Справа №597/655/17
Провадження №1-кп/597/48/2017
ВИРОК
"02" листопада 2017 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5
захисника обвинувачених ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Торське Заліщицького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із базовою вищою освітою, не працюючого, військовозобов`язаного, одруженого, на утриманні має неповнолітнього сина, раніше не судженого, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126 ч.1 КК України,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с.Хиночі Володимирецького району Рівненської області, жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із повною вищою освітою, працюючої вчителем загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів с.Іване-Золоте, одруженої, на утриманні має неповнолітнього сина, раніше не судженої, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126 ч.1 КК України,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються в тому, що 30 березня 2017 року біля 17 години 30 хвилин під час перебування в себе на городі, що в с.Іване-Золоте Заліщицького району у них виник словесний конфлікт з ОСОБА_7 , яка в той же час також перебувала в себе на городі, що межує з господарством сім`ї ОСОБА_9 . В ході даного конфлікту ОСОБА_4 умисно кинув у ОСОБА_7 грудкою землі, влучивши у спину, чим завдав останній фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень. Після цього ОСОБА_5 умисно нанесла ОСОБА_7 один удар тупим кінцем сапи в праве стегно, спричинивши останній фізичного болю без спричинення тілесних ушкоджень. В подальшому, ОСОБА_4 схопив ОСОБА_7 за одяг та умисно вдарив обличчям до землі, чим завдав їй фізичного болю і не спричинив цим тілесних ушкоджень. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_4 перевернув ОСОБА_7 на спину та сів на неї зверху, зловив її за плечі і умисно вдарив головою об землю, завдавши цим потерпілій фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.
Такі дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані за ст.126 ч.1 КК України, як умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.
Однак, за результатами розгляду кримінального провадження, суд приходить до переконання про виправдання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з наступних підстав:
обвинувачений ОСОБА_4 винним себе не визнав, просить його виправдати та суду пояснив, що 30.03.2017 року із дружиною вийшли на город, що біля їх господарства в с.Іване-Золоте Заліщицького району з метою розрихлити грядку під посадку полуниці. Через деякий час у дружини подзвонив телефон і після розмови вона повідомила йому про те, що ОСОБА_10 просила забрати її автомобілем із перехрестя доріг, що біля с.Дзвиняч, так як вона їде автобусом з м.Тернополя. Після цього обвинувачений пішов збиратись у дорогу. Коли він вже був готовий їхати до нього підійшов ОСОБА_11 і попросив придбати йому на заправці, що в м.Заліщики бензину в каністру, на що обвинувачений погодився. Зачекавши поки сусід принесе каністру і гроші на бензин він виїхав з с.Іване-Золоте в напрямку с.Дзвиняч власним автомобілем. Прибувши на місце він зачекав деякий час на автобус, забрав з нього ОСОБА_12 і поїхав на заправку, що при в`їзді в м.Заліщики. Придбавши бензин він автомобілем разом із ОСОБА_12 повернулись в с.Іване-Золоте. Про інцидент який відбувся нібито в той період коли його не було в селі та з його участю, а саме спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 того вечора ніхто не говорив. Про це обвинуваченому стало відомо на наступний день. Обвинувачений стверджує, що жодного конфлікту між ним та ОСОБА_7 30.03.2017 року не було і бути не могло.
Обвинувачена ОСОБА_5 винною себе не визнала, просить її виправдати та суду пояснила, що 30.03.2017 року із чоловіком вийшли на город, що біля їх господарства в с.Іване-Золоте Заліщицького району з метою розрихлити грядку під посадку полуниці. Через деякий час у неї подзвонив телефон і після розмови вона повідомила чоловіку про те, що ОСОБА_10 просила забрати її автомобілем із перехрестя доріг, що біля с.Дзвиняч, так як вона їде автобусом з м.Тернополя. Після цього її чоловік пішов збиратись у дорогу. Приїхав він додому коли вже сутеніло. Весь цей час поки чоловіка не було вона поралась на городі. Жодного конфлікту між нею та ОСОБА_7 в той період та і взагалі 30.03.2017 року не було.
Статтею 17 ч.2 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Визначення поняття «поза розумним сумнівом» неодноразово окреслював у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, практика якого, відповідно до вимог ст.8 ч.2 та ст.9 ч.5 КПК України враховується при застосуванні принципу верховенства права та кримінально процесуального законодавства України у кримінальному провадженні.
Зокрема у п.43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» у якому в свою чергу міститься посилання на першоджерело рішення у справі «Авшар проти Туреччини», п.282 Європейський суд з прав людини вказав, що доведення «поза розумним сумнівом» має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Відповідно до ст.94 ч.1 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Крім цього, відсутність події злочину, який інкримінується обвинуваченим ствердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , зокрема:
свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що 30.03.2017 року працювала по господарству. Згодом їй стало погано і вона випивши ліки лягла відпочити. Через деякий час почула, що приїхали дочка з зятем. Біля 16 години, можливо о пів на 17 вони взявши інструменти пішли на город. Працювали не довго, зять кудись поїхав з каністрою. Була приблизно 17 година. Дочка сказала, що він поїхав за ОСОБА_16 до автобусної зупинки, що біля с.Дзвиняч. Після цього дочка працювала на городі сама, зять приїхав пізно, десь біля о пів на 20 годину. Все це свідок бачила через вікно кімнати в якій відпочивала. Жодного конфлікту того дня між її дочкою, зятем і ОСОБА_17 не було;
свідок ОСОБА_14 пояснив, що 30.03.2017 року цілий день провів у господарстві ОСОБА_18 . Бачив, як приїхали ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , як порались на городі, як поїхав ОСОБА_19 кудись з каністрою. Це було біля 17 години. Десь біля 18 год. 30 хв. - 19 год. свідок, як він пояснив, повіз сину ОСОБА_21 насіння в поле і по дорозі зустрів ОСОБА_19 , який повертався автомобілем в село. З поля свідок повернувся близько 19 години. Про жоден конфлікт йому ніхто нічого не розповідав того дня. На наступний день зранку ОСОБА_22 йому сказала, що коли він їздив у поле її побили ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . На це свідок їй відповів, що як не було його то і не було ОСОБА_19 , так як він його по дорозі зустрічав. Свідок вважає, що якби такий інцидент мав місце він би його бачив, оскільки перебував в господарстві потерпілої весь день, за винятком відлучення у поле, а в період між 17 і 18 годинами, в який потерпіла вказує, що її побили вона перебувала в будинку і вишивала;
свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_11 пояснили суду, що 30.03.2017 року біля 17 години на городі нікого крім Калиничів не було і жодного конфлікту між ними та ОСОБА_17 вони не чули та не бачили. ОСОБА_11 пояснив, що між 16 та 17 годинами попросив ОСОБА_23 купити йому в каністру бензину в м.Заліщики;
свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що 30.03.2017 року їхала після обіду з м.Тернопіль додому автобусом. По дорозі зателефонувала ОСОБА_24 з проханням забрати її з перехрестя доріг, що поблизу с.Двиняч. Прибувши автобусом на місце побачила, що ОСОБА_25 вже чекає її там. Після цього вони поїхали на заправку, що при в`їзді в м.Заліщики, ОСОБА_19 купив бензину і вони поїхали в с.Іване-Золоте. По дорозі ОСОБА_19 вів себе спокійно, нічого про конфлікт не розказував. Додому вона приїхала коли на дворі вже сутеніло. Точного часу коли все відбувалось свідок пригадати не може, через те, що минув значний проміжок часу від того дня, однак запевнила, що покази дані нею на досудовому слідстві підтримує, вони являються правдивими та точними.
З протоколу допиту свідка ОСОБА_12 від 26.04.2017 року вбачається, що близько 16 год. 20 хв. вона сіла в автобус, що прямував за маршрутом м.Тернопіль - с.Кулаківці Заліщицького району. Приїхала вона на зупинку, що біля с.Дзвиняч о 18 год. 40 хв., де її зустрів ОСОБА_25 .
Оцінюючи покази свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які зокрема пояснили:
свідок ОСОБА_26 пояснив суду, що являється чоловіком потерпілої. Про її побиття ОСОБА_29 та ОСОБА_30 йому стало відомо від потерпілої 31.03.2017 року зранку, біля 7 години. 30.03.2017 року він працював у полі і відповідно дома його не було. Ввечері батько підвозив йому насіння і також нічого не розказував. До батька він дзвонив за насінням о 15 год. 30 хв. Приїхав він за 40 хвилин. Приїхав ввечері додому близько 21 години і побачив, що жінка стривожена і неговірка. Запитував що трапилось, не відповідала. Зранку розповіла, що побили її ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Після цього свідок пішов розлючений до Калиничів де стукав у двері їх будинку та голосно сварився з ними. Це тривало біля 2-3 хвилин, після чого він пішов у господарство своїх батьків;
свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_28 пояснили суду, що 30.03.2017 року близько 19 години в них відбулась розмова з ОСОБА_31 , яка повідомила, що її побили ОСОБА_25 та ОСОБА_29 (ображали її, кидали грудами землі, кинули на землю, ОСОБА_29 вдарила ручкою сапи). На це ОСОБА_32 порадила їй звернутись в поліцію. Голос був у ОСОБА_33 схвильований та розгублений. 31.03.2017 року свідок знову розмовляла телефоном з ОСОБА_17 , після обіду і остання повідомила, що вийшло все навпаки як вона їй радила - заяву у міліцію написали ОСОБА_9 , суд враховує, що вони подані зі слів потерпілої ОСОБА_7 і тому вони не можуть бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Оцінюючи покази свідка ОСОБА_34 , який пояснив суду, що 30.03.2017 року після обіду, ближче до вечора вийшов на подвір`я свого господарства, що в с.Іване-Золоте Заліщицького району, за хлів. Перебуваючи там він бачив як били сусідку ОСОБА_35 та ОСОБА_29 . Кидали грудками землі, ОСОБА_29 била сапою, ОСОБА_19 кинув на землю. До кінця бійки він не став чекати, подивився трохи і пішов до хати, суд враховує, що даний свідок перебуває в неприязних стосунках з обвинуваченими та їх матір`ю ОСОБА_13 і тому його покази можуть бути необ`єктивними.
Даючи оцінку показам потерпілої ОСОБА_7 , яка суду пояснила, що 30.03.2017 року між 16 та 17 годинами вийшла на город погледіти барана. В той час відчула фізичний біль від того, що хтось влучив в неї грудкою землі. Обернувшись вона побачила що це зробив ОСОБА_4 , так як він з дружиною перебували на своєму городі, що неподалік. Після цього ОСОБА_9 почали її ображати нецензурними словами, підбігла ОСОБА_24 вдарила її сапою, ОСОБА_19 кинув на землю і бив, взяв за одяг і стукав нею об землю, суд враховує, що її покази суперечать обвинувальному акту, згідно якого подія мала місце о 17 год. 30 хв., хоча дане обвинувачення не знайшло свого ствердження в судовому засіданні, виходячи із наведених вище обставин.
Аналізуючи усі наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що прокурором не доведено та в суду відсутні достатні, беззаперечні докази, які б доводили поза розумним сумнівом, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили кримінальне правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_7 , передбачене ст.126 ч.1 КК України.
Крім цього, суд вважає за потрібне акцентувати увагу на тому, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються в умисному завданні удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , і їх дії кваліфіковано за ст.126 ч.1 КК України, хоча виходячи із диспозиції ст.126 КК України, їх дії підпадають під кваліфікацію за ч.2 ст.126 КК України, як вчинені групою осіб.
Оцінюючи, як доказ представлений стороною обвинувачення - протокол проведення слідчого експерименту від 21.04.2017 року, суд не приймає його до уваги, оскільки він спростовується показами обвинувачених та свідків, які вищенаведені.
Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126 ч.1 КК України, стороною обвинувачення суду не надано.
Виходячи з вимог ст. 22 КПК України, суд не може перебирати на себе функції державного обвинувачення чи захисту і згідно з ст.26 ч.2 КПК України вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Обов`язок ж доказування обставин вчинення кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, покладається саме на прокурора (ст.ст.91, 92 КПК України).
Також суд, звертає особливу увагу на вимоги ст.62 Конституції України, які мають для суду найвищу юридичну силу, де вказано, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно з ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Згідно до п.1 ч.3 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа.
Отож, на думку суду, у даному кримінальному провадженні немає сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, котрі дали б можливість поза розумним сумнівом стверджувати про вчинення обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кримінального правопорушення, в якому вони обвинувачуються.
Відтак, обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у предявленому обвинуваченні за ст.126 ч.1 КК України слід визнати невинуватими та виправдати, оскільки прокурором не доведено, що ними вчинено кримінальне правопорушення, в якому вони обвинувачуються.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнати невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ст.126 ч.1 КК України та виправдати їх за недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ст.126 ч.1 КК України.
На вирок може бути подано апеляцію протягом 30 днів в апеляційний суд Тернопільської області через Заліщицький районний суд.
Суддя: ОСОБА_1