Постанова

Іменем України
12 квітня 2018 р.

м. Київ
справа № 521/16989/16-к
провадження № 51-1263км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_6 засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 10 січня 2016 року о 17.00 год., за попередньою змовою із невстановленими особами, маючи умисел на заволодіння чужим майном, біля будинку № 14 по пров. Генерала Вишневського в м. Одесі, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, завдав ОСОБА_8 численні удари кулаками в обличчя та відкрито заволодів його мобільним телефоном «Леново» із сім-картою мобільного зв`язку, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму 2300 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року вирок щодо засудженого залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник вважає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання судом не в повній мірі було враховано ряд пом`якшуючих його покарання обставин, які давали підстави для призначення більш м`якого покарання. У зв`язку з цим просить судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити та на підставі ст. 75 КК України звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. Окрім того, посилається на порушення права на захист, що ставить під сумнів достатнє розуміння засудженим наслідків розгляду справи в порядку ст. 349 КПК України.
У касаційній скарзі засуджений зазначає, що при призначенні покарання судом не враховано визнання ним вини, активне сприяння розкриттю злочину, а також інші обставини, та безпідставно не застосовано до нього положення ст. 75 КК України. У зв`язку з цим просить судові рішення щодо нього змінити й звільнити від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком. Окрім того, посилається, що апеляційний суд в ухвалі безпідставно зазначив про кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 186 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що касаційні скарги є необґрунтованими та просила їх залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, в касаційній скарзі захисника та засудженого не оспорюється.
Що стосується доводів касаційних скарг про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
При призначенні покаранні ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, дані про його особу, а також і пом`якшуючі покарання обставини, на які є посилання в касаційній скарзі.
Окрім того, як убачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 не відшкодував потерпілому завданої шкоди та в судовому засіданні потерпілий і його представник просили призначити засудженому реальне покарання.
Отже, призначене судом покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто у мінімальній межі санкції цього Закону є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав для його пом`якшення та зміни судових рішень, як про це йдеться в касаційних скаргах захисника та засудженого не знайдено.

Що стосується посилань в касаційній скарзі захисника про порушення права на захист, то вони є безпідставними. При перевірці матеріалів провадження встановлено, що в підготовчому судовому засіданні ОСОБА_6 було роз`яснено право мати захисника, однак скористатися цим правом він відмовився та виявив бажання захищати свої інтереси самостійно ( а. п. 15). Окрім того, участь захисника не була обов`язковою за характером інкримінованого ОСОБА_6 злочину та даних про його особу.
У подальшому засуджений під час судового засідання повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, і тому суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися та з`ясувавши у обвинуваченого чи правильно він розуміє наслідки спрощеної процедури судового розгляду кримінального провадження, роз`яснивши, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, перейшов до дослідження матеріалів провадження, що характеризують його особу. А тому вважати, що судовий розгляд щодо ОСОБА_6 у скороченому порядку проведено незаконно, у колегії суддів не має підстав.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 . Викладені в ухвалі апеляційного суду мотиви визнання цих доводів безпідставними, є обґрунтованими. Судом апеляційної інстанції наведені переконливі мотиви про відсутність підстав для пом`якшення засудженому покарання. Свої висновки з цього питання суд 2-ї інстанції належним чином умотивував. Із даними висновками погоджується і колегія суддів та не знаходить підстав для задоволення касаційних скарг захисника та засудженого.
Посилання в касаційній скарзі засудженого, що суд апеляційної інстанції кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 186 КК України, є безпідставними, оскільки із технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання за 17 січня 2017 року, при проголошенні ухвали, зазначалося про кваліфікацію дій ОСОБА_6 саме за ч. 2 ст. 186 КК України. Зазначення в друкованому тексті ухвали апеляційного суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що б слугувало безумовною підставою для скасування судового рішення, та оцінено як описка, яка підлягає виправленню в порядку ст. 379 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд
у х в а л и в:
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3