Справа № 206/3830/17
Провадження № 1-кп/206/289/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2017 Самарський районний суд
міста Дніпропетровська
головуючий суддя ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2017 підготовче судове засідання було призначене на 25.07.2017.
Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовче судове засідання, призначене на 25.07.2017 не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив у зв`язку із чим, судом було відкладено підготовче судове засідання на 03.08.2017 та зобов`язано прокурора вжити заходів щодо забезпечення явки обвинуваченого в підготовче судове засідання.
03.08.2017 обвинувачений знову не з`явився та судом за клопотанням прокурора було постановлено ухвалу про привід обвинуваченого ОСОБА_4 на 10.08.2017.
09.08.2017 на виконання ухвали суду про привід обвинуваченого ОСОБА_4 , до канцелярії суду надійшов рапорт, згідно змісту якого оперуповноважений Самарського ВП ДВП старший лейтенант поліції доповів про відсутність ОСОБА_4 за адресою мешкання, та про те, що місцезнаходження ОСОБА_4 невідоме, в зв`язку із чим доставити його до суду не вбачається можливим.
10.08.2017 обвинувачений ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, ухвала про привід не виконана. В зв`язку із чим, судом постановлено ухвалу про повторний привід обвинуваченого у підготовче судове засідання, яке відкладене на 22.08.2017.
19.08.2017 та 22.08.2017 до канцелярії суду надійшли матеріали виконання приводу суду, а саме: рапорти та протоколи допиту свідків, згідно змісту яких вбачається, що ОСОБА_4 за адресою мешкання відсутній, та про те, що місцезнаходження ОСОБА_4 не встановлено, після чого підготовче судове засідання було знову відкладено за аналогічними клопотаннями прокурора та наданими до суду документами (рапортами, протоколами допиту свідків) на 12.09.2017 та 28.09.2017, та постановелені відповідні ухвали про привід обвинуваченого. Однак, обвинувачений у призначені підготовчі судові засідання не з`явився, ухвали про привід залишились не виконанимим.
З наведеного вище вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 за місцем проживання та зареєстрованою адресою, що зазначені в обвинувальному акті, не проживає.
В судовому засіданні прокурор заявив усне клопотання про розшук обвинуваченого ОСОБА_4 .
Вислухавши клопотання прокурора, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання та повернути прокурору обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України з наступних підстав.
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
У даному випадку в обвинувальному акті вказане місце фактичного проживання та зареєстрованого місця проживання обвинуваченого ОСОБА_4 не відповідає дійсності, що підтверджується долученими документами (рапорти, протоколи допиту свідка), які були надані до суду на виконання ухвал про привід.
Крім того, на виконання п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як вбачається безпосередньо із тексту обвинувального акта, в останньому не вказано даних про час скоєння кримінального правопорушення, наявна лише інформація про те, що: «02.06.2017 року приблизно о 19 годині 10 хвилин Лимарев М… виявив на землі медичний шприц… В цей час, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання в якості наркотичного засобу рідини, яка знаходилась в зазначеному медичному шприці, без мети збуту.», але в подальшому в акті відсутні будь-які відомості щодо встановленого часу безпосередньо саме скоєного злочину. Таким чином, в акті відсутні відомості встановлення та/або не встановлення часу вчинення кримінального правопорушення.
Натомість ч. 1 ст. 337 КПК України передбачає, що судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового слідства та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
У рішенні від 09.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».
В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п. п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.
Таким чином, вказані вище недоліки обвинувального акту, а саме його поверховість та не конкретність, порушують право обвинуваченого, передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення чи кримінальних правопорушень він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується право обвинуваченого ОСОБА_4 на захист.
У п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.
Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України), а тому ці обставини унеможливлюють призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду.
Крім того, до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який згідно п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 109 КПК України має містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення, реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.
Однак, в порушення вищевказаних вимог ст. 109 КПК України долучений реєстр не містить час проведених всіх процесуальних дій та повні реквізити прийнятих процесуальних рішень.
В свою чергу відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору з підготовчого судового засідання є встановлення невідповідності вказаного процесуального рішення вимогам ст. 291 КПК України, зокрема такими порушеннями у даному провадженні справі суд визнає відсутність реальних анкетних даних обвинуваченого в обвинувальному акті, та інформації про час вчинення кримінального правопорушення, що призводить до порушення загальних засад кримінального провадження, визначеним у ст. 7 КПК України.
Крім того, до загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, що встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суд неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.
Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.
Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України, підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015.
Враховуючи, що обвинувальний акт усупереч діючого п.п. 9.5.1 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 № 3 не засвідчений гербовою печаткою та не вдаючись вже до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства, дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України необхідно повернути прокурору для усунення виявлених недоліків.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Порушення вимог п. 1 ст. 6 Конвенції були констатовані у таких рішеннях ЄСПЛ: «Паскал проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), «Буров проти України» (рішення ЄСПЛ від 17 березня 2011 року), «Коробов проти України» (рішеній ЄСПЛ від 21 липня 2012 року), «Іззетов проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), «Тодоров проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Балицький проти України» (рішення ЄСПЛ від 03 листопада 2011 року), «Плєшков проти України» (рішенні. ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Третьяков проти України» (рішення ЄСПЛ від 29 вересня 2011 року), «Борисенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року). «Караванський проти України» (рішення ЄСПЛ від 14 квітня 2011 року), «Дорошенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 26 травня 2011 року), «Кирилюк проти України» (рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2011 року), «Любарт-Сангушко проти України» (рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2011 року), «Орлов проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2011 року), «Кір`яков проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Наконечний проти України» (рішення ЄСПЛ від 26 січня 2012 року).
У зв`язку з чим, враховуючи вищевикладене суд, у відповідності до положень ст. 28 КПК України (розумні строки) та керуючись законом і правосвідомістю, з урахуванням положень ст. 314 КПК України, виходячи з мети забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження, вважає за необхідне повернути прокурору обвинувальний акт так, як це сприятиме дотриманню положень, як КПК України, так і Конвенції, а в задоволенні усного клопотання прокурора щодо оголошення у розшук ОСОБА_4 відмовити за необґрунтованістю, безпідставністю такого клопотання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 7, 110, 314-316, 372 КПК України, суд -
В задоволенні усного клопотання прокурора про оголошення у розшук ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 7 днів з моменту її проголошення.
Суддя ОСОБА_1