АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5 100 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі п. "в" ч. 1 ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5 100 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишено без розгляду.
Скасовано арешт, накладений на автомобіль "GELLY MK", державний номер НОМЕР_1 .
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.

11 квітня 2017 року, приблизно о 22 год. 34 хв., ОСОБА_9 керуючи технічно справним автомобілем «Джилі», державний номер НОМЕР_1 знаходився в крайній правій смузі руху біля будинку № 2/19 по вул. Щусєва в м. Києві.
В цей час, в попутному напрямку в сусідній смузі руху з лівої сторони по вул. Щусєва зі сторони вул. Мельникова в напрямку вул. М. Берлінського рухався мотоцикл «Сузукі», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 .
Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року (надалі - Правил), ОСОБА_9 проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, не переконався у безпечності перед початком зміни напрямку свого руху, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху та при перестроюванні не надав дорогу мотоциклу «Сузукі», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , що рухався в попутному напрямку в середній смузі руху, тобто по тій смузі, на яку ОСОБА_9 мав намір перестроїтись.
Продовживши рух керованого автомобіля, ОСОБА_9 виїхав в сусідню середню смугу руху та допустив зіткнення лівою бічною частиною керованого ним автомобіля з правою бічною частиною мотоцикла Сузукі», державний номер НОМЕР_2 .
Унаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_9 та порушення ним правил безпеки дорожнього руху, визначених Правилами, водій мотоцикла Сузукі», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 в результаті зіткнення транспортних засобів отримав тілесне ушкодження у вигляді вивиху акроміального кінця правої ключиці з вираженим больовим синдромом, яке згідно висновку експерта №68/Е відносяться до середнього ступеня тяжкості.
Відповідно до висновку експерта № 12-1/966 від 18 серпня 2017 року, в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Джилі», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був керуватися вимогами пунктів 10.1., 10.3 Правил.
В даній дорожній ситуації, водій автомобіля «Джилі», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, шляхом виконання вимог пунктів: 10.1, 10.3 Правил.
В даній дорожній ситуації, експертом, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Джилі», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 10.3 Правил.
З технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля «Джилі», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 вимогам пунктів 10.1, 10.3 Правил.
Під час керування транспортним засобом водій автомобіля «Джилі», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 порушив п. п. 2.3. «б», 10.1, 10.3 Правил: п. 2.3 «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.3: у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.
Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Апелянт зазначав, що, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції залишив поза увагою поведінку обвинуваченого на момент та після вчинення кримінального правопорушення, який не намагався надати потерпілому медичну допомогу на місці події, не відшкодував завдану злочином шкоду та не вчинив жодних дій, спрямованих на її відшкодування, не висловлював жаль з приводу вчиненого, не розкаювався, та визнав винуватість у вчиненому лише наприкінці досудового розслідування.
Також апелянт посилався на безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році, та зазначав, що на підтвердження існування підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, останній надав лише свідоцтво про народження дитини, однак не надав документів на підтвердження того, що він не позбавлений батьківських прав.
Крім того, апелянт зазначав, що його представник ОСОБА_7 до початку розгляду справи по суті та оголошення обвинувального акту подала цивільний позов до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, однак суд першої інстанції залишив його без розгляду, мотивувавши таке рішення тим, що цивільний позов подано на стадії судового розгляду.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином та не повідомив про поважні причини свого неприбуття, у зв`язку з чим, колегія суддів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілого.
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги були належним чином повідомлені. Відповідно до даних заяв обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 , останні просили проводити апеляційний розгляд у їх відсутності /а.с.к.п. 133, 139/.

У відповідності до ч. 4 ст. 401, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне провести апеляційний розгляд у відсутності обвинуваченого та його захисника.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі зі змінами потерпілого ОСОБА_8 ; вислухавши доводи представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, та розглянути по суті цивільний позов потерпілого; прокурорів ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого за наведених у ній обставин; провівши судові дебати, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу зі змінами такою, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій потерпілим, не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_9 , правову кваліфікацію діянь, вчинених останнім за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі потерпілого щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, та наявності підстав для призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, має місце проживання та місце реєстрації,на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, та у відповідності до вимог закону, призначив йому покарання у виді штрафу, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції обгрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття ОСОБА_9 . Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, виявив критичну оцінку своєї протиправної поведінки і щирий її осуд, під час апеляційного розгляду у суді апеляційної інстанції підтвердив визнання ним провини, виявив жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Даних про наявність обставин, які обтяжують покарання, матеріали кримінального провадження не містять, а тому доводи апеляційної скарги потерпілого у цій частині є безпідставними.

Врахувавши наведені обставини в їх сукупності, оцінивши ступінь тяжкості, суспільну небезпеку та характер вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, наслідки, що настали, характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.
Крім того, апеляційна скарга потерпілого не містить вимоги про щодо скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку за правилами ст. 420 КПК України із призначенням обвинуваченому більш суворого покарання за ч. 1 ст. 286 КК України.

Отже, судом першої інстанції ОСОБА_9 призначене покарання з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного судом покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році".
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.
Згідно пункту "в" ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав, та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, який згідно ч. 2 ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 має сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.к.п. 64, 66-67/.

Як убачається з листа Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації №40-513 від 26 лютого 2018 року, ОСОБА_9 органом опіки і піклування Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації не позбавлявся батьківських прав /а.с.к.п. 154/.

Передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» заборон для застосування до ОСОБА_9 амністії колегією суддів у кримінальному провадженні не встановлено.
Враховуючи, що ОСОБА_9 вчинив злочин невеликої тяжкості, та на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» не був позбавлений батьківських прав стосовно сина ОСОБА_13 , якому не виповнилося 18 років, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі пункту "в" ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому доводи потерпілого у цій частині є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає обґрунтованими доводи потерпілого щодо помилковості висновків суду першої інстанції про залишення без розгляду цивільного позову представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, виходячи з наступного.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, 26 вересня 2017 р. слідчим СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_14 складений обвинувальний акт, затверджений прокурором прокуратури Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_15 , у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004346 від 12 квітня 2017 р.
29 вересня 2017 р. зазначений обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 направлено на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, який призначив підготовче судове засідання на 24 жовтня 2017 р. / а.с.к.п. 1-18/.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на 30 жовтня 2017 року /а.с.к.п. 34-35/.
30 жовтня 2017 року судове засідання по розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 відкладено до 05 грудня 2017 року, за клопотанням представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 /а.с.к.п. 42/.
Згідно ч. 2 ст. 347 КПК України судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, якщо учасники судового провадження не заявили клопотання про оголошення обвинувального акта в повному обсязі.
Як убачається із даних журналу та технічного аудіозапису судового засідання від 05 грудня 2017 року, після оголошення судом явки учасників, оголошення складу суду та роз`яснення права відводу, до моменту оголошення прокурором обвинувального акта, представник ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 заявила клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином /а.с.к.п. 74-78/. У задоволенні вказаного клопотання судом першої інстанції відмовлено із посиланням на те, що цивільний позов подається виключно на стадії підготовчого судового засідання.
Мотивувавши у вироку висновок про залишення цивільного позову представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заявлені представником цивільного позивача на стадії судового розгляду.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Згідно абзацу 6 пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається рішення про цивільний позов.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_9 , в якому просив стягнути на його користь з відповідача 59535,65 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1500,00 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, та 50000,00 моральної шкоди, посилаючись на те, що 11 квітня 2017 р. з вини відповідача, який керуючи автомобілем марки «Джилі», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по вулиці Щусєва у місті Києва, порушив вимоги Правил дорожнього руху, та здійснив зіткнення з мотоциклом "Сузукі", реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким заподіяв йому моральну та матеріальну шкоду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та /або моральної шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Вичерпний перелік підстав для залишення цивільного позову в кримінальному провадженні без розгляду визначений положеннями ч. 3 ст. 129 КПК України, зокрема, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статті 326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею.
Інших підстав для залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду, у тому числі пред`явлення цивільного позову до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, після початку судового розгляду судом першої інстанції, чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не містить.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального Кодексу України (у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 03.10.2017, ВВР, 2017, № 48, ст. 436) суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо:
1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;
2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;

3) належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи;

4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду;

6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;

7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява;

8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк;
9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору;

10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду;

11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду;

12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Вищезазначений перелік підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_9 , який був підписаний представником потерпілого - захисником ОСОБА_7 , та поданий до початку судового розгляду, колегія суддів вважає таким, що не відповідає вимогам закону.
Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції не вирішив по суті цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_9 , позбавивши його права на ефективний засіб юридичного захисту, гарантований ст. 13 Конвенції.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального та цивільного процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи та перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, яке підлягає зміні в частині залишення цивільного позову ОСОБА_8 без розгляду.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , колегія суддів на підставі ст. 129 КПК України уважає його таким, що підлягає задоволенню частково.

Згідно частин 1, 4 та 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Колегією суддів встановлено, що з вини обвинуваченого, який, керуючи автомобілем «Джилі», державний номер НОМЕР_1 , по вул. Щусєва в м. Києві, допустив порушення вимог пунктів 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил, потерпілому ОСОБА_8 заподіяно матеріальну шкоду, розмір якої у відповідності до експертного товарозначвого дослідження №677/17 від 02 листопада 2017 року становить 59535 гривень 65 копійок /а.с.к.п. 97-99/.
Дії обвинуваченого були неправомірними, між ними і шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди.

Наведене підтверджується показами допитаного судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтвердив фактичні обставини вчиненого злочину, наявними у справі документами та висновками експертиз, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Цивільним відповідачем не доведено, що шкоду заподіяно не з його вини.

Згідно квитанції №818424 від 06 листопада 2017 року, вартість проведення експертного автотоварознавчого дослідження вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу - мотоцикла "Сузукі", державний номер НОМЕР_4 , становить 1500 гривень 00 копійок /а.с.к.п. 100/.
Враховуючи викладене, заявлений потерпілим цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню, та з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 підлягає стягненню 59535 гривень 65 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1500 гривень 00 копійок вартості проведеного автотоварознавчого дослідження.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Колегією суддів встановлено, що внаслідок винних дій обвинуваченого (цивільного відповідача), які полягали у порушенні Правил безпеки дорожнього руху, потерпілому (цивільному позивачу) ОСОБА_8 заподіяно моральну шкоду, яка виявилась у тому, що наслідки ситуації вчинення 11 квітня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди постали для позивача як психотравмуючі та обумовили порушення фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування особистості, перешкоджали можливості активної та повноцінної життєдіяльності та викликали формування негативних психологічних переживань.

Після вчинення обвинуваченим злочину стосовно потерпілого, останній переніс фізичний біль, обумовлений спричиненими йому середньої тяжкості тілесними ушкодженнями та пережив емоційний стрес, у зв`язку з чим у нього виникала необхідність адаптуватися до нових, дискомфортних умов існування та життєдіяльності.
Негативні наслідки вчинення обвинуваченим відносно позивача злочину потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на їх подолання і компенсацію.

Факт заподіяння потерпілому з вини відповідача моральних страждань підтверджується дослідженими судом першої інстанції та послідовно викладеними у вироку показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 та наявними у справі документами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, з чим погоджується колегія суддів.
Під час судового розгляду відповідачем не доведено, що моральну шкоду потерпілому заподіяно не з його вини.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та визначає його у розмірі 20 000 грн.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, та є підставою для призначення нового розгляду судом першої інстанції, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції зміні у частині залишення без розгляду цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 394, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 468, 474КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу зі змінами потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_9 в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди змінити.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 59535 гривень 65 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1500 гривень 00 копійок вартості проведення автотоварознавчого дослідження та 20000 гривень 00 копійок моральної шкоди, а всього на загальну суму 81035 гривень 65 копійок, в іншій частиніцивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 відмовити.

У решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3