Провадження № 1-кп/331/195/2018

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«16» січня 2018 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000058 від 03.06.2016 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченко Красноармійського району Донецької області, громадянина України, який має статус пенсіонера, сімейний стан одружений, освіта професійно-технічна, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який в силу ст.89 КК України має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:
На підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року № 5093, ОСОБА_6 придбав приміщення XXVII підвалу літера А-5 будинку АДРЕСА_2 .

У період з 2008 року по 2011 рік ОСОБА_6 спільно зі своїм батьком ОСОБА_4 здійснили будівельні роботи у вказаному приміщенні з метою приведення підвалу у придатний для експлуатації стан.

21.03.2014 року, ОСОБА_6 видав своєму батькові ОСОБА_4 нотаріально завірену довіреність № 1597 бланк НАЕ 945242, якою уповноважив останнього представляти його інтереси по нежитловій нерухомості підвального приміщення XXVII літ. А-5 будинку АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 власник приміщення підвалу ОСОБА_6 помер, у зв`язку із чим видана ним довіреність від 21.03.2014 року № 1597 бланк НАЕ 945242 втратила чинність в силу п. 6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України.

У подальшому, з метою отримання матеріальної вигоди у вигляді орендної плати, ОСОБА_4 відповідно до договору № 30-10/15 від 30.10.2015 року передав приміщення XXVII літ. А-5 будинку АДРЕСА_2 в оренду приватному підприємцю ОСОБА_7 з метою організації кафе, не маючи для цього законних підстав (без оформлення прав на об`єкт нерухомості).

Однак, згідно із діючим законодавством, експлуатація приміщення підвалу у якості кафе без попереднього введення його в експлуатацію, заборонена. У зв`язку із цим, ОСОБА_4 , використовуючи недійсну довіреність від 21.03.2014 року № 1597 бланк НАЕ 945242 попередньо вжив заходів для узаконення зміни функціонального призначення підвалу під кафе, у тому числі шляхом використання завідомо підроблених документів.

Так, ОСОБА_4 звернувся за допомогою до приватного підприємця ОСОБА_8 , основним видом діяльності якого є проектування об`єктів архітектури.

02.06.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір № 19ПТ-25 на виготовлення проектної документації для реконструкції підвального приміщення під кафе. Вказаний договір був підписаний ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 на підставі недійсної довіреності.

На виконання вказаного договору ОСОБА_8 було розроблено відповідну проектну документацію.

Крім того, помічник ОСОБА_8 ОСОБА_9 на його прохання заповнила для ОСОБА_4 декларації про початок будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації (форми яких затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 13.04.2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів").

Заповнення вказаних декларацій відбулось на підставі даних, які повідомив ОСОБА_4 . При цьому, до вказаних декларацій були внесені недостовірні відомості у звязку із введенням ОСОБА_4 в оману ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Так, до декларації про початок виконання будівельних робіт "Реконструкція нежитлового приміщення XXVII підвалу під кафе за адресою: АДРЕСА_2 " внесені відомості про те, що проектна документація затверджена ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, це не відповідає дійсності,оскільки ОСОБА_6 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До декларації про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція нежитлового приміщення XXVII підвалу під кафе за адресою: АДРЕСА_2 " також були внесені недостовірні відомості, а саме:

по-перше, про те, що замовником будівництва є ОСОБА_6 . Вказана особа не могла бути замовником будівництва, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

по-друге, про те, що роботи виконувались господарським способом, тобто безпосередньо замовником. Разом з тим, роботи не могли виконуватись, оскільки вказаний у декларації у якості замовника громадянин помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

по-третє, про те,що проектна документація затверджена ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_6 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

по-четверте, про те, що роботи виконувались у період з 02.07.2015 року по 14.10.2015 року. Вказане не відповідає дійсності, оскільки ніяких будівельних робіт в цей період згідно із показаннями ОСОБА_4 не здійснювалось.

Отримавши від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заповнені декларації, ОСОБА_4 01.07.2015 року звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Запоріжжя за адресою: АДРЕСА_3 та подав на реєстрацію в Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області недостовірну декларацію про початок виконання будівельних робіт "Реконструкція нежитлового приміщення XXVII підвалу під кафе за адресою: АДРЕСА_2 ". При цьому ОСОБА_4 надав адміністратору ОСОБА_10 недійсну довіреність від 21.03.2014 року № 1597 бланк НАЕ 945242.

У подальшому, подана декларація була зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області за № ЗП83 від 02.07.2015 року.

В подальшому, 16.10.2015 року ОСОБА_4 знову звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Запоріжжя за адресою: АДРЕСА_3 та подав на реєстрацію в Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області недостовірну декларацію про готовність об`єкта до експлуатації "Реконструкція нежитлового приміщення XXVII підвалу під кафе за адресою: АДРЕСА_2 ". При цьому, ОСОБА_4 надав адміністратору ОСОБА_11 недійсну довіреність від 21.03.2014 року № 1597 бланк НАЕ 945242.

У подальшому, подана декларація була зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області за № ЗП88 від 30.10.2015 року.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, яке кваліфікується як використання завідомо підробленого документа.

Під час досудового розслідування, 09 листопада 2017 року між прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 та підозрюваним у кримінальному провадженні ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_5 , на підставі вимог ст. ст. 468, 469, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості, яка відповідно до ч. 1 ст. 474 КПК України разом з обвинувальним актом направлена до суду.

Виходячи зі змісту даної угоди, прокурор та підозрюваний дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій останнього за ч. 4 ст. 358 КК України і ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні.

Згідно даної угоди, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу підозрюваного, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання винуватості, сторони погодилися на призначення покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 гривень) і останній погодився на його призначення.

Також вказаною угодою передбачені наслідки її укладання та затвердження, встановлені ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно із ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені йому п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Також в підготовчому судовому засіданні обвинувачений беззастережно визнав свою вину та надав суду згоду на призначення узгодженого між ним та прокурором виду та розміру покарання.

Захисник не заперечує проти затвердження угоди.

Прокурор наполягає на затвердженні угоди.

В судовому засіданні суд переконався в тому, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України, зокрема вимогам ст. 65 КК України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

Підстав для відмови в затвердженні угоди, судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 і призначення останньому узгодженого сторонами виду та розміру покарання.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 звернулась до суду з клопотанням про можливість застосування до обвинуваченого п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування покарання, оскільки на день набрання чинності вищевказаним законом він досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання в повному обсязі за викладеними вище мотивами та обґрунтуванням, просив його задовольнити.

Прокурор не заперечує проти задоволення даного клопотання та застосування до обвинуваченого положень п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Заслухавши доводи захисника, обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Статтею 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» зазначено, що амністія це повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Закон України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року набрав чинності 07.09.2017 року. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно.

Відповідно до п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» можуть бути звільнені від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що злочин, вчинений обвинуваченим, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, за формою вини умисним злочином. Вину у скоєному злочині обвинувачений визнав повністю і щиро розкаявся у вчиненому. Відповідно до наданої копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 11.04.2007 року ОСОБА_4 є пенсіонером, тобто він є суб`єктом п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», при цьому він не відноситься до категорії осіб, які зазначені в переліку ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», а також ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», до яких амністія не може бути застосована.

За перелічених обставин є всі підстави для того, щоб звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі закону про амністію.

Речові докази по даному кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 09 листопада 2017 року, укладену між прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 та підозрюваним у кримінальному провадженні ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, а саме:

- обвинуваченим, його захисником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч. ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1