Справа № 344/5625/17
Провадження № 1-в/344/3/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2018 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря с/з ОСОБА_2

з участю : прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

представника Івано-Франківської УВП (№12) ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України від 22 лютого 1996 року, ОСОБА_6 визнано винним за ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст. 17-81, пп. «а», «г», «є», «ж», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України в редакції 1960 р. та засуджено до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна (к/с №2-58 том 4 а.с.290-317, 367-373).

Постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 року засудженому ОСОБА_6 призначене вказаним вироком покарання замінено на довічне позбавлення волі (к/с №2-58 том 5 а.с.275-276) та направлено в СІЗО № 12 для виконання 06 червня 2000 року (к/с №2-58 том 5 а.с.277).

ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням в якому просить звільнити його від відбування вказаного покарання з підстав викладених у письмових клопотаннях від 25 квітня та 19 жовтня 2017 р., які долучено до матеріалів і, зокрема, мотивуючи тим, що статтею 25 КК України в редакції 1960 р. передбачено максимальний строк позбавлення волі у випадку заміни смертної кари в порядку помилування і визначено 20 роками, а оскільки ним відбуто вже більше 22 років позбавлення волі, що перевищує визначений термін, він підлягає звільненню від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Що стаття 25-2 КК України в редакції 1960 р. не встановлювала довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення чи покарання протягом всього життя до біологічної смерті засудженого, а згідно зі змістом ст. 73 КК України в редакції 2001 р., покарання у виді довічного позбавлення волі має обчислюватися роками, місяцями, днями, годинами. Що рішенням Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 09 липня 2013 р. у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» встановлено порушення ст. 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», якщо ув`язнення є безстроковим, безкінечним, до смерті ув`язненого і не передбачає звільнення. А національне законодавство повинно застосовуватися з урахуванням практики ЄСПЛ.

Також заявник вказує, що підставою для звільнення від покарання є закінчення 10-річного строку давності виконання обвинувального вироку, передбаченого ст. 49 КК України в редакції 1960 р. Що підстави для переривання перебігу цього строку відсутні, а тому відповідно до ст. 152 КВК України підлягає звільненню і з цієї підстави.

В судовому засіданні ОСОБА_6 вказані клопотання підтримав, просив задовольнити та звільнити його від відбування покарання.

Захисник просить клопотання задовольнити.

Прокурор вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Представник Івано-Франківської УВП (№12) не визначився зі своєю позицією.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали провадження та кримінальної справи №2-58, суд враховує наступне.

Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_6 засуджено вироком Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року за вчинення низки злочинів, у тому числі особливо тяжких, до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією майна. Цей вирок набрав законної сили 22 лютого 1996 року. У зв`язку з внесенням змін до кримінального кодексу у 2000 році та виключенням смертної кари як покарання, постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 р., покарання у виді смертної кари заявнику замінено на довічне позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 52 КК України в редакції 1960 р. (далі КК України), основними покараннями є громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі і як винятковий вид покарання смертна кара.

Статтею 63 КК України визначено, що покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання у КК, яким замінено смертну кару як вид покарання Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року, що свідчить не про «родове покарання» у виді позбавлення волі, а про його окремий вид.

Цей вид покарання передбачено в альтернативі з позбавленням волі на певний строк за обмежене коло особливо тяжких злочинів, в т.ч. і тих, за які засуджено заявника, і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Законодавцем у ч. 2 ст. 87 КК України передбачено, що актом помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 15 років. Помилування здійснюється Президентом України стосовно визначеної особи.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що заміна покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі, чи засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, а) про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (ч. 7 ст. 151 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК); б) про виникнення права на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру після відбуття п`яти років строку покарання (ч. 6 ст. 151 КВК); в) про виникнення права на розгляд питання про переведення з одних приміщень камерного типу в інші та з приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень «після фактичного відбуття … не менше п`яти років строку покарання» (ч. 2 ст. 151-1 КВК).

Встановлення строку фактично відбутого покарання заявнику, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, дійсно має істотне значення та прямо впливає на реалізацію ним прав щодо зміни умов тримання, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, у тому числі права на звернення з клопотанням про помилування.

Оскільки у КК та КВК України законодавцем визначено хто та з дотриманням яких умов має право здійснити заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому суд не вправі вирішувати питання, яке належить до виключної компетенції Президента України. А тому, враховуючи обставини викладені в клопотаннях направлених до суду, заявнику слід розглянути можливість звернення з обґрунтованим клопотанням до компетентного органу.

Щодо звільнення від відбуття призначеного покарання у зв`язку із закінченням 10-річного строку давності виконання обвинувального вироку, слід зазначити наступне.

Як вже вказано вище, заявнику постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 р., покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі у зв`язку з виключенням такого виду покарання. Зазначена постанова, одночасно є і розпорядчим документом, який підлягає виконанню і направлення окремого розпорядження щодо її виконання не потребується, а скерована вона для виконання в СІЗО №12 згідно з супровідним листом від 06 червня 2000 р. (к/с №2-58 том 5 а.с.277).

Як вбачається з досліджених судом матеріалів, та як вказує в своїх клопотаннях і сам заявник, він відбуває покарання у кримінально-виконавчій установі, від відбування призначеного, а надалі і заміненого покарання не ухилявся та відбув певний строк, тобто виконання обвинувального вироку, а з 2000 року постанови суду здійснюється, а це свідчить про безпідставність твердження заявника щодо закінчення строку давності виконання.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі немає, а тому у задоволенні клопотань слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-372, 537, 539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотань ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року відмовити.

На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана учасниками провадження у вказаний строк. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1