Справа №579/650/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/57/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Грубе порушення законодавства про працю
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, у режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області, від 15 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, проживаючий у АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в сумі 34 000 грн.

На підставі ст. ст. 49 ч. 1 п. 1; 74 ч. 5 КК України, ОСОБА_7 звільнено від покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 5000 грн. моральної шкоди та 10925 грн.

витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИЛА:
Як встановив суд, ОСОБА_7 , будучи фізичною особою підприємцем, який згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця № НОМЕР_1 , яке виданого Кролевецькою райдержадміністрацією 23.07.1998 р., ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків та інших обов`язкових платежів ( НОМЕР_2 ), здійснюючи підприємницьку діяльність, пов`язану з наданням комерційних послуг роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно технічними виробами, яку з 1.09.2009 р. він здійснює у орендованому приміщенні, розташованому у АДРЕСА_2 , грубо порушив законодавство про працю за наступних обставинах.

Так, фізична особа підприємець ОСОБА_7 , займаючись підприємницькою діяльністю та, маючи право прийому на роботу та звільнення з роботи працівників, будучи наділеним організаційно розпорядчими функціями, прийняв та допустив з березня 2012 року на роботу продавцем ОСОБА_9 , використовуючи його найману працю протягом тривалого часу з березня 2012 року по травень 2014 року, не уклавши трудовий договір з останнім та, не зробивши відповідний запис у трудову книжку, не зареєструвавши у фонді соціального страхування, у зв`язку з чим не здійснював сплату страхових внесків.

При цьому ОСОБА_7 , умисно ігноруючи вимоги законодавства про працю, грубо порушуючи вимоги п. 6 ч. 1 ст. 24, ч. 1 п. 6 КЗпП України, письмовий трудовий договір з ОСОБА_9 не уклав і в Кролевецькому районному центрі зайнятості його не зареєстрував.

Також, в порушення вимог ст. ст. 48 ч. 3, 48 ч. 4 КЗпП України, ОСОБА_7 трудову книжку працівнику ОСОБА_9 не оформив та не здійснив записи до неї про те, що ОСОБА_9 фактично працював у нього продавцем в період часу з березня 2012 року по травень 2014 року.

Крім цього, всупереч вимогам трудового законодавства, ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», упродовж вищевказаного часу не забезпечував обліку робочого часу ОСОБА_9 та, в порушення ст. 115 ч. 1 КЗпП України, не дотримувався передбаченої законодавством дворазової виплати заробітної плати протягом місяця.

Всупереч вимогам ст. 253 КЗпП України, протягом вищевказаного періоду ОСОБА_7 не зареєстрував ОСОБА_9 в фонді соціального страхування, внаслідок чого ОСОБА_9 був позбавлений гарантованого ст. 46 Конституції України права на соціальний захист, в тому числі був позбавлений права на нарахування пенсії відповідно до ст. ст. 8, 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На вирок суду надійшли апеляційні скарги від обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 .

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України, а провадження по справі закрити. Також просить відмовити в позові про стягнення з нього на користь ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 5000 грн. та у стягненні витрат на правову допомогу у сумі 10925 грн.

Свої вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, при цьому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_7 вказує, що суд безпідставно відхилив клопотання учасників судового провадження про допит свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_9 . Не були взяті до уваги покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а покази інших свідків були використані не в повному обсязі та однобічно.

ОСОБА_7 вказує, що у нього з ОСОБА_9 було укладено цивільно правову угоду про те, що останній виконуватиме реалізацію будівельних матеріалів в його магазині і, що ОСОБА_9 не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інш., а він в свою чергу забезпечує ОСОБА_9 усім необхідним для виконання роботи та зобов`язується виплачувати винагороду. ОСОБА_9 раптово розірвав ці відносини, втік та переховувався до жовтня 2015 року. Суд взяв до уваги покази ОСОБА_9 і безпідставно відкинув його покази, що дає підстави вважати, що суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_7 вважає, що договірні взаємовідносини між ним та ОСОБА_9 на даний час не закінчені та перервані лише у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 залишив довірений йому товар та зник, перебував у розшуку з 2.05.2014 року, з`явився через півроку у жовтні 2014 року і, лише 26.12.2014 р. звернувся з заявою у правоохоронні органи.

Крім цього ОСОБА_7 зазначає, що покази свідка ОСОБА_16 , яка склала акт додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю, є необґрунтованими, адже вона не бачила записів трудової книжки і відразу зробила висновок про те, що не робились відрахування до фондів.

Крім цього ОСОБА_7 вказує на те, що у вступній частині вироку не вказані інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи, а в мотивувальній частині вироку конкретно не вказано час вчинення злочину, місце скоєння, спосіб вчинення, наслідки кримінального правопорушення, форма вини, мотиви.

Також ОСОБА_7 вказує, що закон про кримінальну відповідальність не має зворотної сили, а тому суд, за вчинення інкримінованих йому дій з березня 2012 року по травень 2014 року, повинен був визначити йому покарання, передбачене ст. 172 ч. 1 КК України, у виді штрафу на суму 850 грн.

На думку ОСОБА_7 , суд у мотивувальній частині вироку, безпідставно послався на письмові докази, які знаходяться у справі, а саме, на договір оренди нерухомого майна від 1.09.2009 р., акт № 173/171/, від 27.03.2015 р., повідомлення УПФУ в Кролевецькому районі Сумської області з доданим розрахунком, акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю № 18 25 041/2, які відповідно до ст. 99 КПК України, не відноситься до документів, а тому не є доказами.

Крім того ОСОБА_7 вказує на те, що суд повинен був відмовити у стягненні з нього витрат на правову допомогу адвоката у зв`язку з тим, що адвокат діяв саме у якості представника потерпілого ОСОБА_9 , а витрати на представництво в суді не підлягають відшкодуванню. ОСОБА_7 вважає, що ця сума потребує доказуванню, але суд не звернув на це увагу і прийняв рішення про стягнення 10925 грн. Також судом не з`ясовано, в чому полягає переживання ОСОБА_9 , яким чином принижувалась його людська гідність, адже він раніше ніде не працював, у нього відсутня трудова книжка, ніде не вказано за який період не виплачена йому заробітна плата та її розмір. Судове провадження затягувався не з вини ОСОБА_7 , а по іншим причинам, тому страждання ОСОБА_9 з цих підстав, як вказує ОСОБА_9 , є безпідставними.

Також ОСОБА_7 вказує, що на момент встановлених судом дій, діяла інша редакції ст. 172 ч. 1 КК України, а тому, посилаючись на Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», на Кодекс Законів про працю України, на Кодекс України про адміністративні правопорушення, на Конституцію України, відповідальність за такі дії, на його думку, настає за Кодексом України про адміністративні правопорушення, що свідчить про відсутність у його діях складу інкримінованого йому злочину.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст. 172 ч. 1 КК України у виді штрафу в сумі 850 грн. і, на підставі ст. ст. 49 ч. 1 п. 1; 74 ч. 5 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання за строком давності вчинення кримінального правопорушення.

Свої апеляційні вимоги прокурор, не оспорюючи висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, мотивує неправильним застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст. 172 ч.1 КК України в редакції Закону України № 77 VIII, від 28.12.2014 р., який набрав чинності після вчинення ОСОБА_7 злочину, який посилює кримінальну відповідальність за даний злочин, а тому відповідно до ст. 5 ч. 2 КК України даний Закон не підлягав застосуванню.

Прокурор вказує, що в редакції ст. 172 ч.1 КК України, що діяла до введення в дію Закону України № 77 VIII, від 28.12.2014 р., санкцією було передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 х років або виправними роботами на строк до 2 х років, а тому, відповідно до ст. 5 КК України, суд повинен був призначити покарання ОСОБА_7 за ст. 172 ч. 1 КК України, саме у цій редакції, а не у редакції, від 28.12.2014 р., санкція якого є більш тяжчою.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті вироку та поданих апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 про підтримку апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та заперечення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , думку захисника ОСОБА_8 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про заперечення апеляційної скарги прокурора та підтримку апеляційної скарги ОСОБА_7 , дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга прокурора до повного задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд, піддавши аналізу досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, обґрунтовано дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненому та вірно кваліфікував його дії за ст. 172 ч. 1 КК України.

До таких висновків суд дійшов на підставі досліджених доказів, а саме, показів потерпілого ОСОБА_9 , який вказав, що з березня 2012 року по травень 2014 року він працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_7 , виконуючи роботу продавця будівельних матеріалів, при цьому ОСОБА_7 йому казав, що після випробувального терміну він буде працевлаштований офіційно. Графік роботи був з 8 години до 18 години без перерв та вихідних. Він виконував роботу продавця будівельних матеріалів з оплатою 50 грн. в день.

Через декілька місяців роботи він неодноразово звертався до ОСОБА_7 з приводу офіційного працевлаштування, однак останній трудову книжку не оформляв, трудовий договір не укладав, в офіційному працевлаштуванні відмовляв. Останній рік роботи до травня 2014 року ОСОБА_7 заробітну плату йому не виплачував. Коли він нагадав про заборгованість по заробітній платі, ОСОБА_7 вказував, що в магазині не так розміщені товари і він може його звільнити. Після виявлення недостачі великої кількості будівельних матеріалів йому повідомили, що буде ревізія, і що в нього будуть проблеми. В травні 2014 року він втік.

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано поклав в основу свого вироку про винуватість ОСОБА_7 покази потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони підтверджуються іншими доказами, що були досліджені судом

Так, з показів свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 судом було встановлено, що ОСОБА_9 працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_7 , виконуючи обов`язки продавця будівельних матеріалів у належному ОСОБА_7 магазині.

Вказані покази потерпілого та свідків знайшли своє підтвердження і при дослідженні судом показів обвинуваченого, який не заперечував, що потерпілий ОСОБА_9 працював у нього продавцем будівельних матеріалів у належному йому магазині в період часу з березня 2012 року по травень 2014 року.

Покази потерпілого ОСОБА_9 та допитаних свідків є послідовними та узгоджуються не тільки між собою, а з іншими дослідженими доказами.

В ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців з 23 липня 1998 року, вид діяльності 47.52 роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно технічними виробами в спеціалізованих магазинах.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненому, дослідивши письмові докази, які маються в матеріалах кримінального провадження, а саме, свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_3 (т. 2 а. с. 55), договір оренди нерухомого майна, від 1 вересня 2009 року, згідно якого фізична особа підприємець ОСОБА_7 прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 з метою торгівлі непродовольчими товарами (т. 2 а. с. 67 71), заяву ОСОБА_9 , від 23 грудня 2014 року, згідно якої ОСОБА_9 працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_7 продавцем в магазині будівельних матеріалів до травня 2014 року без трудового договору (т. 2 а. с. 3), акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 18 25 041/2 фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 , згідно якого в ході перевірки було встановлено, що обов`язки продавця у магазині " ІНФОРМАЦІЯ_2 " у АДРЕСА_2 з березня 2012 року по травень 2014 року виконував ОСОБА_9 без укладення трудового договору, без оформлення трудових відносин, без запис про працевлаштування до трудової книжки, без ведення табелю обліку використання робочого часу, відомостей про виплату заробітної плати, без нарахування та виплати заробітної плати, не здійснення відрахування до фонду державного соціального страхування та сплати страхових внесків.

Крім цього, вина ОСОБА_7 також була підтверджена дослідженими судом поясненнями самого обвинуваченого, який підтвердив суду відсутність самого документу, а саме, цивільно правового договору з ОСОБА_9 (т. 2 а. с. 52) на який посилається обвинувачений ОСОБА_7 в обґрунтування мотивів апеляційної скарги про відсутність трудових взаємостосунків у нього з потерпілим ОСОБА_9 , актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т. 2 а. с. 46 49), довідкою про нарахування заробітної плати ОСОБА_9 , з якої вбачається, що заробітна плата з березня 2012 року по травень 2014 року ОСОБА_9 не нараховувалась (т. 2 а. с. 53), припису державного інспектора праці № 18 25 041/2, від 10 лютого 2015 року (т. 2 а. с. 50), повідомлення Глухівської ОДПІ (т. 2 а. с. 58), повідомлення УПФУ в Кролевецькому районі Сумської області з доданим розрахунком, (т. 2 а. с. 60 61), повідомленням Кролевецького районного центру зайнятості, (т. 2 а. с. 65), акту № 173/171/, від 27 березня 2015 року "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи підприємця ОСОБА_7 (т. 3 а. с. 3 25).

Беручи до уваги вищевказані обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України є повністю судом доведеною за обставин викладених у вироку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про протиправність діяння з боку державного інспектора праці в частині перевірки та складення акту перевірки та припису № 18 25 041/2 є безпідставними, з огляду на те, що перевірка проведена після внесення відомостей до ЄРДР, на підставі постанови слідчого, від 19 січня 2015 року (т. 2 а. с. 43) та на підставі направлення на проведення перевірки, від 10 лютого 2015 року № 01 23 04 (т. 1 а. с. 201), оскільки слідчий у ході здійснення досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, відповідно до ст. ст. 40; 71 КПК України, мав право залучати відповідного спеціаліста для вирішення питань дослідження обставин дотримання ведення документації, пов`язаних з прийомом на роботу найманих працівників суб`єктами господарювання, їх обліком, виплатою заробітної плати, відвідних платежів та відрахувань до фондів.

За змістом акту № 173/171/, від 27 березня 2015 року, документальної позапланової виїзної перевірки Глухівської об`єднаної державної податкової інспекції фізичної особи підприємця ОСОБА_7 , останній господарську діяльність здійснював без залучення праці найманих працівників (т. 3 а. с. 3 25).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , в тому числі про те, що суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються вище проаналізованими судом доказами.

Колегія суддів знаходить безпідставними мотиви апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необґрунтованості визначення суми на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 .

Приймаючи рішення про необхідність стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що потерпілий переживав з приводу незаконних дій відповідача, який не оформив трудові відносини. Два роки роботи ОСОБА_9 у фізичної особи підприємця ОСОБА_7 на цей час не включені до трудового стажу ОСОБА_9 та не будуть обраховуватися йому при обчисленні пенсії. У зв`язку з цим потерпілий ОСОБА_9 вимушений вирішувати питання про зарахування цього часу до його трудового та страхового стажу. Невиплатою заробітної плати фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 були спричинені моральні страждання, оскільки він вимушений був шукати інші, крім основної роботи, джерела доходу для себе.

За наведених судом обставин настання для потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди, колегія суддів погоджується, знаходячи мотиви апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 у цій їх частині безпідставними.

Щодо твердження ОСОБА_7 про те, що суд повинен був відмовити у стягненні витрат на правову допомогу адвоката у зв`язку з тим, що витрати на представництво в суді в сумі 10925 грн. є недоведені і підлягають доказуванню, є необґрунтованими.

Так, витрати на правову допомогу підтверджуються довідками адвоката (т. 3 а. с. 27 28, т. 4 а. с. 11) з яких судом було встановлено, що від ОСОБА_9 за надання юридичної допомоги адвокатом було отримано 6200 грн. та 4725 грн., що у сумі становить 10925 грн.

Мотиви апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що представництво інтересів потерпілого у кримінальному провадженні не є оплатним, колегія суддів знаходить безпідставним, оскільки, згідно ст. ст. 58; 45; 46; 50; 51 КПК України, представником потерпілого має бути особа, що має брати участь у кримінальному провадженні як захисник, а захисником у кримінальному провадженні може бути тільки адвокат. При цьому, адвокат надає послуги потерпілому на підставі укладеної між ними угоди однією з умов яких є оплата потерпілим послуг адвоката.

Призначене судом ОСОБА_7 покарання у виді штрафу колегія суддів знаходить таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України. оскільки судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У цій частині вирок суду сторонами судового розгляду під сумнів не ставиться.

В той же час колегія суддів знаходить обґрунтованими мотиви апеляційних скарг як прокурора, так і обвинуваченого, щодо неправильності застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Так, відповідно до ст. 4 ч. 2, 3 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Таким чином суд, визнаючи ОСОБА_7 винуватим за пред`явленим обвинуваченням, повинен був визначити закон України про кримінальну відповідальність за яким ОСОБА_7 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Відповідно до ст. 5 ч. 1, 2 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 за ст. 172 ч. 1 КК України, суд застосував санкцію цього закону про кримінальну відповідальність встановлену Законом України № 77 VIII, від 28.12.2014 року, який набрав чинності після вчинення ОСОБА_7 злочину, якою передбачено більш суворе покарання у виді штрафу ніж санкцією ст. 172 ч. 1 КК України, що діяла до введення у дію Закону України № 77 VIII, від 28.12.2014 р.

Так, санкцією ч. 1 ст. 172 КК України, в редакції, що діяла на час вчинення ОСОБА_7 грубого порушення законодавства про працю, відносно потерпілого ОСОБА_9 , крім іншого, було передбачено покарання у виді штрафу у розмірі до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить від 510 грн. до 850 грн., а санкцією ч. 1 ст. 172 КК України, що діє в редакції Закону України № 77 VIII, від 28.12.2014 року, який набрав чинності після вчинення ОСОБА_7 злочину і яка була застосована судом при визначенні покарання ОСОБА_7 , даний вид покарання передбачає від 2000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить від 34000 грн. до 51000 грн.

Оскільки суд призначив покарання відносно ОСОБА_7 у виді штрафу на суму 34000 грн., тобто в порушення вимог ст. 5 КК України, застосував закон України про кримінальну відповідальність який не підлягав застосуванню, що у відповідності з ст. ст. 409 ч. 1 п. 4; 413 ч. 1 п. 2 КПК України, є підставою для зміни вироку у частині призначення покарання з визначенням відносно ОСОБА_7 покарання за ст. 172 ч. 1 КК України, у редакції закону, що діяла до введення у дію Закону України № 77 VIII, від 28.12.2014 р., а саме, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. від відбування якого ОСОБА_7 підлягає звільненню на підставі ст. ст. 49 ч. 1 п. 1; 74 ч. 5 КК України.

У відповідності з ст. ст. 49 ч. 1 п. 1; 74 ч. 5 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив злочину період часу з березня 2012 року по травень 2014 року і з цього часу на цей час минуло більше 4 х років, то ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування призначеного йому покарання.

Керуючись ст. ст. 405; 407; 409; 413; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області, від 15 червня 2017 року, відносно ОСОБА_7 , змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 172 ч. 1 КК України з призначенням покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ст. ст. 49 ч. 1 п. 1; 74 ч. 5 КК України, ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4