Дата документу Справа № 331/5566/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/5566/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/311/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тольятті, Куйбишевської області, РФ, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 07 лютого 2003 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.186, ст.75 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

- 16 грудня 2003 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці;

- 13 червня 2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.186, 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_10 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 29 серпня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.345 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком на 3 роки, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено з-під варти в залі суду.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, виключити з вступної частини вироку судимість від 01 жовтня 2013 року у зв`язку з її погашенням.

В обґрунтування доводів, не оскаржуючи фактичні обставини злочину, доведеність вини обвинуваченого, кваліфікацію його дій за ч.2 ст.345 КК України, прокурор вказує, що вирок суду відносно ОСОБА_6 є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок його м`якості, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, оскільки при постановлені вироку не в повній мірі врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_6 раніше був чотири рази судимий за вчинення тяжких злочинів, двічі реально відбував покарання у виді позбавлення волі строком майже 10 років, які не стали достатніми для його виправлення та не попередили вчинення нових злочинів. ОСОБА_6 вчинив злочин відносно працівника правоохоронного органу, що свідчить про те, що він свідомо ігнорує морально-етичні правила поведінки у суспільстві та проявляє відверту зухвалість та явну неповагу до правоохоронних органів України. Також, суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 після звільнення з місць позбавлення волі не працював та будь-якою суспільно-корисною працею не займався, матеріальна та моральна шкода, спричинена злочином, не відшкодована. Крім того, відповідно до п.3 Постанови ПВСУ від 26 грудня 2003 №16 суд, установивши, що попередня судимість погашена, повинен зазначити у вироку, що особа не має судимості, з посиланням на відповідні норми КК України. Так, зазначена у вступній частині вироку судимість від 01 жовтня 2013 року має бути виключена з вироку.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зазначає, що на час ухвалення вироку у суду не було достатніх підстав для призначення ОСОБА_6 вкрай м`якого покарання з застосуванням статті 75 КК України, яке є невідповідним ні суті злочину, ні особі обвинуваченого, що є підставою, відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.409, п.6 ч.1 ст.407, ч.2 ст.411, ч.1 ст.421 КПК України, для скасування вироку суду та для призначення нового розгляду справи у суді першої інстанції, під час якого за сукупність реально вчинених злочинів слід призначити більш суворе покарання. Потерпілий вказує на те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, злочин був розкритий без активного сприяння ОСОБА_6 , обвинувачений не здійснив жодних дій, які свідчили б про його щире каяття, не попросив пробачення у потерпілого, не відшкодував завданої шкоди.

В порушення вимог ст.23 ЦК України, судом належним чином не вмотивовано часткове задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди, не зазначено, у чому саме полягає завдана шкода, якими доказами підтверджується, чому суд вважав заявлені потерпілим в цивільному позові вимоги необґрунтовано завищеними. Апелянт вважає, що судовий розгляд був неповним, так як судом першої інстанції залишились недослідженими обставини, які прямо свідчили про те, що в дійсності обвинуваченим ОСОБА_6 був вчинений не один, а два злочини - передбачені ч.2 ст.345 та ч.3 ст.296 КК України. Суд не звернув увагу на те, що мала місце реальна сукупність злочинів, характеристика яким неодноразово надавалась в правових позиціях Верховного Суду України. На думку потерпілого, в даному випадку в діях обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається реальна сукупність за ч.3 ст.296 та ч.2 ст.345 КК України та рецидив злочинів.

Згідно з вироком суду, 17 червня 2017, в період часу з 10 години 10 хвилин до 11 години 20 хвилин, ОСОБА_6 був запрошений працівниками патрульної поліції до Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області, розташованого за адресою м.Запоріжжя, вул.Олександрівська, 2, для складання адміністративного протоколу щодо насильства в сім`ї.

Об 11 годині 20 хвилин, знаходячись в приміщенні коридору адміністративної будівлі Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області по вул.Олександрівській, 2, в м.Запоріжжя, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, побачив старшого інспектора - чергового чергової частини Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 , який був одягнений у формений одяг та виконував свої службові обов`язки, а саме: організовував чергування Олександрівського відділення поліції, відповідно до наказу про призначення на посаду від 10 листопада 2016 року. Так, старший інспектор - черговий чергової частини ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_6 пройти до дільничного інспектора поліції для продовження оформлення відповідних документів, на що ОСОБА_6 почав висловлюватися на адресу старшого інспектора - чергового чергової частини ОСОБА_10 нецензурною лайкою та пояснив, що він не збирається виконувати вимоги працівників поліції. Далі ОСОБА_10 знову запропонував ОСОБА_6 пройти до дільничного інспектора поліції та припинити лайку. В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння старшому інспектору - черговому чергової частини Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

ОСОБА_6 , розуміючи, що старший інспектор - черговий чергової частини Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_10 є працівником правоохоронних органів, поліції, який 17 червня 2017 року згідно з графіком чергувань, затвердженим начальником Олександрівського ВП ДВП ГУ НП в Запорізькій області, виконував покладені на нього службові обов`язки, реалізуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень старшому інспектору - черговому чергової частини ОСОБА_10 , знаходячись в коридорі адміністративної будівлі Олександрівського відділення поліції, за адресою м.Запоріжжя, вул.Олександрівська, 2, підійшов до останнього і наніс старшому інспектору - черговому чергової частини ОСОБА_10 , не менше одного удару правою рукою по обличчю, від чого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями завдав старшому інспектору - черговому чергової частини Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 , згідно з висновком КУ ЗОБ СМЕ від 10 серпня 2017 року, струс головного мозку, закритий перелом кісток носа зі зміщенням, синець на нижній повіці лівого ока, синець на лівому крилі носа, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка апеляційну скаргу прокурора підтримала повністю та просила її задовольни, а апеляційну скаргу потерпілого підтримала частково; потерпілого ОСОБА_10 на підтримання своєї апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого та вважали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших, окрім показань обвинуваченого, доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином вмотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.345 КК України ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд врахував те, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке віднесено до категорії середньої тяжкості, раніше неодноразово судимий, не одружений, свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиросердо розкаявся. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття обвинуваченого. Обставинами, що обтяжують покарання, суд визнав вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину.

З врахуванням фактичних обставин кримінального правопорушення та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України - у виді позбавлення волі.

Разом з цим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора та потерпілого про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, через наступне.

Головною умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є переконання суду про можливість виправлення засудженого від відбування покарання. Але, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини та мотиви їх вчинення, дані щодо особи обвинуваченого.

Мотивуючи свої висновки про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення, та не врахував те, що ОСОБА_6 раніше був чотири рази судимий, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та про те, що призначені раніше покарання не досягли такої мети кримінального судочинства, як виправлення особи, що вчинила злочин, після звільнення з місць позбавлення волі не працював, не відшкодував матеріальну та моральну шкоду, вчинену кримінальним правопорушення, вчинив вказане правопорушення за обтяжуючих обставин, в т.ч. у стані алкогольного сп`яніння.

З врахуванням того, що завдану потерпілому шкоду обвинувачений не відшкодував навіть частково, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно врахував обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття.

За таких обставин висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та такими, що не відповідають вимогам закону, засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим.

З врахуванням викладеного, відповідно до вимог ст.407, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням в цій частині нового вироку - про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з реальним його відбуванням.

З врахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин кримінального провадження, а також відомостей про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових правопорушень.

Те, що згідно з відомостями, наданими захисником при апеляційному розгляді, на цей час обвинувачений працює за договором підряду та за місцем роботи характеризується позитивно, з врахуванням всіх вищевикладених обставин, на думку колегії суддів не є достатньою підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Стосовно доводів потерпілого про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 та про необхідність кваліфікації дій останнього за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.345, ч.3 ст.296 КК України, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, судових розгляд проводився саме в межах такого обвинувачення. Обвинувачення у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України, органами досудового розслідування не висвалось.

Крім того, кримінальне провадження було розглянуто на підставі ч.3 ст.349 КПК України, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювались, тому, відповідно до положень вказаної статті, потерпілий позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Стосовно доводів прокурора про необхідність виключення з вироку посилання суду на судимість ОСОБА_6 від 01 жовтня 2013 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються, в т.ч. особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції, окрім іншого, вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_6 було засуджено за ч.1 ст.187 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 3 роки. Нового злочину в період іспитового строку ОСОБА_6 не вчиняв та рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням не скасовувалось.

Тому, на думку колегії суддів, доводи прокурора заслуговують на увагу, а вищевказана судимість ОСОБА_6 - виключенню з вироку.

Крім цього, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 про те, що суд, вирішуючи цивільний позов, не дотримався вимог кримінального процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення за позовом.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, потерпілому безумовно була заподіяна моральна шкода.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольнивши позов частково, не дотримався вимог ст.ст.129, 374 КПК України, та у вироку не вмотивував належним чином свої висновки. Доводи потерпілого на підтримку цивільного позову не перевірені належним чином, не спростовані та оцінка цим доводам не надана. Істотно зменшуючи суму, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, суд не навів для цього переконливого обґрунтування.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вирок суду в межах поданих апеляційних скарг відповідно до вимог ст.404 КПК України, колегія суддів не може виправити ці недоліки, оскільки в апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду матеріалів за цивільним позовом в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:
апеляційні скарги прокурора Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.345 КК України, в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на судимість ОСОБА_6 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 01 жовтня 2013 року за ч.1 ст.187, ст.75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки.

Призначити новий розгляд матеріалів провадження в частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4