Справа № 645/3612/15-к
Провадження № 1-кп/645/48/17
УХВАЛА
Іменем України
01 листопада 2017 року судова колегія Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України,
в с т а н о в и л а:
В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу, в зв`язку із чим всудовому засіданні на обговорення було поставлено питання доцільності продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.

Прокурор в судовому засіданні вважав за доцільне продовжити обвинуваченим застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України. Також зазначив, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 176 КПК України, більш м`які запобіжні заходи, аніж тримання під вартою, не можуть бути застосовані до обвинувачених.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали думку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_8 просили скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно всіх обвинувачених, посилаючись на незаконність його обрання, відсутність обґрунтованої підозри, доказів на підтвердження вини в інкримінованих злочинах та будь-яких ризиків, передбачених КПК України, порушення вимог Європецйської Конвенції, вимог КПК України.

Обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_9 підтримали клопотання ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 ..

Судова колегія, вислухавши думку сторін кримінального провадження, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Під час досудового розслідування відносно обвинувачених було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який востаннє ухвалою судової колегії від 13 вересня 2017 року продовжено на строк до 10 листопада 2017 року.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/04-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Так, згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства». У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим злочинів, свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Санкція ч. 3 ст. 258 КК України передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі. У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегією враховується наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кожним з обвинувачених злочинів проти громадської безпеки, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, вік та стан здоров`я кожного з обвинувачених, обставини, що підтверджують наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, є те, що інкримінований обвинуваченим злочин вчинений у формі складної співучасті і у випадку доведеності винуватості їм загрожує покарання, санкція за яке передбачає також, покарання у виді довічного позбавлення волі, а головне - посягання на суспільні відносини, що охороняють життя та здоров`я особи, які, відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю.
Суд врахував практику Європейського суду з прав людини, а саме, що оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenkov. Russia (Панченко проти Росії), § 106). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Beccievv. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» вказував, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, судова колегія зазначає, що доводи захисників та обвинувачених щодо недоведеності вини обвинувачених під час судового розгляду кримінального провадження можуть бути перевірені судом тільки при ухваленні вироку, відповідно до ст. 368 КПК України.

На теперішній час судовий розгляд триває. Так, судовою колегії ще не допитані усі потерпілі, свідки, експерти, триває дослідження матеріалів кримінального провадження (том 5), тоді як прокурором на доведення вини обвинувачених залучено 16 томів матеріалів досудового розслідування.

Тому, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, судова колегія виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченим запобіжний захід у виді взяття під варту, на теперішній час не відпали й під страхом можливості застосування покарання, передбаченого санкціями статей, які інкриміновані обвинуваченим, останні можуть переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні, вчинити інший злочин. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я обвинувачених та неможливості їх подальшого тримання під вартою на теперішній час суду не представлено.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ч. 1 ст. 197 КПК України, згідно яких строк застосування запобіжних заходів, в тому числі і тримання під вартою або продовження тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів, обраний відносно обвинувачених запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, а також, враховуючи ту обставину, що розгляд судового провадження не завершений, тому колегія суддів приходить до висновку про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, в зв`язку із чим клопотання сторони захисту та обвинувачених задоволенню не підлягають.

Судом вирішувалося питання про вжиття до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу, але наявність вказаних вище обставин виключає, на думку суду, застосування таких.

На думку судової колегії жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, що виправдовує подальше тримання обвинувачених під вартою, крім того.

При цьому необхідно зауважити, що суд ґрунтується на принципі презумпції невинуватості, та не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміновані обвинуваченим діяння.

Керуючись статтями 132, 177, 178, 183, 184, 196, 197, 199, 369, 372 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотань обвинувачених та захисників про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити:
- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
- ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюна строк до 29 грудня 2017 року.
Копію ухвали направити до Харківської установи виконання покарань (№ 27), до Харківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 43) длявідома.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3