Ухвала
іменем україни
07 листопада 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005298, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК,
установив:
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 , пом`якшити засудженому покарання, обравши його у виді штрафу. Суть доводів скаржника зводиться до того, що згаданий суд усупереч вимогам статей 50, 65 КК не врахував повною мірою всіх установлених у кримінальному провадженні пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу винного, внаслідок чого призначив засудженому явно несправедливий через суворість захід примусу. На думку захисника, бездоганна поведінка ОСОБА_6 протягом досудового слідства та тривалого судового провадження свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення цим покаранням покарання, призначеного за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2016 року, засудженому визначено остаточний захід примусу у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, і поклав на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 вказаного Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні психотропної речовини без мети збуту за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 17 червня 2015 року ОСОБА_6 , домовившись через мережу Інтернет із невстановленою особою про купівлю амфетаміну, переказав на невстановлений банківський рахунок 2500 грн, а 18 червня 2015 року біля магазину «Баул» на вул. Академіка Єфремова в м. Києві засуджений придбав пакет з амфетаміном вагою 0,33 г. Того ж дня приблизно об 11.35 год. неподалік будинку № 5 на вул. Ревуцького працівники поліції вилучили у ОСОБА_6 вказану психотропну речовину, яку він зберігав при собі, помістивши на скляну рамку у вигляді наліпок.

За наслідками перегляду кримінального провадження 12 січня 2017 року Апеляційний суд м. Києва, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначений вирок місцевого суду в частині заходу примусу й ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки; вирішив виконувати самостійно вирок Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2016 року. В решті вирок місцевого суду від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягаєзадоволенню на таких підставах.
Керуючись правилами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає оспорюваний вирок у межах касаційної скарги, в якій висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діянь за ч. 1 ст. 309 КК не заперечуються.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування апеляційний суд керувався саме вказаними нормами права.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення, і дійшов умотивованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.

Апеляційний суд при визначенні ступеня тяжкості злочину виходив із того, що відповідно до ст. 12 КК він відноситься до категорії середньої тяжкості. Крім того, суд урахував поведінку ОСОБА_6 , котрий не працював, під час досудового розслідування після вилучення у нього 18 червня 2015 року психотропної речовини належних висновків не зробив навпаки, через незначний проміжок часу знову вчинив злочин у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, придбавши амфетамін у великих розмірах. З огляду на такі обставини в їх поєднанні з характером установлених конкретних протиправних дій засудженого апеляційний суд визнав неможливим досягти мети попередження злочинів та виправлення ОСОБА_6 без ізоляції його від суспільства.

Водночас суд апеляційної інстанції взяв до уваги всі інші дані про особу винного та обставини, які мають правове значення, в тому числі й ті, на які є посилання в касаційній скарзі. Зокрема, не залишилося без оцінки суду визнання ОСОБА_6 своєї вини та щире каяття, наявність у нього малолітньої дитини, вчинення злочину вперше.

З урахуванням усього цього суд апеляційної інстанції, частково задовольнивши апеляційну скаргу сторони обвинувачення, обрав засудженому захід примусу, який за видом більш м`який та менший за розміром, ніж визначив місцевий суд та просив прокурор.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість через суворість покарання, призначеного засудженому за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі не наведено. З огляду на дискреційні повноваження суду посилання захисника на інший вирок, що підлягає самостійному виконанню, як на підставу для пом`якшення покарання не можна визнати прийнятними.

Таким чином, апеляційний суд не порушив вимог статей 50, 65 КК, а призначене ОСОБА_8 покарання відповідає визначеним законом меті й загальним засадам. Тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення заходу примусу, про що йдеться у поданій скарзі.

Разом із тим, у справі встановлено, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК, засуджений вчинив раніше за часом, ніж злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 цього Кодексу, й до постановлення вироку Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2016 року. Отже, в силу ст. 89 КК ОСОБА_8 не є особою, що має судимість за згаданим вироком. Відтак, вказівку суду про це необхідно виключити з оскаржуваного вироку.
Істотних порушень норм права, які були би підставами для скасування оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК змінити: виключити з цього судового рішення вказівку про судимість ОСОБА_6 за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3