АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 197/428/17 Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/108/К/18 Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2018 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000164 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Кривий Ріг, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час відбуває покарання в УДПСТУ «Широківський виправний центр №75
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст. 390 КК України просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання скасувати, постановити свій вирок, яким призначити йому покарання за ч.2 ст. 390 КК України у вигляді обмеження волі.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст. 390 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 призначено покарання за сукупністю вироків, приєднавши частково до покарання, призначеного цим вироком, невідбуте покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року, застосувавши правила п.п.(б) п.1 ч.1 ст. 72 КК України, у вигляді 1 місяця позбавлення волі, та призначено остаточно до відбуття покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчому закладі закритого типу
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу обрано у вигляді тримання під вартою і взято його під варту негайно в залі суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вирішено відраховувати з моменту затримання, а саме з 06.12.2017 року.
Відповідно до вимог ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги учасниками судового провадження подані не були.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання врахував його негативну характеристику, тоді як поза увагою суду залишилась його характеристика з ШВЦ №75 де він відбуває покарання, в якій він характеризується посередньо та зазначено, що став на шлях виправлення. Факт наявності у нього на утриманні малолітньої дитини, відсутність обставин, що обтяжують його покарання та наявність пом`якшувальних покарання обставин дають підстави для того, щоб покарання йому було обране не у вигляді позбавлення волі, а у вигляді обмеження волі, у зв`язку із чим він просить застосування щодо нього ст. 69 КК України.
За обставин встановлених судом першої інстанціїта детально викладених у вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року, постановленого за правилами ч.3 ст. 349 КПК України, ОСОБА_6 , відбуваючи покарання у Широківському виправному центрі №75 Управляння Департаменту пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області 02.12.2015 року під особистий підпис був ознайомлений з правилами відбуття покарання у вигляді обмеження волі, які передбачені ст.56 Кримінально-виконавчого кодексу України та про кримінальну відповідальність за ч.2 ст. 390 КК України.

Так, 22.03.2017 року засуджений ОСОБА_6 звернувся з письмовою заявою до начальника ШВЦ №75 ОСОБА_9 , про надання йому дозволу, на короткостроковий виїзд за межі установи, у зв`язку зі станом здоров`я, до Комунального закладу «Криворізька міська стоматологічна клінічна поліклініка №2» Дніпропетровської обласної ради».

23.03.2017 року засудженому до обмеження волі ОСОБА_6 , на підставі наказу начальника ШВЦ №75, №144 від 23.03.2017, дозволено короткочасний виїзд за межі установи у зв`язку зі станом здоров`я до Комунального закладу «Криворізька міська стоматологічна клінічна поліклініка №2» Дніпропетровської обласної ради», строком на 1 добу, з обов`язком повернення до ШВЦ № 75 24.03.2017.

Від засудженого ОСОБА_6 відібрано розписку, про ознайомлення з правилами поведінки під час короткочасного виїзду, попередження про відповідальність за їх порушення та кримінальну відповідальність за неповернення до місця відбування покарання після закінчення строку виїзду.

24.03.2017 року засуджений до обмеження волі ОСОБА_6 , в супроводі представника адміністрації ШВЦ №75 прибув до Комунального закладу «Криворізька міська стоматологічна клінічна поліклініка №2» Дніпропетровської обласної ради», та маючи прямий умисел на неповернення до місця відбування покарання, після закінчення короткочасного виїзду, до місця відбування покарання, не повернувся, тобто ухилився від відбування покарання у вигляді обмеження волі.

27.03.2017 року о 20.20 годин засуджений до обмеження волі ОСОБА_6 представниками адміністрації ШВЦ №75 був виявлений за адресою: АДРЕСА_2 та 27.03.2017 року о 21.10 годин доставлений до житлової зони ШВЦ №75.

Органами досудового слідства вищезазначені дії ОСОБА_6 було кваліфіковано за ч. 2 ст.390 КК України, за ознаками: неповернення до місця відбування покарання особи, засудженої до обмеження волі та якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду, з чим і погодився суд першої інстанції.
В судовому засіданні при апеляційному розгляді обвинувачений та захисник ОСОБА_8 , який діє в його інтересах, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на її задоволенні; прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого зазначивши про відсутність підстав для її задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на таке.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримався вимог закону та правильно встановив фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини останнього у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення-злочину передбаченого ч.2 ст. 390 КК України, що в апеляційній скарзі не заперечується та відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряється.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , які стосуються лише його незгоди із мірою призначеного йому судом першої інстанції покарання, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу суду та не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції достатньою мірою взяв до уваги обставини, що підлягають врахуванню відповідно до вимог ст. 65 КК України, а саме те, що останній раніше неодноразово судимий, вчинив злочин, до повного відбуття покарання за попереднім вироком, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як злочин невеликої тяжкості, одружений, має на утриманні малолітню дитину, за місцем відбування покарання характеризується негативно, мав 4 стягнення, на обліку у лікаря психіатра та у лікаря нарколога не перебував і не перебуває, також врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання останнього, а саме щиросердне каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 та призначив покарання останньому, мінімальне , яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 390 КК України, у вчиненні якого останній визнаний винним.

Колегія суддів погоджується з тим, що це покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та з висновком суду першої інстанції обвинувачений вчинив злочин після постановлення вироку але до повного відбуття покарання, який і раніше вчиняв злочин у період відбуття покарання, у зв`язку із чим прийняв обгрутоване рішення про призначення покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі, яке на думку колегії суддів відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України є законним, справедливим і обґрунтованим і підстав для його зміни або скасування не вбачає.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 цього висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки обставини, на які останній посилається - щире каяття, наявність посередньої характеристики з місця відбування покарання перебування на його утримання неповнолітньої дитини були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання і у сукупності не є достатньо вагомими для визнання їх такими, що істотно знижують ступень тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, та є достатньою підставою для зміни виду покарання на обмеження волі та застосування ст. 69 КК України.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000164 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим у той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4