Справа № 741/164/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/852/2017
Категорія - ст. 287 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01 лютого 2013 року за № 0000050 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2017 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Червоні Партизани Носівського району Чернігівської області, громадянин України, з вищою освітою, непрацюючий, неодружений, раніше не судимий, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_1 ,-

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років обмеження волі без позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Відповідно до вимог ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного вироком суду покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 4551 грн. 71 коп матеріальної шкоди, 20000 грн. моральної шкоди, а всього 24551 (двадцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят одну) грн. 71 коп., в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Питання речових доказів вирішене в порядку ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2011 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_7 після розпивання алкогольних напоїв із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в с. Дослідне Носівського району Чернігівської області по вул. Миру, будучи відповідальним за технічний стан та експлуатацію транспортного засобу-автомобіля марки Део Нексія, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив ОСОБА_10 , який завідомо для нього перебував в стані алкогольного сп`яніння, до керування даним автомобілем марки Део Нексія, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який йому належить, після чого ОСОБА_10 , перебуваючи в в якому в якості пасажира перебував ОСОБА_7 , рухаючись по проїзній частині автомобільної дороги вулиці Баштова в м. Носівка Чернігівської області, порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , яка в результаті наїзду отримала тілесні ушкодження у вигляді синця лівої сідниці, синців обох колінних суглобів, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, закритого перелому тіл 3-го, 5-го шийних хребців, які були небезпечними для життя в момент заподіяння і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 287 КК України, а саме допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, вчинене особою, відповідальною за технічний стан та експлуатацію транспортних засобів, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Звертаючись з апеляційною скаргою обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок суду в частині призначення покарання та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд в мотивувальній частині рішення вказуючи про невідшкодування завданої шкоди, відсутність вибачень, прийшов до висновків, що дані обставини свідчать про відсутність щирого каяття, а тому призначив покарання, яке на думку апелянта є явно несправедливим. Крім того, звертає увагу суду, що на час настання події мав застраховану цивільну відповідальність, тому з ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь потерпілої рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 30.03.2012 року було стягнуто матеріальну та моральну шкоду, тому вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої матеріальної та моральної шкоди є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах права. Що стосується понесених потерпілою додаткових витрат, на які вона посилається в своєму позові, то така відповідальність в силу ст.ст. 1194, 1187 ЦК України покладається на особу, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а саме водієм ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також в зв`язку з відмовою від цивільного позову про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди закрити провадження в цій частині. Переконана, що вирок в частині призначеного покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром і видом є явно несправедливим через суворість. Вказує, що на час звернення з апеляційною скаргою обвинувачений проявив з його боку можливу підтримку, сприяв встановленню обставин кримінального провадження, відшкодував завдану шкоду, а тому покарання у виді штрафу буде достатнім для його виправлення. Посилаючись на положення ч.1 ст. 205 ЦПК України просить закрити провадження в частині поданого цивільного позову у зв`язку з її відмовою.

В засіданні апеляційного суду обвинувачений і потерпіла підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав в них зазначених.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілої задоволенню не підлягають. Таке рішення колегія суддів ґрунтує наступним.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Колегією суддів встановлено, що під час кримінального провадження до початку судового розгляду, потерпіла ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що порушення ОСОБА_10 Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та завданням шкоди потерпілій, при цьому власником автомобіля є ОСОБА_7 .

Позивач зазначав, що з 30.03.2012 року, після оголошення рішення у цивільній справі щодо ОСОБА_10 продовжувала лікування, а тому понесла додаткові матеріальні затрати у розмірі 4551, 71 грн. та визначила і обґрунтувала завдану їй моральну шкоду, яку оцінила у 100 тис. гривень (а.с.41-43, Том №1)

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

За правилами статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності статтею 3 Закону №1961-IV визначено забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За правилами статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 звернулася до суду першої інстанції з позовом до особи, яка є власником джерела підвищеної небезпеки й просила стягнути з відповідача на його користь грошові кошти на відшкодування понесених додаткових затрат, оскільки мала необхідність продовжити лікування.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що потерпіла як кредитор у деліктному зобов`язанні вільно, на власний розсуд, обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги і до власника джерела підвищеної небезпеки саме в тій частині, яка їй не була відшкодована згідно судових рішень, які і не могли мати зобов`язаний характер на майбутнє.

За правилами ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При розгляді цивільного позову суд не наділений повноваженнями самостійного розпорядження правами цивільного позивача щодо предмета спору.

Тому право потерпілої на відшкодування шкоди за рахунок обвинуваченого, який є в даному випадку і власником джерела підвищеної небезпеки є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпіла не була, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції на законних підставах розглянув питання щодо вирішення цивільного позову потерпілої.

Оскільки цивільний позивач як кредитор у деліктному зобов`язанні на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди в тому числі і до обвинуваченого ОСОБА_7 саме в частині невідшкодованій на момент постановлення вироку, тому колегія суддів приходить до висновку, що заподіяна потерпілому майнова шкода, яка в даному випадку полягає у вигляді додатково понесених матеріальних затратах підлягає відшкодуванню саме в розмірі, який був після ретельної перевірки встановлений та доведений відповідними фіскальними чеками.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 є суб`єктом відповідальності. А тому на момент постановлення вироку правомірно поклав на нього відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої потерпілій. Потерпіла в засіданні апеляційного суду просила скасувати вирок в частині стягнення на її користь грошових сум з обвинуваченого не у зв`язку з неправильним застосуванням закону, а у зв`язку з тим, що до апеляційного розгляду справи ці суми вже були сплачені їй обвинуваченим в добровільному порядку і від свого позову вона відмовляється. Колегія суддів вважає, що на момент ухвалення вироку місцевий суд правильно вирішив цивільний позов, а питання відмови від отримання присуджених потерпілій грошових сум може бути вирішене в порядку виконання судового рішення.

Не вбачає колегія суддів і підстав для зміни покарання засудженому, як цього просить в апеляційній скарзі обвинувачений та потерпіла.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 прийшов до правильного висновку та з урахуванням всіх доводів апеляційної скарги призначив покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає обставинам кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та загальним засадам призначення покарання. Суд у повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання. Водночас колегія суддів зазначає, що запропоноване обвинуваченим і потерпілою покарання у виді штрафу мусить бути виконане реально, що погіршує становище обвинуваченого і в такому випадку апеляційний суд повинен ухвалити вирок, про що автори апеляційних скарг не просять. Тому обидві апеляційні скарги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги вище вказане, колегія суддів приходить до висновку, що питання цивільного позову місцевим судом вирішено законно, обґрунтовано, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а призначене покарання є обґрунтованим. Підстав для зміни чи скасування вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413,420, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили і підлягає виконанню з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4