Ухвала

Іменем України
09 січня 2018 р.

м. Київ
Провадження № 51-120ск18
Верховний Суд у складі колегії суддів другої палати Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула доповнення до касаційної скарги, що по суті є касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року в межах кримінальних проваджень № 0000341 та № 0000354 про обвинувачення:
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 2 ст. 196, ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ст. 395 КК;
Суть питання
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за цим вироком більш суворим покарання призначеного за попереднім вироком від 02 березня 2016 року, остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років 2 місяці. Цим же вироком ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано покарання за попереднім вироком від 02 березня 2016 року і остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю. Вирішено питання про судові витрати і долю речових доказів.
Як вбачається з тексту вироку суду першої інстанції, ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року на підставі ст. 81 КК ОСОБА_4 звільнено від відбуття призначеного (вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2011 року) покарання умовно-достроково на строк на 4 місяці 10 днів та у відповідності з вимогами Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» встановлено адміністративний нагляд строком на 1 рік з обмеженням та зобов`язаннями, а саме: забороною виходити з квартири (будинку) з 20.00 год. до 04.00 год. ранку, забороненою виїзду в особистих справах за межі району (міста) без погодження з органом внутрішніх справ і зобов`язанням з`являтись на реєстрацію в міліцію 4 рази на місяць.
28 лютого 2016 року ОСОБА_4 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду, самовільно, без поважних причин, без одержання відповідного дозволу від співробітників Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, які здійснюють адміністративний нагляд, залишив обране ним раніше місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 і став проживати за адресою: АДРЕСА_3 .
Крім того, ОСОБА_4 16 березня 2013 року близько 22.25 год. на сходинковій площадці першого поверху, будинку АДРЕСА_4 , проник до коридору квартири АДРЕСА_5 , де тримаючи в правій руці ніж з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я вчинив розбійний напад на ОСОБА_6 , в ході якого заволодів майном останньої на загальну суму 4 530,75 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінено. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим: за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання, частково приєднано покарання за попереднім вироком від 02 березня 2016 року і остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення, а справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 не відповідають об`єктивним обставинам кримінального провадження, крім того, місцевий суд належним чином не виклав всі фактичні обставини справи, що потягло неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 3 ст. 187 КК, захисник вважає, що в діях ОСОБА_4 відсутня кваліфікуюча ознака «проникнення», а тому дії останнього слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 КК. Крім того, на думку захисника, апеляційний суд в порушення ст. 419 КПК в достатній мірі не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу не обґрунтованою, не дав оцінки та повної відповіді її доводам.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що ним не оскаржується законність та обґрунтованість судових рішень в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ст. 395 КК, а тому відповідно до вимог ст. 433 КПК колегія суддів касаційного суду не перевіряє судові рішення в цій частині.
Що стосується наведених в касаційній скарзі доводів захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК ці доводи не підлягають перегляду в касаційному порядку, оскільки самі по собі вони можуть бути підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень в апеляційному (а не касаційному) порядку згідно зі ст. 409 КПК.
Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У той же час, Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції належним чином обґрунтовує свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, посилаючись на досліджені ним у судовому засіданні докази, наводить мотиви відхилення доводів обвинуваченого про те, що він не заходив до квартири потерпілої. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці пояснення обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_6 , які є послідовними та узгоджуються з іншими доказами, які також детально зазначені у вироку.
Суд вважає необґрунтованою викладену в касаційній скарзі позицію захисника про те, що апеляційний суд порушив вимоги статей 405, 412, 419 КПК у зв`язку з тим, що «колегія суддів апеляційного суду, залишаючи апеляцію ОСОБА_4 без задоволення, в достатній мірі не зазначила підстав, з яких їх визнано необґрунтованими, не дала оцінку його та адвоката доводам».
Так, згідно з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року за результатами перевірки доводів апеляційної скарги засудженого щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження встановлено, що викладені у вироку обставини підтверджуються дослідженими судом доказами, які в свою чергу є належними, допустимими та достатніми, а призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам кримінального закону і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами. Апеляційний суд переконався, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 відповідає доказам, які були предметом ретельного дослідження в судовому засіданні та які суд поклав в основу обвинувального вироку.
Таким чином, апеляційний суд не погодився з викладеними в апеляційній скарзі доводами ОСОБА_4 про безпідставність його засудження з наведенням відповідних мотивів. Ухвала апеляційного суду містить належне обґрунтування та підстави її прийняття.
Разом із тим, у касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 , попри сформульоване в узагальненому вигляді твердження про те, що апеляційний суд не перевірив доводи апеляції і не надав на них відповіді, не наведено жодних конкретних доводів, які, на думку захисника, залишилися поза увагою апеляційного суду та які не були враховані ним при прийнятті рішення.
Отже, зі змісту касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що в скарзі відсутні будь-які конкретні доводи, які б могли стати підставою для її задоволення за результатами касаційного розгляду.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3