Справа № 278/1119/16-к
В И Р О К
Іменем України
03 листопада 2017 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю: секретарів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
потерпілої ОСОБА_18 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Житомира, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
в с т а н о в и в:
18.02.2016 близько 17 год. 30 хв. ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_19 вживали спиртні напої у приміщені кухні будинку АДРЕСА_1 , де у ОСОБА_14 та ОСОБА_13 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник конфлікт з ОСОБА_19 , в ході якого вони вступили у попередню змову на його вбивство з особливою жорстокістю.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_14 взяв біля груби у кімнаті вказаного будинку дерев`яне поліно, яким по черзі із ОСОБА_13 , діючи з особливою жорстокістю, усвідомлюючи, що такими діями вони завдають потерпілому сильного фізичного болю та особливих страждань та бажаючи їх спричинити, умисно зі значною силою нанесли чисельні удари по голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_19 , завдавши йому сильного фізичного болю та особливих страждань.
Продовжуючи свої дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_19 , ОСОБА_14 взяв у кімнаті вказаного будинку металевий лом, яким по черзі із ОСОБА_13 , діючи з особливою жорстокістю, усвідомлюючи, що такими діями вони завдають потерпілому сильного фізичного болю та особливих страждань, умисно зі значною силою нанесли не менше 16 ударів по голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_19 , чим спричинили останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої сполучної травми голови, тулуба та кінцівок, яка ускладнилась розвитком комбінованого шоку, чим завдали ОСОБА_19 сильного фізичного болю та особливих страждань, і таким чином умисно його вбили.
Обвинувачений ОСОБА_20 вину в інкримінованому діянні визнав частково та показав, що він разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_21 , їхніми спільними дітьми ОСОБА_22 і ОСОБА_23 , а також ОСОБА_24 та ОСОБА_25 проживали в будинку АДРЕСА_1 . Також разом з ними тимчасово проживав ОСОБА_19
18.02.2016 в післяобідній час в будинку за вказаною адресою він разом із ОСОБА_14 , ОСОБА_19 та ОСОБА_24 на кухні вживали горілку. Коли випили по дві чарки, під час розмови ОСОБА_19 сказав обвинуваченому, що мав інтимні стосунки із ОСОБА_21 . ОСОБА_26 обурило те, що ОСОБА_19 сказав це при дітях, а тому обвинувачений двічі вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_19 , від чого у останнього пішла кров. Потім ОСОБА_19 пішов в кімнату, а обвинувачений зайшов за ним, де з цих це самих мотивів наніс йому ще декілька ударів дерев`яним поліном по руках, плечах та голові (кількості нанесених ударів не пам`ятає). Під час нанесення ударів ОСОБА_19 намагався закриватись. Під час нанесення ударів ОСОБА_19 обвинувачений чув, як ОСОБА_14 вимагав від них припинити крики. Після цього ОСОБА_14 забіг до кімнати із металевим ломом, яким намагався вдарити його, ОСОБА_13 , по ногах, однак той встиг зреагувати та відскочити. Тоді ОСОБА_27 вдарив цим ломом декілька разів по ногах ОСОБА_19 , після чого попросив обвинуваченого поставити лом в куток. ОСОБА_20 , взявши лом з рук ОСОБА_14 , наніс ним три удари по тулубу ОСОБА_19 . ОСОБА_27 наказав заспокоїтися, і ОСОБА_20 припинив наносити удари. Все це бачили присутні в кімнаті діти ОСОБА_28 та ОСОБА_23 . Після цього всі лягли спати, при цьому ОСОБА_19 був живий, просився в туалет. На ранок наступного дня ОСОБА_20 , побачивши, що ОСОБА_19 мертвий, виніс його труп в сарай, де той пролежав до 21 лютого, коли ОСОБА_20 переніс його на сусідський город та закопав. Обвинувачений наполягав на тому, що наміру вбивати ОСОБА_19 в нього не було, а якби він такий намір мав, то вибрав би для вбивства інші наявні в будинку знаряддя (сокиру або ніж).

Обвинувачений ОСОБА_27 вину в інкримінованому діянні також визнав частково та надав показання, аналогічні версії ОСОБА_13 . Зокрема, ОСОБА_14 підтвердив, що конфлікт виник лише між ОСОБА_13 та ОСОБА_19 з приводу інтимних стосунків останнього із ОСОБА_21 . При цьому ОСОБА_20 двічі вдарив ОСОБА_19 кулаком в обличчя. Присутня ОСОБА_24 просила ОСОБА_26 не бити ОСОБА_19 , на що ОСОБА_20 наказав їй не втручатися, після чого ОСОБА_24 вийшла з кухні, а він, ОСОБА_14 , вибіг на вулицю. Повернувшись через 7-10 хвилин до кухні і побачивши на скатертині, дверях та голові ОСОБА_19 кров, ОСОБА_14 наказав ОСОБА_29 заспокоїтися, а сам пішов спати. ОСОБА_19 вийшов до іншої кімнати, а ОСОБА_20 пішов за ним. З їхньої кімнати доносились звуки бійки, при цьому ОСОБА_19 просив ОСОБА_26 не бити його. ОСОБА_27 крикнув їм, щоб вони припинили, однак вони продовжили кричати. Тоді ОСОБА_14 взяв біля свого ліжка металевий лом, з яким зайшов до кімнати, де перебували ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , при цьому останній наніс ОСОБА_19 3-4 удари по плечах дерев`яним поліном. Тоді ОСОБА_14 , бажаючи їх заспокоїти, двічі вдарив металевим ломом по ногах ОСОБА_19 . Також хотів вдарити по ногах ОСОБА_26 , але той відскочив. Після цього ОСОБА_27 наказав ОСОБА_13 забрати лом. ОСОБА_13 , забравши лом, наніс ним ОСОБА_19 4-5 ударів по плечах, ребрах голові. Тоді ОСОБА_14 наказав ОСОБА_13 припинити побиття ОСОБА_19 , що той виконав. Після цього всі лягли спати, при цьому ОСОБА_19 був живий. Наступного ранку, коли діти вже пішли в школу, ОСОБА_20 повідомив про смерть ОСОБА_19 , на що ОСОБА_30 сказав ОСОБА_29 прибрати труп з будинку. ОСОБА_20 переніс труп в сарай, де той пролежав три дні. На четвертий день ОСОБА_20 повідомив, що закопав труп, де саме, не казав. ОСОБА_14 категорично заперечив наявність умислу на вбивство ОСОБА_19 .
Незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , їх винуватість у вчиненні вищезазначеного діяння підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.
Потерпіла ОСОБА_18 показала, що її рідний брат ОСОБА_19 постійно проживав в с. Озерянка з цивільною дружиною та сестрою у будинку останньої. Брата востаннє бачила 20.01.2016. Про його смерть дізналась приблизно 19-20.02.2016 від племінника Доментія ОСОБА_31 , який повідомив, що викопував тіло загиблого неподалік від будинку, в якому проживали обвинувачені.

Свідок ОСОБА_32 показав, що востаннє бачив ОСОБА_19 живим приблизно 15-16.02.2016 в с. Озерянка. Про його смерть дізнався через 2-3 дні від своєї співмешканки ОСОБА_33 , яка повідомила про виявлення трупу ОСОБА_19 на городі ОСОБА_34 , який проживає неподалік від будинку обвинувачених. Свідок одразу приїхав на місце, де працівники поліції попросили викопати труп. Додав, що ОСОБА_19 часто бував у будинку обвинувачених.
23.02.2016 о 16 годині ОСОБА_35 повідомив поліцію про те, що в цей же день в АДРЕСА_1 виявлено труп ОСОБА_19 , 1955 р.н. (т. 3 а.п. 1). Під час огляду того ж дня ділянки місцевості поблизу цього будинку виявлено закопаний труп чоловіка з ознаками насильницької смерті (т. 3 а.п. 2-16). У виявленому трупі того ж дня свідок ОСОБА_32 впізнав ОСОБА_19 за наявними на тілі трупа татуюваннями (т. 3 а.п. 17-18).
На трупі ОСОБА_19 виявлені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді синця на обличчі та крововиливів в м`які тканини голови, масивних зливних синців на обох верхніх та нижніх кінцівках, на грудній клітці по задній поверхні та на лівій бічній поверхні живота з переходом на поперекову ділянку (загальна площа синців та крововиливів становить 30-40 % від загальної площі тіла); переломів ребер по лівій середньо-підпахвинній, лівій та правій лопатковій лініях, обох кісток лівої гомілки в двох місцях. Ці тілесні ушкодження знаходяться в причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_19 , утворились внаслідок не менше 16 контактів з твердими тупими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею в межах від 30 хвилин до 6 годин до моменту настання смерті. Смерть ОСОБА_19 настала внаслідок тупої сполучної травми голови, тулуба та кінцівок, яка ускладнилась розвитком комбінованого шоку (протокол огляду трупа, висновок судово-медичної експертизи № 205, т. 3 а.п. 19-33, 116-121). Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_36 показав, що комбінований шок у ОСОБА_19 розвинувся внаслідок сполучної травми та міг тривати від декількох хвилин до декількох годин. За умови своєчасного надання медичної допомоги ОСОБА_19 його можливо було врятувати.

В будинку, де проживали обвинувачені, виявлені плями крові у літній кухні на підлозі, дверях, чоловічих чоботах, у приміщенні кухні на скатертині столу, табуреті, рушнику. В дальній житловій кімнаті під ліжком виявлено металевий лом довжиною 83 см, на кінці якого містились сліди крові. Також в цій кімнаті на одному з ліжок виявлено сліди крові на ковдрі, наволочці подушки та чоловічому піджаку. В підсобному приміщенні виявлено два дерев`яні бруски з плямами крові(протокол огляду місця події від 23.02.2016, т. 3 а.п. 36-59). Походження виявлених на чоловічих чоботах, що належали ОСОБА_13 , та ломі слідів крові від ОСОБА_19 не виключається (висновки судово-імунологічної експертизи № 7/46-16 та № 7/48-16, т. 3 а.п. 122-133, 134-145).
Утворення тілесних ушкоджень, які виявлені на тілі ОСОБА_19 , від дії металевого лому та двох дерев`яних брусків не виключається (висновок медико-криміналістичної експертизи № 82-МК, т. 3 а.п. 182-186). Останній під час нанесення йому тілесних ушкоджень відчував біль (висновок додаткової судово-медичної експертизи № 1036/25, т. 3 а.п. 187-191).
Свідок ОСОБА_24 (співмешканка обвинуваченого ОСОБА_14 ) показала, що 18.02.2016 увечері вона разом з ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 за своїм місцем проживання на кухні вживали спиртні напої, після чого ОСОБА_13 почав з`ясовувати стосунки з ОСОБА_19 з приводу інтимних стосунків останнього із співмешканкою ОСОБА_13 ОСОБА_21 . Свідок чула, як ОСОБА_13 наніс ОСОБА_19 два удари. Свідок зайшла до кухні, однак ОСОБА_13 наказав їй не втручатися. Сварка тривала близько 10 хвилин, при цьому присутній ОСОБА_14 заспокоював ОСОБА_13 . Потім свідок заснула і спала до самого ранку, тому подальші події того вечора їй невідомі. Зранку, після того як відправила дітей до школи, чула, як ОСОБА_14 сказав ОСОБА_13 "що це ти наробив, і це твоя проблема". Потім бачила, як ОСОБА_13 витягував труп ОСОБА_19 до сараю. Через декілька днів приїхала поліція, і було виявлено труп ОСОБА_19 на городі сусіда.
Свідок ОСОБА_37 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) показав, що він проживав в с. Озерянка разом з братом ОСОБА_23 , їхнім колишнім батьком ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 . Разом з ними деякій час проживав дядя ОСОБА_38 ( ОСОБА_19 ). Одного дня свідок разом із братом повернулися додому зі школи і побачили, що в кімнаті на дивані лежав побитий дядя ОСОБА_38 , на його подушці була кров. Увечері того ж дня свідок бачив, як ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вдвох били ломом по голові та тулубу дядю ОСОБА_39 . ОСОБА_14 наніс близько 20 ударів, а ОСОБА_13 ще більше. При цьому дядя ОСОБА_38 голосно верещав, благаючи їх обох не бити його. Після побиття останній ще був живий, щось шепотів. На ранок наступного дня, коли свідок збирався до школи, то побачив дядю ОСОБА_39 на дивані, на якому той заснув напередодні, він вже не дихав. Коли повернувся в той день зі школи, дяді ОСОБА_40 вдома вже не було, ОСОБА_13 пояснив, що той пішов. Через три дні бачив, як ОСОБА_13 кудись із сараю виніс труп дяді ОСОБА_40 , а потім вертався за лопатою. Тоді свідок розповів вчительці у школі про вбивство дяді ОСОБА_40 .
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 5.04.2016 № 130-2016 ОСОБА_37 будь-якими психічними захворюваннями не страждав, психічних вад, які б заважали йому правильно сприймати факти, які мають значення по справі, та давати по них показання не виявляє. До його показів потрібно відноситися як до показів психічно здорової дитини. Свідок схильності до вираженого навіювання та підвищеного фантазування не виявляє (т. 3 а.п. 172-174).
Крім того, свідок ОСОБА_41 (вчитель загальноосвітньої школи с. Озерянка, де навчався ОСОБА_42 ) повністю підтвердила показання останнього. Зокрема, вона показала, що 23 лютого 2016 року ОСОБА_42 , прийшовши до школи, розповів, що у них в будинку сталося вбивство. Разом із ним пішли до директора школи, в присутності якого ОСОБА_43 підтвердив свої слова і розповів, що "дядю ОСОБА_39 вбили його папа і дядя ОСОБА_44 ". Розповів, що вони вбивали дядю ОСОБА_39 в хаті біля груби дерев`яними полінцятами та металевим прутом, ОСОБА_43 все це бачив, не зважаючи на те, що батько поклав його спати. Після побиття дяді ОСОБА_45 давав йому воду, бачив перебиті в дяді коліна. Коли наступного дня повернувся зі школи, дяді ОСОБА_46 вже не було, а батько повідомив, що той пішов. Після розповіді ОСОБА_47 було повідомлено поліцію, працівники якої виявили труп ОСОБА_19 та допитали ОСОБА_48 як свідка. Зазначені показання свідка ОСОБА_41 суд оцінює у відповідності до ст. 97 КПК України в сукупності з іншими доказами, та враховуючи їх значення для перевірки правдивості показань малолітнього свідка ОСОБА_49 , визнає їх допустимими як такі, що узгоджуються із іншими дослідженими судом доказами.
До того ж під час слідчого експерименту 24.02.2016 свідок ОСОБА_37 на місці продемонстрував, яким саме чином ОСОБА_14 із ОСОБА_13 наносили удари ОСОБА_19 (т. 3 а.п. 78-101). При цьому тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_19 , могли утворитися за обставин, вказаних малолітнім свідком ОСОБА_50 під час цього слідчого експерименту (висновок додаткової судово-медичної експертизи № 690/19, т. 3 а.п. 151-155).
Захист просив визнати недопустимими доказами відомості всіх досліджених судом протоколів слідчих експериментів та додатків до них, виходячи із принципу безпосередності дослідження судом показань обвинувачених та свідка ОСОБА_49 , які і зафіксовані на відеодисках додатках до протоколів, і надавались слідчому, а не суду. Суд не погоджується із стороною захисту, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Таким чином, слідчий експеримент не є показаннями в розумінні ст. 95 КПК України, оскільки окрім самих показань особи фіксується зовнішня обстановка та, зокрема, перевіряється можливість настання тих подій, про які надає показання особа. Таким чином, слідчий експеримент є одним зі способів перевірки правдивості показань свідка. Протокол такої слідчої дії в силу п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є процесуальним джерелом доказів. До того ж проведення слідчого експерименту судом законодавством України не передбачено. Тому суд визнає допустимими доказами відомості вищевказаного протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_51 .
Крім того, судом було досліджено протоколи слідчих експериментів від 24.02.2016 з підозрюваним ОСОБА_13 та від 28.04.2016 з підозрюваним ОСОБА_14 . Останній під час цієї слідчої дії відтворив обставини так, як і в подальшому давав показання у суді. Лише щодо причини нанесення ударів ломом по ногах ОСОБА_19 на той час підозрюваний ОСОБА_14 пояснив помстою за схильність загиблого до дрібних крадіжок та за вихваляння останнього перед ОСОБА_13 про те, що він нібито також відбував покарання у виді позбавлення волі (т. 3 а.п. 102-115). Однак підозрюваний ОСОБА_13 під час слідчого експерименту демонстрував лише нанесення ударів ОСОБА_19 . ОСОБА_14 , замовчуючи свою причетність до спричинення ОСОБА_19 тілесних ушкоджень (т. 3 а.п. 63-77). Відомості цих протоколів слідчих експериментів суд, заважаючи на викладене вище, також визнає допустимими доказами, оскільки при їх проведенні дотримані й інші визначені КПК України вимоги щодо їх допустимості (проведені із залученням захисників, у присутності двох понятих тощо). Суд відкидає доводи обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що він відтворював події на слідчому експерименті внаслідок побиття працівниками поліції, оскільки ані він, ані його захисник про це не заявляли, і отже таким чином було втрачено можливість об`єктивно перевірити його доводи. Проте суд оцінює відомості цих протоколів не як докази винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого діяння, а як докази для оцінки правдивості їх показань, наданих суду, в сукупності з іншими дослідженими судом доказами.
Зокрема, обвинувачені на час інкримінованого їм діяння та на час проведення експертиз могли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, психічними захворюваннями не страждали та не страждають, у стані фізіологічного афекту не перебували. ОСОБА_14 виявляє риси емоційно нестабільного розладу особистості у вигляді демонстративності в поведінці, егоцентризму, нестійкості емоційних реакцій, вивертливості, викривлення морально-етичних принципів. ОСОБА_13 виявляє психопатичні риси характеру змішаного типу у вигляді демонстративності в поведінці, бравади, егоїзму, схильності до обману, вивертливості (висновки судово-психіатричних експертиз №107-2016 та №106-2016, т. 3 а.п. 162-164, 166-167).
Викладене в сукупності з іншими вищенаведеними доказами свідчить про неправдивість показань обвинувачених, намагання їх уникнути більш суворого покарання за більш тяжкий злочин.
Крім того, обвинувачені та їх захисники не навели суду мотивів, які б давали суду розумні сумніви у правдивості показань малолітнього свідка ОСОБА_37 , а тому, враховуючи їх виняткову важливість, взаємозв`язок і взаємоузгодженість із іншими доказами (зокрема, відомостями протоколу огляду будинку, де відбувалась подія, висновку судово-медичної експертизи щодо характеру наявних на трупі ОСОБА_19 тілесних ушкоджень), суд кладе їх в основу висновку про винуватість обвинувачених в умисному позбавленні життя ОСОБА_19 .
Суд не погоджується з доводами обвинувачених та сторони захисту про відсутність у обвинувачених при спричинені тілесних ушкоджень ОСОБА_19 умислу на позбавлення його життя, а відтак необхідності перекваліфікації їх діяння на відповідні частини статей КК України, що передбачають відповідальність за умисне спричинення тілесних ушкоджень, виходячи з наступного. При вирішенні питання щодо кваліфікації діяння, вчиненого обвинуваченими, суд виходить з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 22 постанови від 7.02.2002 № 2 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, відповідно до яких визначальним при відмежуванні умисного вбивства від тяжкого тілесного ушкодженя, що спричинило смерть потерпілого, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. При цьому суд враховує, що обвинуваченими було спричинено понад 16 тілесних ушкоджень, удари наносились металевим ломом у голову, по тулубу, тобто у життєво важливі органи. Доводи обвинувачених про те, що якби вони хотіли вбити ОСОБА_19 , то використали б інші знаряддя (сокиру, ніж тощо), суд відкидає, оскільки вважає, що умисел на позбавлення життя потерпілого був пов`язаний у обвинувачених із заподіянням потерпілому сильних больових відчуттів та особливих фізичних страждань, для чого обвинуваченими було пошкоджено понад 30 % шкірного покрову потерпілого, переламано його кінцівки. Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не відчував сильного болю, спростовуються показаннями як малолітнього свідка ОСОБА_49 про те, що ОСОБА_19 при нанесені йому ударів сильно верещав, благаючи не бити його, так і самих обвинувачених про це. Визначення ступеню фізичних страждань не входить до компетенції судово-медичної експертизи, а віднесено до повноважень суду. Тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинили вбивство саме з особливою жорстокістю, наносячи йому удари, вони бажали спричинити йому страждання. Крім того, умисне вбивство може бути вчинено як з прямим умислом, коли винний бажає настання суспільно небезпечного наслідку смерті іншої людини, так і з непрямим, коли особа хоча і не бажала смерті іншій особі, але свідомо припускала настання такого наслідку (зокрема, ставилась до нього байдуже). Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обвинувачені, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, усвідомлювали можливість настання його смерті від їхніх дій, проте байдуже поставились до цього наслідку (зокрема, не надавали йому медичну допомогу, ОСОБА_13 не випускав потерпілого в туалет тощо).
Також суд не погоджується із доводами сторони захисту про необхідність перекваліфікації діяння обвинувачених на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, оскільки судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України було встановлено ту обставину, що за вищевказаних обставин та за умови своєчасності надання ОСОБА_19 кваліфікованої медичної допомоги його життя можливо було врятувати. Так, відповідно до абз. 2 п. 22 названої постанови Пленуму Верховного Суду України у разі, якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. Як зазначив суд, обвинувачені не вчинили жодних дій, спрямованих на врятування життя потерпілого, тобто діяли з непрямим умислом, а тому можливість врятування життя ОСОБА_19 значення не має. Крім того, суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що в діянні обвинувачених відсутня ознака за попередньою змовою групою осіб, оскільки, як вбачається з показань малолітнього свідка ОСОБА_37 та відомостей слідчого експерименту із ним, ОСОБА_14 діяв узгоджено із ОСОБА_13 , надаючи йому знаряддя вчинення злочину. Викладене узгоджується із позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеній у п. 16 названої постанови, відповідно до якої відповідальність за вбивство з такою кваліфікуючою ознакою несуть й особи, які хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу, зокрема, передання особі, яка згідно із домовленістю заподіює смерть потерпілому, зброї тощо).
Таким чином, оцінивши зазначені докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 у вчиненні вищезазначеного діяння доведена, та кваліфікує дії кожного з них за пунктами 4 та 12 ч. 2 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю за попередньою змовою групою осіб.
При призначенні покарання обвинуваченим суд враховує, що вони вчинили особливо тяжкий злочин проти життя людини.
Обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не судимі, неодружені, непрацюючі, за місцем проживання характеризуються негативно як особи, що зловживають алкоголем та ведуть аморальний спосіб життя, страждають психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю.
Обставиною, що обтяжує покарання обом обвинуваченим, суд визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина на думку суду істотно вплинула на виникнення в обвинувачених умислу на вбивство ОСОБА_19 . Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченим, не встановлено.
Призначаючи покарання кожному з обвинувачених за п.п. 4 та 12 ч. 2 ст. 115 КК України, суд, окрім вищенаведеного, враховує позицію потерпілої, яка не наполягала на суворості покарання обвинуваченим, та призначає їм покарання у виді позбавлення волі на строк у межах її санкції.
Потерпілою ОСОБА_18 заявлено позов до обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про стягнення 9300 грн. майнової шкоди (витрат на поховання брата ОСОБА_19 ), а також 100 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю брата. Вирішуючи позов ОСОБА_18 в частині майнової шкоди, суд виходить з того, що потерпілою не надано жодного доказу на підтвердження її витрат на поховання брата ОСОБА_19 , а тому в задоволені її позову в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю. Вирішуючи позов потерпілої ОСОБА_18 в частині стягнення моральної шкоди, завданої смертю брата, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_18 показала, що не проживала разом із ОСОБА_19 . Цю обставину також підтвердив свідок ОСОБА_52 . Викладене свідчить про відсутність у потерпілої ОСОБА_18 матеріального права на відшкодування моральної шкоди, спричиненою смертю її брата ОСОБА_19 , і в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за безпідставністю.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів підлягають стягненню з обвинувачених в рівних частках.
Враховуючи прийняті судом рішення щодо позову потерпілої та покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , арешт, накладений на його майно, підлягає скасуванню.
Речові докази підлягають поверненню власникам, за виключенням знарядь вчинення злочинів, які підлягають конфіскації, та тих, які підлягають знищенню як такі, що не мають ніякої цінності та не можуть бути використані.
Приймаючи до уваги призначене покарання, суд присяжних вважає за необхідне залишити в силі обраний раніше стосовно ОСОБА_14 та ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки вважає, що існує ризик переховування обвинувачених від виконання покарання, а більш м`який запобіжний захід не зможе відвернути цей ризик.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд присяжних
у х в а л и в:
ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі.
Зарахувати ОСОБА_13 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з дня взяття його під варту 25.02.2016 по 20.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
ОСОБА_14 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі.
Зарахувати ОСОБА_14 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з дня взяття його під варту 24.02.2016 по 20.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Початком строку відбування покарання ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вважати день набрання вироком законної сили.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_13 залишити попередній тримання під вартою.
У задоволенні позову потерпілої ОСОБА_18 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в солідарному порядку 9 300 гривень майнової шкоди та 100 000 гривень моральної шкоди, заподіяної злочином, відмовити.
Стягнути з обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в рівних частках на користь держави судові витрати на залучення експертів у сумі 17 702 (сімнадцять тисяч сімсот дві) грн. 90 коп.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 11.03.2016 на 1/12 частину будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 13388636, що належить обвинуваченому ОСОБА_13 , скасувати.
Після набрання вироком законної сили речові докази:
- три мобільні телефони, повернуті ОСОБА_24 , залишити в її розпорядженні;
- підштаники та футболку з нашарування бурого кольору, шкарпетку, одяг ОСОБА_19 , виріз килиму, пару гумових тапків, пару чобіт, рушник, змиви речовини бурого кольору, виріз скатертини, металевий лом, наволочку, ковдру, піджак, лопату, два бруска деревини, лопату, передані в камеру схову речових доказів СУ ГУНП в Житомирській області, знищити;
- три мобільні телефони, повернути особам, у яких вони були вилучені.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченим, захисникам, прокурору та потерпілій. Учасникам, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення. Інші учасники судового розгляду мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий

Суддя

Присяжні