Справа № 192/408/18
Провадження № 1-в/192/185/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.04.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне в режимі відеоконференції клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ашхабад, Туркменістан, на даний час відбуває покарання в Державній установі «Солонянська виправна колонія № 21», засудженого вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 04 вересня 2014 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289, ч.2 ст.289, ч.1 ст.70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна; ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 липня 2014 року по 06 жовтня 2014 року,

за участю учасників провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника СВК №21 ОСОБА_5 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3 .

Початок строку: 23.07.2014 року
Кінець строку: 10.11.2019 року
В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення, яке в судовому засіданні просив задовольнити у зв`язку з тим, що йому необхідно зробити хірургічне втручання, яке не можливе в умовах відбування покарання та яку можливо провести за межами установи виконання покарань.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії № 21 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, оскільки вважав, що засуджений не довів свого виправлення.

Прокурор в судовому засіданні вважав, що підстави для звільнення умовно-достроково ОСОБА_3 відсутні, а наявність у нього хвороб може стати підставою для розгляду його клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі хвороби.

Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації Солонянської виправної колонії № 21, прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого вважає, що клопотання не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, які відбувають покарання, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тобто умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому суд ретельно з`ясовує ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засудженого, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.
Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання.
Як встановлено в судовому засіданні, засуджений ОСОБА_3 в ДУ «Солонянська ВК №21» знаходиться з 13 листопада 2014 року, на даний час відбув 2/3 частини строку покарання, був працевлаштований на підприємстві установи до цеху РІЦ, до праці ставився добре, на даний час не працює за станом здоров`я.

Визначаючи ступінь поведінки засудженого за весь період відбування покарання, суд виходить з такого.

Згідно характеристики ОСОБА_3 характеризується задовільно, проте не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, приймає участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Професія», бере участь у роботі самодіяльних організацій, проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи.

Згідно довідки про заохочення та стягнення убачається, що на даний період часу ОСОБА_3 має одне заохочення, застосоване до нього 26 липня 2016 року, а також допустив три порушення режиму, за що має три стягнення, покладених на нього 06 травня та 08 вересня 2015 року та 16 березня 2017 року (а.с.9). Тому суд вважає, що поведінка засудженого не свідчить про виправлення, оскільки наряду із застосованими заохоченнями він має стягнення за порушення режиму утримання, що підтверджує висновок адміністрації про те, що засуджений на даний час не став на шлях виправлення.

Сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Оскільки засуджений хоча і приймає участь в програмі диференційованого виховного впливу «Професія», проте має одне заохочення, застосоване до нього 26 липня 2016 року за умови відбуття покарання з 13 листопада 2014 року, та до нього були застосовані стягнення за порушення режиму утримання, тому суд вважає,що засуджений ОСОБА_3 не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.

Крім того, комісією установи було відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення засудженому ОСОБА_3 як особі, яка не довела свого виправлення, а також комісією установи засудженому було погоджено оцінку ступеню виправлення, як такий, що не довів свого виправлення (а.с.13).

Суд звертає увагу на те, що відбуття певного строку покарання не є безумовними підставами для звільнення засудженого умовно-достроково.

Наявність захворювань у засудженого також не може бути підставою для звільнення від відбування покарання умовно-достроково, оскільки питання про звільнення від покарання за хворобою вирішується в порядку ст. 84 КК України.

Враховуючи викладене суд, оцінивши в сукупності досліджені докази вважає, що засуджений на даний час не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення, а тому в задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення слід відмовити.
На підставі наведеного та керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з моменту вручення йому її копії.

Головуючий: суддя ОСОБА_1