Провадження № 11-кп/792/79/18
Справа № 675/1898/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.01.2018 Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 07 листопада 2017 року, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду від 07 листопада 2017 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, що відбуває покарання в Замковій виправній колонії № 58 відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , суд виходив з того, що заміна судом такого виду покарання як смертна кара на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням прав засудженого. Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що не є погіршенням стану особи, а є механізмом для реалізації своїх прав і свобод у разі визнання судом особи винною та призначення покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, матеріали справи та зміст заяви ОСОБА_7 не свідчать про те, що вирок суду за яким останній був засуджений до довічного позбавлення волі виконано не в строки встановлені кримінальним законом.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 07.11.2017 року та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про звільнення від відбування покарання. При цьому вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Суд неправильно застосував ст.ст. 25, 49 КК України в редакції 1960 року. На момент постановлення вироку щодо ОСОБА_7 ст. 25 діючого на той час Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, передбачала застосування такого покарання як позбавлення волі на строк 15 років та не більше 20 років у випадку заміни смертної кари. Таким чином, Кримінальний кодекс 1960 року передбачав можливість заміни смертної кари лише на позбавлення волі на певний строк 20 років. Відповідно до п. 1 розділу 1 Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» з Кримінального кодексу України було виключено ст. 24, яка передбачала смертну кару як виняткову міру покарання. Кримінальний кодекс України було доповнено новою статтею 252, яка передбачила новий вид покарання довічне позбавлення волі. Таким чином, на момент вчинення ОСОБА_7 злочину та на момент постановлення вироку суду такого покарання як довічне позбавлення волі чинним Кримінальним кодексом України передбачено не було. Заміна покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі відбулося без згоди ОСОБА_7 , а тому є незаконною та суперечить рішенню Європейського Суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства» від 09.07.2013 р.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Судової колегії Київського міського суду від 21 червня 1999 року за ст.ст.93 п.п. а, з, і; 142 ч.3, 42,43 КК України 1960 року до смертної кари з конфіскацією майна.

Ухвалою Судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 12 серпня 1999 року касаційні скарги ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Судової колегії Київського міського суду від 21 червня 1999 року без змін.

22 серпня 2000 року ухвалою Судової колегії Київського міського суду ОСОБА_7 замінено смертну кару довічним позбавленням волі.

Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного суду України від 09 листопада 2000 року скаргу ОСОБА_7 щодо порушення його права на захист при винесенні ухвали Судової колегії Київського міського суду від 22 серпня 2000 року залишено без задоволення, зазначену ухвалу залишено без змін.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області задоволено клопотання ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання на підставі Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Висновки суду про безпідставність клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання за вироком суду є обґрунтованим.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З огляду на це, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляд його клопотання вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України стосовно можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи вище зазначені обставини, місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 07 листопада 2017 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/
Згідно з оригіналом:
суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2