , а саме, через город, та того дня бачила, як по дорозі йшла «циганка», одягнена у чорний костюм та жовту хустку, з сумочкою на плечі, яка пішла до будинковолодіння ОСОБА_8 і боком «просунулась» через двері в будинок, що її насторожило, однак того моменту, як ця особа виходила з будинку, вона не бачила. Через город свідок відразу пішла до потерпілої. Остання в цей час лежала на дивані в літній кухні. Повідомивши, що у її будинок заходила жінка, схожа на «циганку», ОСОБА_8 пішла у будинок та виявила відсутність у гаманці грошей, а також повідомила, що шафа зачинена не так як треба. Ствердила, що зовнішнього вигляду особи, яка заходила до потерпілої, вона не бачила, тому впізнати цю особу не може.

Свідок ОСОБА_19 в суді лише підтвердила факт отримання потерпілою ОСОБА_8 в 20-х числах червня 2016 року пенсії в розмірі приблизно 1300-1400 грн.

Свідок ОСОБА_20 показав, що приблизно у 20-х числах червня 2016 року, через два дні після отримання пенсії, в обідню пору до нього додому прийшла потерпіла ОСОБА_8 та повідомила про викрадення у неї грошей невідомою особою. З даного приводу він зателефонував у поліцію.

Свідок ОСОБА_21 суду показав, що, слідуючи велосипедом по селі Чмикос додому, орієнтовно за 300 метрів бачив, як у подвір`я його сусідки потерпілої ОСОБА_8 заходила жінка, яка була одягнена: верх світло-зелений, низ чорний, а на голові волосся, зав`язане у хвостик. Заїхавши додому, він взяв гроші та знову поїхав велосипедом в село, де по дорозі бачив як ця сама жінка виходила з подвір`я ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , тоді він ще обернувся та добре на неї придивився. Вирішивши свої справи, орієнтовно через 5-10 хвилин цю жінку він бачив уже біля медпункту. Доїжджаючи додому, зустрів ОСОБА_20 , який повідомив, що у ОСОБА_8 викрали гроші. Тоді вони вирішили знайти цю циганку, яку він тричі бачив у селі, поїхавши на велосипедах у різні сторони доріг. Жінка, яка стояла на зупинці, на його запитання повідомила, що жінка у зелено-чорному одязі поїхала «бусом» синього кольору. Під час проведення впізнання особи, яку він бачив у той день, по 4-х фотокартках, він вказав на одну фотокартку, однак не ствердно, зі словами «геть схожа». В судовому засіданні вказав на обвинувачену, як на особу, яка виходила з подвір`я ОСОБА_27 , однак у цьому однозначно не впевнений, зазначивши, що у селі Чмикос цигани ходять просити милостиню досить часто.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.08.2016 року, свідок ОСОБА_21 вказав на фотознімок обвинуваченої ОСОБА_10 , як особу, яка 22.06.2016 року заходила на подвір`я потерпілої ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що приблизно в обідню пору до неї додому приходила жінка, яка була одягнена у спідницю, блузку та хустку. На її вказівку, остання відразу вийшла з будинку на дорогу та попросила дати їй щось поїсти, на що свідок дала їй декілька гривень. Окрім цього, показала, що цигани приходять в село Чмикос просити милостиню часто. Сама ж вона страждає на короткозорість, має лише 3% зору та бачити може лише силует людини, лиця людини не бачить. За її участю працівники поліції проводили впізнання особи по фотокартках, під час якого вона говорила, що усі пред`явлені особи їй на «одне лице», однак когось вона впізнала. Разом з цим, суду ствердила, що обвинувачену ОСОБА_10 раніше вона не бачила, а жінка, що приходила до неї додому, за ростом була вищою ніж обвинувачена та родимого п`ятна на ній вона не бачила.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.08.2016 року, свідок ОСОБА_22 вказала, що найбільш схожою на фотознімках особою, яка 22.06.2016 року приходила до неї додому просити милостиню, є обвинувачена ОСОБА_10 , однак у цьому достовірно вона не впевнена.

Свідок ОСОБА_23 суду показала, що влітку 2016 року (точної дати не пам`ятає), приблизно в обідню пору, до неї додому прийшла чорнява жінка, яка просила дати грошей, так як вони «погоріли», а на утриманні мають п`ятеро дітей. Свідок дала цій жінці продукти харчування, які остання поклала у чорну плечову сумку та пішла. Зазначена жінка схожа на обвинувачену ОСОБА_10 , але ствердити що це саме вона не може.
Аналізом наведених доказів встановлено, що ні потерпіла, ні свідки не були безпосередніми очевидцями вчиненого злочину.

Потерпіла ОСОБА_8 лише констатувала факт викрадення у неї з будинку коштів в сумі 850 грн., а свідок ОСОБА_19 отримання останньою напередодні пенсії.

Показання свідків: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_21 доводять лише ту обставину, що 22.06.2017 року по селі Чмикос Любомльського району Волинської області ходила особа ромської національності, яка просила милостиню.

Свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 показали, що у населеному пункті їх місця проживання селі Чмикос, особи ромської національності ходять просити милостиню досить часто.

При цьому, зовнішні ознаки особи, яка заходила у будинок потерпілої ОСОБА_8 , за її одягом, на які вказувала свідок ОСОБА_18 , кардинально різняться від тих, про які зазначив свідок ОСОБА_21 .

Безпосередньо сприймаючи в судовому засіданні зовнішній вигляд обвинуваченої ОСОБА_10 , жодний з допитаних судом свідків: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які бачили у день вчинення крадіжки жінку ромської національності, ствердно та з впевненістю, яка не викликала б жодного сумніву, не вказав на обвинувачену ОСОБА_10 , як на особу, яку вони бачили у той день.

З цих же мотивів, суд відхиляє, як беззаперечні докази винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 , протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.08.2016 року за участі свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_21 .

У відповідності до ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Свідок ОСОБА_22 під час проведення з нею слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками вказала лише на більшу схожість фотознімка обвинуваченої серед інших, пред`явлених їй фотознімків. Натомість, в судовому засіданні ОСОБА_22 , безпосередньо сприймаючи зовнішність обвинуваченої, ствердно вказала, що останньої вона раніше не бачила, а в жінки, яка приходила до неї просити милостиню родимого п`ятна на обличчі не було.

Показання свідка ОСОБА_21 , дані ним в судовому засіданні, спростовують зміст протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, що проводився за його участю, оскільки протокол містить ствердну позицію про впізнання ним обвинуваченої, як особи, що заходила на подвір`я потерпілої ОСОБА_8 , в той же час в судовому засіданні ОСОБА_21 показав, що під час проведення такої слідчої дії він висловився «геть схожа», тобто така позиція останнього позбавлена ознак впевненості в ідентифікації особи за пред`явленими фотознімками. Сприймаючи обвинувачену безпосередньо в суді, свідок ОСОБА_21 також не зміг з впевненістю та в категоричній формі вказати на обвинувачену, як на особу, яку він бачив у день викрадення у ОСОБА_8 грошей.

З наведеного слідує, що показання свідка ОСОБА_21 та проведене за його участю впізнання за фотознімками, на яких фактично ґрунтується обвинувачення ОСОБА_10 , є виключно припущенням, яке свого підтвердження іншими доказами у справі не знайшло, а тому не може бути переконливим спростуванням показань обвинуваченої щодо її непричетності до вчиненого злочину.
Інших належних та допустимих доказів, які б вказували на причетність обвинуваченої до інкримінованого їй злочину органом досудового розслідування не зібрано та в ході судового розгляду таких не здобуто.

Отже, з аналізу показань потерпілої, свідків та досліджених письмових доказів, слід дійти висновку, що кожен з них сам по собі та їх сукупність спроможна констатувати лише факт викрадення у потерпілої ОСОБА_8 коштів в сумі 850 грн., однак достатньо підтверджувати причетність до цієї крадіжки саме обвинуваченої ОСОБА_10 не можуть, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях, які за наявності суперечностей та розбіжностей, не усунутих в ході судового розгляду, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Відтак, докази, зібрані органом досудового розслідування, на які посилається сторона обвинувачення, викликають розумні сумніви у винуватості ОСОБА_10 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні.
Згідно ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до роз`яснень, які містяться в ч.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.
У ч.2 ст.17 КПК України вказано, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Частиною 1 статті 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ч.1 ст.99 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього кодексу, покладається на слідчого, прокурора.
Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У п.43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.
Пункт 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.(Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Таким чином, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, було вчинене саме обвинуваченою ОСОБА_10 , а можливість здобуття інших доказів вичерпана і стороною обвинувачення та/чи потерпілими не пропонується.

Окрім цього, по вказаному епізоду суд не приймає до уваги ряд доводів сторони захисту щодо недопустимості зібраних органом досудового розслідування доказів з огляду на наступне:

- відсутність у витягу з кримінального провадження №0000313, видрукованого реєстратором 23.06.2016 року, даних про процесуального прокурора цього провадження, не є безумовною підставою вважати проведене досудове розслідування без законних на те підстав, оскільки, як слідує з повідомлення СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 22.06.2016 року за вих.№4100/60/03-2016 слідчим виконано вимоги ч.6 ст.214 КПК України, яка передбачає невідкладне письмове повідомлення слідчим керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування та його підставу;

- невласноручне заповнення протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпілою ОСОБА_8 , яка є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не спростовує її звернення до органу поліції, оскільки такий протокол містить її власноручний підпис, яким вона підтвердила факт ознайомлення та правильність викладених у ньому даних;

- журнал обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Любомльського ВП ГУНП не спростовує проведення такої слідчої дії, як впізнання за фотокартками, оскільки є виключно внутрішнім документом органу поліції;

- слідча дія пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 11.08.2016 року за участю свідка ОСОБА_21 та понятих: ОСОБА_28 , ОСОБА_29 проведена у відповідності до положень ст.231 КПК України. Учасники даної слідчої дії в судовому засіданні в якості свідків підтвердили, що вона мала місце, а певні неточності у їх показаннях не спростовують факту та обставин її проведення.
Поряд з цим, суд погоджується із посиланням сторони захисту про недопустимість наданого стороною обвинувачення в якості доказу протоколу огляду місця події від 22.06.2016 року, яким був житловий будинок потерпілої, що по АДРЕСА_3 , та відповідно похідних від нього доказів.
Відповідно до вказаного протоколу огляду місця події, у спальній кімнаті будинку потерпілої ОСОБА_8 , на верхній полиці шафи виявлено та вилучено гаманець коричневого кольору, вміст якого був порожнім, та постановою слідчого від 22.06.2016 року зазначений гаманець визнано речовим доказом.
На підставі здобутого в результаті цієї слідчої дії, за постановою слідчого проведено судову дактилоскопічну експертизу, згідно висновку якої (висновок експерта Волинського НДЕКЦ від 21.07.2016 року за №2333), на поверхні вилученого гаманця, слідів папілярних узорів рук (слідів пальців та долонних поверхонь) не виявлено.

Згідно вимог ч.7 ст.223 КПК України, обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.

Зі змісту протоколу огляду місця події від 22.06.2016 року встановлено, що його учасниками були потерпіла ОСОБА_8 та поняті: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Допитані в судовому засіданні в якості свідків: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , кожен зокрема, ствердили, що в будинок потерпілої ОСОБА_8 у період аналізованих подій вони взагалі не заходили, а свідок ОСОБА_21 також вказав, що ніякого гаманця він тоді не бачив.

Такі показання свідків виключають їх присутність під час проведення огляду будинку потерпілої, а відтак, протокол огляду місця події від 22.06.2016 року з доданими до нього фото-таблицями, як доказ, здобуто з порушенням способу його отримання, а саме ч.7 ст.223 КПК України, а тому визнається судом недопустимим доказом.
Відповідно, похідні від даного протоколу докази: постанова про визнання речових доказів та висновок дактилоскопічної експертизи від 21.07.2016 року за №2333, також є недопустимими.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обвинувачену ОСОБА_10 по епізоду викрадення грошових коштів у потерпілої ОСОБА_8 , кваліфікованого за ч.3 ст.185 КК України, слід виправдати на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю її винуватості у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_10 за доведеним їй обвинуваченням, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості, та дані про особу обвинуваченої.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд по справі не вбачає.

Обтяжуючих покарання обставин обвинуваченій ОСОБА_10 стороною обвинувачення не інкриміновано.
Щодо даних про особу обвинуваченої, то суд приймає до уваги її вік, сімейний стан, перебування на її утриманні двох неповнолітніх дітей, те, що вона є багатодітною матір`ю, оскільки народила шестеро дітей, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, має постійне місце проживання, за яким характеризується без посилання на негативні риси, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває.
Також суд зважує на конкретні обставини вчинення злочину та позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка претензій до обвинуваченої не має, однак при призначенні покарання поклалась на розсуд суду.
Поряд з цим, обвинувачена ОСОБА_10 раніше неодноразово (п`ять разів) притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів проти власності, за які судимості у встановленому законом порядку не зняті та не погашені, знову вчинила аналогічне корисливе кримінальне правопорушення, яке мало місце у період визначеного їй судом іспитового строку, що свідчить про її вперте небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, а тому суд приходить до висновку, що її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, і обирає їй покарання в межах санкції закону, за яким вона притягується до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.185 КК України, з врахуванням положень ч.3 ст.68 КК України, у виді позбавлення волі.
Враховуючи наведене, а також небезпеку обвинуваченої ОСОБА_10 , як особи, для суспільства, підстав для застосування іншого виду покарання, аніж позбавлення волі, суд не знаходить, як і не вбачає підстав для застосування ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання за сукупністю вироків, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченої, при визначенні остаточного покарання обирає принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вирокомВолодимир-Волинського міського суду Волинської області від 11.02.2015 року.
Процесуальні витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи (висновок від 18.07.2016 року №2363), яка прийнята судом до уваги в якості доказу винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, слід стягнути з останньої на користь держави.
Витрати за проведення іншої судової дактилоскопічної експертизи (висновок від 21.07.2016 року №2333), яка призначалась по епізоду крадіжки, за яким обвинувачену визнано невинуватою, віднести за рахунок держави.

Цивільного позову в межах даного кримінального провадження не заявлено.
Питання щодо долі речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст.100 КПК України.
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу залишити попередній у вигляді особистого зобов`язання.
Керуючись ст.ст. 368, 369, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11.02.2015 року, яке (невідбуте покарання) становить 3 роки 6 місяців позбавлення волі, і за сукупністю вироків, визначитиОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
ОСОБА_10 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та виправдати на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю її вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Стягнути з ОСОБА_10 в дохід держави судові витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи в сумі 703 (сімсот три) гривні 68 копійок.
Речові докази:

- гаманець, який приєднано до матеріалів кримінального провадження, - повернути ОСОБА_8 ;

- сліди пальців рук, які зберігаються при матеріалах кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження;

- грошові кошти в сумі 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) доларів США та 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень, які зберігаються у ОСОБА_9 , - залишити у володінні останньої.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_10 , до вступу вироку в законну силу, залишити попередній у вигляді особистого зобов`язання.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області на протязі 30 днів із дня його проголошення через Любомльський районний суд Волинської області.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Головуюча: суддя ОСОБА_1