Номер провадження: 11-кп/785/1046/17
Номер справи місцевого суду: 509/225/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.11.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року у кримінальному провадженні №0002771, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 12.11.2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Хуст Закарпатської області, громадянку Росії, росіянку, з вищою освітою, незаміжню, пенсіонерку, інваліду ІІІ групи, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки .

Цивільний позов Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах Овідіопольської центральної районної лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої у розмірі 7500 грн. задоволено, з ОСОБА_7 на користь КУ «Міська клінічна лікарня №1» стягнуто витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 у розмірі 7500 гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено, на її користь з обвинуваченої ОСОБА_7 стягнуто матеріальну шкоду в сумі 39620,87 гривень, моральну шкоду в сумі 100000 гривень, витрат на послуги захисника в сумі 2000 гривень та витрат на проведення експертизи в сумі 2693,47 гривень,

встановив:
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за те, що 12.11.2014 року о 17 годині 15 хвилин водій, керуючи автомобілем «Хюндай Гетс», д.р.н. НОМЕР_1 , рухалась по автодорозі «Одеса-Чорноморськ» з боку міста Одеса у напрямку с. Чорноморка, напроти будинку №31, розташованого по вул. Овідіопольській у с. Лиманка (Мізікевича) Овідіопольського району Одеської області, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, та допустивши порушення вимог п.п.12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину зліва направо по ходу руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переході.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №3171 від 15.12.2014 року, внаслідок ДТП з вини водія ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, з саднами обличчя та забиттям правої скроневої області; закритої травми таза у вигляді переламів правих лонної та сидаліщної кісток з задовільним стоянням відламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить зазначений вирок суду змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами; скасувати в частині задоволення цивільного позову прокурора та в частині задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_10 , відмовивши в їх задоволенні, в повному обсязі; змінити в частині задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , задовольнивши його частково в сумі 10 000 гривень.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд розглянув справу з обвинувальним ухилом та формально підійшов до встановлення всіх обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченої, тому вирок суду є незаконним, необґрунтованим та несправедливим.

Також обвинувачена зазначає, що судовий розгляд проведено неповно, оскільки суд не дослідив належним чином докази винуватості ОСОБА_7 , на які послався у вироку.

Крім того, апелянт вказує на те, що у вироку суду жодним чином не мотивовано призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три роки.

В апеляції ОСОБА_7 посилається і на те, що суд не звернув уваги на дані про особу обвинуваченої, яка є особою похилого віку, пенсіонеркою, інвалідом ІІІ групи, а транспортний засіб потрібен їй для систематичного звернення до медичних закладів, з метою забезпечення своєї життєдіяльності. Також вказує, що суд не звернув уваги на поведінку обвинуваченої після вчинення злочину, яка з місця ДТП не зникла та надала першу медичну допомогу потерплій та добровільно сплатила на її лікування 7500 гривень.

Разом з тим, обвинувачена стверджує, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються належними доказами та суд, а суд не дослідив та не мотивував належним чином задоволення позовів. Стосовно позову про стягнення моральної шкоди обвинувачена вважає, що його розмір є завищеним та необґрунтованим та не відповідає заподіяній шкоді, характеру фізичних і моральних страждань та вимогам розумності і справедливості.

До початку апеляційного розгляду від захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 надійшло клопотання про застосування до обвинуваченої положень Закону України "Про амністію у 2016 році" та звільнення її від основного та додаткового покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченої та захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги в частині оскарження вирішення цивільного позову, просили її в цій частині задовольнити та застосувати до ОСОБА_7 положення ЗУ "Про амністію у 2016 році"; думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову та не заперечував проти застосування до ОСОБА_7 амністії; думку представника потерпілої, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, а також не заперечував проти застосування до обвинуваченої амністії; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги на вирок суду, апеляційний суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність його кваліфікації в апеляційній скарзі не оспорюються, тому не перевіряються апеляційним судом.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена та її захисник не наполягали на перегляді вироку в частині призначеного судом покарання у зв`язку із заявленням клопотання про застосування до обвинуваченої положень ЗУ "Про амністію у 2016 році", інші учасники апеляційного розгляду також не наполягали на перегляді вироку в цій частині. На підставі викладеного апеляційний суд доходить висновку про недоцільність перегляду вироку в частині призначеного судом покарання.

Переглядаючи вирок в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд встановив таке.

Оскаржуваним вироком задоволені цивільні позови Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах Овідіопольської центральної районної лікарні та потерпілої ОСОБА_10 , з ОСОБА_7 на користь КУ «Міська клінічна лікарня №1» стягнуто витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 у розмірі 7500 гривень, а також на користь потерпілої стягнуто матеріальну шкоду в сумі 39620,87 гривень, моральну шкоду в сумі 100000 гривень, витрат на послуги захисника в сумі 2000 гривень та витрат на проведення експертизи в сумі 2693,47 гривень.

При цьому, задовольняючи цивільний позов прокурора в інтересах Овідіопольської центральної районної лікарні та стягуючи з ОСОБА_7 витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 у розмірі 7500 гривень, суд першої інстанції не врахував, що зазначена шкода вже була відшкодована обвинуваченою, що підтверджується долученою до матеріалів кримінального провадження квитанцією (т.1, а.с.232).

З журналу судового засідання та оскаржуваного вироку вбачається, що вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на проведення експертизи та правову допомогу, суд першої інстанції взагалі не досліджував докази, на підставі яких потерпілою заявлялись суми, що підлягають стягненню, у вироку не зазначив, якими саме матеріалами кримінального провадження підтверджується розмір завданої потерпілій шкоди.

Вищевикладене, на думку апеляційного суду, свідчить про допущену судом першої інстанції істотну неповноту розгляду справи під час вирішення цивільного позову в рамках кримінального провадження, яка тягна за собою скасування вироку в цій частині та повернення її в цій частині в той же суд для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченої положень Закону України "Про амністію у 2016 році", апеляційний суд зауважує таке.

Пунктами "г", "ґ" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема осіб, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, та які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні необережного кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке є злочином середньої тяжкості.

Крім того, матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи, та на момент вступу в силу Закону України "Про амністію у 2016 році" досягла пенсійного віку, встановленого ст.26 ЗУ ""Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Всі учасники апеляційного розгляду вказали, що обвинувачена ОСОБА_7 підпадає під дію даного Закону, та вважали за необхідне задовольнити клопотання захисника.

Перешкод для застосування до ОСОБА_7 амністії, встановлених ст.9 Закону України "Про амністію у 2016 році", апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 підпадає під дію п.п. "г", "ґ" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році", тому апеляційний суд вважає, що до неї можливо застосувати положення даного закону та звільнити її від основного та додаткового покарань у виді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами на підставі акту амністії.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році", апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Овідіопольського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України - скасувати в частині вирішення цивільного позову і повернути справу в той же суд для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Клопотання обвинуваченої та її захисника - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_7 п.п. "г", "ґ" ч.1 ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" та звільнити її від основного та додаткового покарання, призначених вироком Овідіопольського районного суду м. Одеси від 23.06.2017 року.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4