Дата документу Справа № 310/6860/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ № 310/6860/16-к Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/778/89/18 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9

розглянула 10 січня2018 року у відкритому судовому засіданні (у режимі відеоконференції) в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Встановлені вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року обставини:
01.08.2016 року приблизно о 20 годині 45 хвилин, знаходячись біля магазину «Любимий», який розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Волонтерів (Піонерська), буд. 156, обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_10 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс йому один удар ножем в область черева, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, у вигляді проникаючої колото-різаної рани черевної порожнини з ушкодженням круглої зв`язки та лівої долі печінки, гемоперитоніум, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на п`ять років.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.
У відповідності до ст. 76 Кримінального кодексу України покладено на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного покарання ОСОБА_8 зараховано час попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 02.08.2016 року по 04.08.2016 року включно.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 20000 (двадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 посилається на неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання. Зазначаючи про позицію потерпілого щодо призначення реальної міри покарання, вказав на необґрунтоване застосування судом ст. 75 КК України. Вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 121 України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання обвинуваченому та стягнутої суми моральної шкоди, вказує на наявність підстав призначити обвинуваченому покарання без випробувального терміну, і вважає, що призначена сума моральної шкоди не відповідає матеріалам кримінального провадження та поясненням, які були надані ним у судовому засіданні. Просить змінити вирок в частині призначеного покарання та в частині часткового задоволення цивільного позову, виключивши в частині призначеного покарання застосування до ОСОБА_8 вимог ст. ст. 75, 76 КК України, та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухвалені вироку.
Заслухавши доповідача, прокурора, представника потерпілого, які підтримали вимоги, відповідно поданих апеляційних скарг, позицію обвинуваченого та його захисника, які висловили заперечення доводам та вимогам апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення за обставин, вказаних у вироку, засновані на доказах, здобутих в порядку передбаченому нормами КПК України, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених районним судом і в апеляційних скаргах не оскаржуються, тому, відповідно до загальної засади змагальності процесу та положень ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

За встановлених у справі фактичних обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Так, згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Вирішуючи питання про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України суд також має враховувати тяжкість вчиненого злочину, особу винного, дотримуючись загальних принципів, встановлених законом, щодо призначення покарання.

При вирішенні питання про застосування ст.75 КК України суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі обставини вчинення злочину, ступінь суспільної небезпеки, відношення обвинуваченого до вчиненого ним кримінального правопорушення та належним чином обґрунтувати підстави для висновків про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання.

Разом з тим, призначаючи ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.ст. 75,76 КК України, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості скоєного злочину та не навів переконливих доводів призначення покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Так, судом першої інстанції не в достатній мірі враховані: фактичні обставини вчиненого злочину, також те, що обвинувачений визнаний винним у вчинені, згідно ст. 12 КК України, тяжкого злочину при обтяжуючий покарання обставині, а саме перебування у стані алкогольного сп`яніння, даних про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, за які відбував покарання реально, але належних висновків для себе не зробив, суспільно-корисною працею не займається.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції всупереч вищенаведеним вимогам закону не врахував сукупності всіх обставин, які могли вплинути на його висновки щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Одночасно, колегія суддів при постановленні вироку бере до уваги і наступні факти: наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, добровільне відшкодування потерпілому матеріальної шкоди;обвинувачений за місцем мешкання позитивно характеризується, на диспансерному обліку в наркологічному закладі не перебуває.

Але судова колегія вважає, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без реального відбування покарання, оскільки в іншому випадку не буде досягнуто мети призначення покарання.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 підлягає скасуванню згідно зі ст. 413 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України вироку суду апеляційної інстанції з призначенням ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі.

При цьому, апеляційна інстанція вважає можливим застосувати ст. 69 КК України, згідно вимог якої та приписів, що містяться у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижче від нижчої межі, встановленої в санкції, в даному випадку ч. 1 ст. 121 КК України, може мати місце за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Зважаючи на особу ОСОБА_8 , поведінку у побуті у вигляді виключно позитивної характеристики за місцем проживання, на спеціальному обліку не перебуває, за наявності пом`якшуючих покарання обставин у вигляді щирого розкаяння у вчиненому, повне відшкодування матеріальної шкоди та часткового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення останньому за ч.1 ст. 121 КК України нижче від нижчої межі покарання, ніж передбачено законом, а саме у 3 років позбавлення волі.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Стосовно вимоги апеляційної скарги потерпілого в частині збільшення розміру моральної шкоди, стягненої з обвинуваченого на його користь судова колегія знаходить такими, що не підлягають задоволенню.

Право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване ст.ст. 32, 56 Конституції України.
Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, всебічно, повно і неупереджено дослідив матеріали кримінального провадження щодо цивільного позову про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд першої інстанції правильно встановив, що діями обвинуваченого потерпілому ОСОБА_10 завдано моральну шкоду та фактично врахував характер та тривалість страждань.
З урахуванням фактичних обставин справи та матеріалів провадження, вбачається причинний зв`язок між заподіяною потерпілому моральною шкодою та протиправними діями обвинуваченого.
Судова колегія приходить до висновку, що встановлена моральна шкода виражається у перенесених потерпілим емоційних, психічних стражданнях, які потерпілий зазнав як під час скоєння злочину та які призвели до порушення звичайного способу життяОСОБА_10 .

Зміст цивільного позову засвідчує, що ОСОБА_10 висував вимоги про стягнення з ОСОБА_8 на власну користь відшкодування за спричинену злочином моральну шкоду в сумі 100000 грн. (а.п. 37).
Співставивши глибину моральних страждань, їх нетривалий характер та заявлений потерпілим розмір компенсації, колегія суддів знаходить, що районний суд обґрунтовано, виважено та справедливо визначив розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн., підстави для збільшення розміру якої судовою колегією не вбачаються, наслідком чого є часткове задоволення апеляційної скарги потерпілого.

Керуючись ст.ст. 405, 404, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року відносно ОСОБА_8 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в частині призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням скасувати, ухвалити в даній частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_8 у за ч. 1 ст. 121 КК України з застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Строк покарання ОСОБА_8 у обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4