№ 5 5978 ск 17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула в судовому засіданні 4 грудня 2017 року в м. Києві касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року.
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 квітня 2017 року

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2010 року за ч. 2 ст. 187 КК України на 7 років 3 місяці позбавлення волі, ухвалою Дрогобицького міського суду Львівської області від 26 травня 2014 року замінено невідбуту частину покарання на обмеження волі строком 3 роки 6 місяців 9 днів, умовно-достроково звільненого 8 липня 2015 року на невідбутий термін 2 роки 3 місяці 16 днів,

засуджено за ч. 2 ст. 342 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 71, п. «б» ч. 1 ст. 72 КК України, на 2 роки позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінено. ОСОБА_5 призначено покарання за ч. 2 ст. 342 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком приєднано частину невідбутого покарання призначеного вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2010 року, та призначено остаточне покарання ОСОБА_5 у виді обмеження волі строком на 2 роки 4 місяці. У задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_5 Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовлено.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 21 жовтня 2016 року, приблизно о 23 год. 34 хв., перебуваючи в приймальному відділенні Володимир-Волинського ТМО, що за адресою вул. Павлова, 20 у м. Володимир-Волинський Волинської області, під час його затримання в порядку ст. 130 КУпАП України, чинив опір працівникам правоохоронного органу, що виразилось у нанесенні їм ударів та пошкодженні форменого одягу.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну ухвали суду апеляційної інстанції у зв`язку невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості. При цьому посилається на те, що судом не враховано у повній мірі особу засудженого та обставини вчинення злочину, в результаті чого засудженому призначено занадто суворе покарання. Просить застосувати щодо засудженого максимальний штраф передбачений ч. 2 ст. 342 КК України. Крім того, захисник зазначає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про застосування щодо засудженого ОСОБА_5 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки на час постановлення вироку останній був умовно-достроково звільнений від відбування покарання за попереднім вироком та фактично покарання не відбував.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Як убачається з наданої суду касаційної інстанції копії ухвали апеляційного суду, при призначенні засудженому покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дані про особу засудженого.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_5 та призначаючи йому покарання у виді обмеження волі, апеляційний суд виходив з того, що засуджений вчинив злочин, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, та вчинено в період умовно-дострокового звільнення, враховано думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні. Також, судом враховано конкретні обставини кримінального провадження. Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано рецидив злочину.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі і ті на які захисник посилається у своїй касаційній скарзі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 342 КК України, з урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України.

На думку колегії суддів, суд, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання, вимог статей 65-67 КК України не порушив, оскільки призначене йому покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, всім обставинам кримінального провадження і є необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, як це передбачено ст. 65 КК України.

Підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.

Крім того, доводи захисника про безпідставну відмову в задоволенні клопотання про застосування щодо засудженого вимог Закону України «Про амністію у 2016 році», на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Як правильно вказано апеляційним судом, з чим погоджується колегія суддів, засуджений вчинив новий умисний злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 грудня 2010 року, а тому, відповідно до п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнення від відбування покарання на таких осіб не поширюється.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, п. 6 розділу ХII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, колегія суддів
п о с т а н о в и л а :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3