АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 травня 2016 року за № 120 161 000 700 032 46, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Завалівка Вишгородського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_11 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

потерпілої - ОСОБА_10 ,

представника потерпілої - ОСОБА_11 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача - ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 (двісті п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та стягнуто на її користь з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 26 525, 34 гривень заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди та 5 000 гривень моральної школи, а також з ОСОБА_7 10 815 гривень матеріальної та 20 000 гривень моральної шкоди.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційних скаргах:

Захисник ОСОБА_8 , яка дії в інтересах ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а також відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої.

При цьому, захисник вважаючи вирок суду незаконним, зазначає, що він постановлений з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, невірним застосуванням норм цивільного та цивільно-процесуального законодавства в частині вирішення цивільного позову.

Зокрема апелянт стверджує про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки по справі не доведено спричинення потерпілій ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди саме тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а висновок судово-медичної експертизи № 1236/Е в цій частині ґрунтується на припущеннях та не підтверджений відповідною медичною документацією. На підтвердження вказаних доводів захисник посилається на те, що після доставлення ОСОБА_10 29 квітня 2016 року в лікарню, остання відмовилась від госпіталізації і лише через 13 днів звернулась за медичною допомогою та знаходилась на лікуванні в Олександрівській міській лікарні у відділенні мікрохірургії з 12 по 16 травня 2016 року.

Крім того, захисник вважає, що висновок судово-медичного експерта № 1236/Е не відповідає вимогам ст. 102 КПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України (Наказ № 53/5 від 8 січня 1998 року), так як в ньому не наведені застосовані методики при проведені дослідження.

Також, не погоджуючись з вироком суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої, захисник звертає увагу, що ОСОБА_10 не надала суду жодного доказу про те, що вона придбала ліки, медичні препарати та отримувала медичні послуги саме за призначенням лікаря та у зв`язку з лікуванням внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Не підтверджені потерпілою і витрати на послуги таксі, оскільки в позові не зазначено у зв`язку із чим були пов`язані перевезення та чому саме їх повинен відшкодовувати ОСОБА_7 . Невмотивованим вважає захисник і вирок суду в частині стягнення моральної шкоди.

Представник цивільного відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_9 в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, і просить постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цивільного позову.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги представник цивільного відповідача, посилаючись на Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стверджує, що потерпіла ОСОБА_10 при настанні страхового випадку, у встановленому законом порядку, до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не подавала заяви про страхове відшкодування, як і документів, підтверджуючих розмір заподіяної шкоди, що свідчить про відсутність будь-яких зобов`язань страхової компанії перед потерпілою. Проте, суд даним обставинам належної оцінки не дав, та, крім цього, стягнув з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої витрати, які документально нічим не підтвердженні, а при стягненні моральної шкоди в розмірі 5%, всупереч вимогам п. 9.1 ст. 9 Закону № 1961-IV, безпідставно виходив зі страхової суми, а не з страхових виплат, тобто суми, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, ставить під сумнів законність вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного судом ОСОБА_7 як основного, так і додаткового покарання, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та необґрунтованістю вироку в частині визначення розміру стягнутої з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 заподіяної злочином моральної шкоди.

Зокрема апелянт вважає, що призначивши ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу, суд не врахував в повній мірі тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, процесуальну поведінку обвинуваченого, який не визнавав своєї вини до останнього судового засідання, не вибачився перед потерпілою. Після дорожньо-транспортної пригоди, за наявності зобов`язання зберігати транспортний засіб до вирішення справи в суді, з метою уникнення матеріальної відповідальності, продав свій автомобіль. Зазначене, на думку представника потерпілої, свідчить про те, що ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, а тому суд призначив йому занадто м`яке покарання, яке не відповідає, як тяжкості правопорушення, так і його меті. При цьому, звертає вагу, що за альтернативності основних видів покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, як то: штраф, арешт, виправні роботи, обмеження волі, при призначенні покарання у виді штрафу суд своє рішення в цій частині не мотивував.

З цих же підстав представником потерпілої ставиться під сумнів обґрунтованість вироку суду в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк.

З огляду на наведене, просить призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки, або арешту на строк шість місяців, або обмеження волі, та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Також апелянт, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо незаконності вироку в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 20 000 гривень, звертає увагу на невмотивованість рішення суду в цій частині.

З урахуванням моральних страждань потерпілої у зв`язку з погіршенням її здоров`я внаслідок отриманої травми, її молодого віку, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного «громадського життя», порушення стосунків з оточуючими людьми, та інших негативних наслідків, просить збільшити розмір стягнутої судом з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральної шкоди до 200 000 гривень.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в обґрунтування поданої апеляційної скарги захисником, та які крім цього підтримали апеляційну скаргу представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» і заперечували проти апеляційної скарги представника потерпілої; представника ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_9 на підтвердження доводів апеляційної скарги страхової компанії; потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційних скарг інших учасників судового розгляду; прокурора ОСОБА_12 , який підтримав апеляційну скаргу представника потерпілої та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого і представника цивільного відповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження № 120 161 000 700 032 46 в частині даних про особу ОСОБА_7 , проведених експертиз, доказів на підтвердження заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 29 квітня 2016 року о 21 годині 25 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем «Mercedes Benz 212 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в місті Києві по вулиці Вишгородській в лівій смузі проїзної частини зі сторони площі Шевченка у напрямку вулиці Берестейської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вибрав безпечну швидкість, щоб мати змогу контролювати рух автомобіля, проявив неуважність та не врахував дорожню обстановку, того, що перед пішохідним переходом в правій смузі руху розпочав зупинятися та зупинився автомобіль «ВАЗ 21154», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 , в порушення п. 18.4 Правил дорожнього руху України, скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_15 і ОСОБА_10 , які перетинали проїзну частину в межах нерегульованого пішохідного переходу у напрямку справа наліво відносно напрямку руху його автомобіля «Mercedes Benz 212 D».

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1236/Е від 24 червня 2016 року, пішоходу ОСОБА_10 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обґрунтований сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Зокрема, як вбачається із показань потерпілої ОСОБА_10 , вона, 29 квітня 2016 року, приблизно о 21 годині 25 хвилин, разом зі своєю знайомою ОСОБА_15 , маючи намір перейти дорогу по вулиці Вишгородській в місті Києві, підійшла до пішохідного переходу. Проте, коли вони перетинали дорогу на пішохідному переході на них здійснив наїзд мікроавтобус Мерседес. В результаті отриманих нею травм була в той же вечір доставлена в лікарню, а потім тривалий час проходила лікування.

Зазначені показання потерпілої ОСОБА_10 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння їй тілесних ушкоджень об`єктивно підтверджуються:

- аналогічними показаннями свідка ОСОБА_15 про обставини здійснення на них на пішохідному переході по вулиці Вишгородській в місті Києві наїзду автомобіля «Mercedes Benz 212 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 ;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , відповідно до яких він, рухаючись 29 квітня 2016 року, приблизно о 21 годині 25 хвилин, на належному йому автомобілі «ВАЗ 21154» по вулиці Вишгородській в місті Києві, став свідком наїзду автомобіля «Mercedes Benz 212 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , на пішохідному переході на двох дівчат, яким в послідуючому перехожі надавали допомогу та викликали швидку медичну допомогу;

- записом з відеореєстратора автомобіля свідка ОСОБА_14 , на якому зафіксовані обставини дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої було травмовано потерпілу ОСОБА_10 ;

- висновком автотехнічної експертизи № 482 ат від 24 червня 2016 року, згідно з яким дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм «Mercedes Benz 212 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 п. 18.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупиняється транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Саме порушення водієм ОСОБА_7 п. 18.4 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди;

- висновком судово-медичної експертизи № 1236/Е від 29 червня 2016 року, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у виді закритої травми лівого колінного суглобу у вигляді розриву заднього рогу медіального меніску, розриву внутрішньої бокової зв`язки зліва, хондрального перелому латерального виростка великогомілкової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості;

- іншими доказами у кримінальному провадженні.

Наведені докази перевірені і досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, так як по справі не доведено спричинення потерпілій ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди саме тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а висновок судово-медичної експертизи № 1236/Е в цій частині ґрунтується на припущеннях та не підтверджений відповідною медичною документацією.

Як вбачається із медичної експертизи № 1236/Е від 24 червня 2016 року, її висновки ґрунтуються на досліджених: медичної довідки № 128 з Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 17 червня 2016 року, згідно якої ОСОБА_10 29 квітня 2016 року з 22 годин 30 хвилин до 23 годин 25 хвилин перебувала у приймальному відділені з приводу закритої травми лівого колінного суглобу, ушкодження передньої зв`язки та медіальної колатеральної зв`язок; медичної карти стаціонарного хворого № 2002167 із Олександрівської міської лікарні м. Києва, відповідно до якої, ОСОБА_10 знаходилась на лікуванні у відділені мікрохірургії з 12 по 16 травня 2016 року з діагнозом: «закритий розрив заднього рогу медіального меніску лівого колінного суглобу, хондрального перелому латерального виростку великогомілкової кістки, розриву внутрішньої зв`язку. 12 травня 2016 року проведена операція № 362 «Астрокопія колінного суглобу, меніскектомія, шов меніска»; двох рентген знімків, чотирьох МРТ знімків з висновками про те, «що мають місце розрив заднього рогу медіального меніску, розрив внутрішньої бокової зв`язки зліва, хондральний перелом латерального виростка великогомілкової кістки».

З огляду на наведену медичну документацію судово-медичним експертом було встановлено, що саме в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у виді закритої травми лівого колінного суглобу у вигляді розриву заднього рогу медіального меніску, розриву внутрішньої бокової зв`язки зліва, хондрального перелому латерального виростка великогомілкової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

При цьому, експертом, з посиланням на «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних ОСОБА_10 тілесних ушкоджень зазначено, що як для відновлення анатомічної цілісності перелому виростка великогомілкової кістки, зв`язкового апарату, так і відновлення функції колінного суглобу, необхідно більше 21 доби, та саме з цього строку необхідно обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення їх ступеню тяжкості.

Вищенаведений висновок судово-медичної експертизи, на противагу доводам в апеляційній скарзі захисника, в повній мірі відповідає вимогам ст. 102 КПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України (Наказ № 53/5 від 8 січня 1998 року), містить докладний опис проведених досліджень, ґрунтуються на медичній документації щодо отриманих потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та їх тяжкості, є науково вмотивованими, а тому сумнівів в об`єктивності висновків в колегії суддів не викликає.

Таким чином, повно та об`єктивно встановивши фактичні обставини у кримінальному провадженні, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_7 погоджується і колегія суддів, а тому апеляційна скарга захисника щодо відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не заслуговує на увагу.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є і доводи апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 щодо невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 як основного, так і додаткового покарання, ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Як встановлено у кримінальному провадженні, ОСОБА_7 не працює, є пенсіонером, а тому, з огляду на застереження, що містяться в ст. ст. 57, 61 КК України, та стану його здоров`я, суд вірно, за альтернативності видів покарань, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України, обрав основне покарання у виді штрафу, та призначив його у розмірі, передбаченому санкцією зазначеної частини статті.

Враховуючи конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди та її наслідки у виді заподіяння потерпілій ОСОБА_10 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, суд вірно застосував до ОСОБА_7 і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 основне і додаткове покарання, як за видом, так і розміром, в цілому відповідають вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є належною карою за вчинене, та достатнім покаранням для його виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, в ході апеляційного розгляду кримінального провадження від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло клопотання про звільнення його від покарання призначеного судом на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.

З огляду на те, що ОСОБА_7 вчинено злочин невеликої тяжкості, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року він досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», його клопотання підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_7 на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону № 1810-VIII від 22 грудня 2016 року звільненню від основного покарання, призначеного за вироком Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, в простій дорожній обстановці, внаслідок грубого порушення ним Правил дорожнього руху України, а також його наслідків, зважаючи на дискреційний характер норми ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_7 від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в силу наведеного акта про амністію.

Знайшовши ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив і заявлений потерпілою у кримінальному проваджені цивільний позов в частині відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди.

Щодо доводів в апеляційній скарзі представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», якою була застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_7 (поліс № АЕ 6247963 від 29 січня 2016 року), про те, що потерпіла ОСОБА_10 , при настанні страхового випадку, у встановленому законом порядку до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не подавала заяви про страхове відшкодування, як і не надавала будь-яких документів підтверджуючих розмір заподіяної матеріальної шкоди, що свідчить про відсутність у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» будь-яких зобов`язань перед потерпілою, то вони є непереконливими.

Так, згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діянням підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування може бути таке невиконання потерпілим або особою, яка має право на страхове відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим законом, яке призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини настання або розмір заподіяної шкоди.

Проте, факт дорожньо-транспортної пригоди, причини і обставини настання та розмір заподіяної шкоди встановлені в ході судового розгляду справи, вказані у вироку та доводять саме настання страхового випадку.

При цьому, суд першої інстанції стягнув з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 26 525, 34 гривень, тобто межах доведеності її розміру, що підтверджено відповідною медичною документацією, висновком судово-медичної експертизи № 1236/Е від 24 червня 2016 року, копіями фіскальних та товарних чеків (т. 1 а. с. 16-24, 209-212).

Непереконливими, на думку колегії суддів, є і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про незаконність вироку суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10 815 гривень витрат понесених нею на послуги таксі.

Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як встановлено із пояснень потерпілої ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції, після отримання нею в результаті дорожньо-транспортної пригоди травми, вона тривалий час змушена була користуватися послугами таксі для поїздок до органу досудового слідства, лікувальних та реабілітаційних закладів, а також за місцем навчання.

Об`єктивно зазначене підтверджується копіями чеків на замовлення таксі, в яких, крім вартості та дати поїздки, вказано за якою адресою здійснена поїздка, що відповідає поясненням потерпілої щодо понесення нею матеріальних витрат саме у зв`язку із заподіяною їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмою та лікуванням (т. 1 а. с. 71-82).

Враховуючи, що саме потерпілій, за наявності деліктного та договірного зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди, належить право вибору способу відшкодування, звернення потерпілої з вимогами про відшкодування додаткових витрат понесених на послуги таксі до ОСОБА_16 не суперечить вимогам закону та не ставить під сумнів обґрунтованість прийнятого судом рішення в цій частині позовних вимог.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про незаконність рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводи представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про неправильне визначення судом розміру стягнутої зі страхової компанії на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди, оскільки суд, при визначенні такого розміру, всупереч вимогам п. 9.1 ст. 9 Закону України № 1961-IV, помилково виходив із 5 % страхової суми, а не страхових виплат в сумі 26 525, 34 гривень, у зв`язку з чим апеляційна скарга ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в цій частині підлягає задоволенню, а сума стягнутої з страхової компанії на користь ОСОБА_10 моральної шкоди зменшенню до 1 326, 27 гривень.

Погоджується колегія суддів також із доводами апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 щодо невмотивованості вироку суду в частині розміру стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої моральної шкоди.

Зокрема, стягуючи з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 20 000 гривень моральної шкоди, суд у вироку вказав на загальні критерії, що можуть впливати на розмір заподіяної шкоди, без зазначення конкретних обставин у кримінальному провадженні, душевних та фізичних страждань потерпілої внаслідок отриманої нею в результаті дорожньо-транспортної пригоди травми.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, а саме той факт, що наїзд на потерпілу обвинуваченим ОСОБА_7 було вчинено внаслідок грубого порушення ним Правил дорожнього руху України, в результаті чого ОСОБА_10 були спричиненні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що призвело до необхідності проведення хірургічного втручання для відновлення її здоров`я, спричинення травмою та її наслідками душевних і моральних страждань в огляду на її молодий вік, порушення на значний період нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного життя, в тому числі пов`язаного з навчанням у вищому учбовому закладі та необхідністю складання іспитів, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині стягнутої моральної шкоди змінити та збільшити її розмір.

При цьому, колегія суддів також виходить із відношення ОСОБА_7 до вчиненого, який продавши належний йому автомобіль «Mercedes Benz 212 D», державний номерний знак НОМЕР_1 , будь-яких заходів щодо відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням потерпілій шкоди не вживав.

Разом з тим, керуючись, крім того, вимогами справедливості і розумності, з урахуванням пенсійного віку ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за можливе збільшити розмір стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди до 40 000 гривень.

Таким чином, за наведених обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та вважає за необхідне апеляційні скарги ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляцінйу скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди до 1 326, 27 гривень.

Збільшити розмір стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди до 40 000 гривень.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

На підставі п. «ґ» ст. ст. 1, 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 гривень.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/1057/2017

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_17
Суддя - доповідач: ОСОБА_1