Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000424 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2015 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вироком Братського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2015 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бузького Новоодеського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 201; ч. 2 ст. 199; ч. 2 ст. 229 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1500 грн.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року було визначено до самостійного виконання.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
07 жовтня 2014 року близько 15.15 год. засуджений біля лісопосадки, розташованої поблизу с. Мирного у Братському районі, незаконно придбав листя дикорослої коноплі, з якого для власного вживання без мети збуту виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс масою в перерахунку на суху речовину 161 г. Вказаний наркотичний засіб ОСОБА_5 незаконно зберігав при собі до його виявлення та вилучення працівниками міліції в ході особистого огляду 08 жовтня 2014 року о 13.20 год. на автодорозі сполученням с. Людмилівка смт Братське.
Суд апеляційної інстанції вирок місцевого суду скасував у частині призначення покарання й ухвалив у цій частині свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 цього Кодексу до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року й остаточно призначено засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення йому покарання, нижчого від мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 309 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на суворість заходу примусу, обраного йому судом апеляційної інстанції. На думку ОСОБА_5 , при вирішенні цього питання суд не дав належної оцінки фактам незадовільного стану його здоров`я та наявності на утриманні хворої матері похилого віку. Водночас автор скарги вказує на ненадання йому апеляційним судом останнього слова.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий вважав за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Вирішення судом питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.
Всупереч викладеним у скарзі доводам відповідно до журналу судового засідання і технічного запису процесу суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. 365, ч. 5 ст. 405 КПК України надав ОСОБА_5 , котрий брав участь в апеляційному розгляді, останнє слово і заслухав відповідне звернення засудженого. Таким чином, установлену законом процедуру судового розгляду при ухваленні оскаржуваного вироку повною мірою дотримано. Даних про порушення процесуальних прав ОСОБА_5 , які б могли бути підставами для скасування судового рішення, матеріали справи та доводи касаційної скарги не містять.
Вирішення апеляційним судом питання про призначення покарання не суперечить вимогам статей 50, 65 КК України.
При цьому суд узяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_5 , котрий за місцем проживання характеризується позитивно, страждає на тяжкі хронічні захворювання, має на утриманні хвору матір похилого віку.
Як обставини, що пом`якшують покарання, взято до уваги повне визнання вини та щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено.
Таким чином, суд урахував обставини й дані про особу засудженого, на які він посилається у касаційній скарзі, та обрав ОСОБА_5 строк покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України, а при призначенні остаточного заходу примусу на підставі ст. 71 цього Кодексу до невідбутого покарання за попереднім вироком приєднав мінімальну його частину.
Касаційні вимоги ОСОБА_5 про пом`якшення призначеного йому заходу примусу не узгоджуються з установленими законом правилами складання покарань за сукупністю вироків.
Як видно з матеріалів справи, за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_5 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 201; ч. 2 ст. 199; ч. 2 ст. 229 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Після постановлення цього вироку та до відбуття призначеного за ним покарання, у період іспитового строку, ОСОБА_5 вчинив новий злочин, за який його засуджено у даному кримінальному провадженні.
Виходячи з наведеного відповідно до імперативних вимог ч. 1 ст. 71 КК України суд при призначенні засудженому остаточного заходу примусу зобов`язаний повністю або частково приєднати до покарання, призначеного за новим вироком, невідбуте покарання за попереднім. При цьому згідно з ч. 4 вказаної статті остаточний захід примусу має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Таким чином, навіть за умови пом`якшення покарання, обраного ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 309 КК України за новим вироком, остаточно призначене йому за правилами ст. 71 цього Кодексу покарання в усякому разі має бути більш суворим, ніж 5 років позбавлення волі, невідбутих за вироком від 02 жовтня 2013 року.
Процесуальними повноваженнями втручатися у попередній вирок у межах даного кримінального провадження суд касаційної інстанції не наділений.
У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та скасування або зміни вироку апеляційного суду на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3