ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №483/1562/17
Провадження №1-кп/483/19/2018
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2018 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000686 від 20 серпня 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Каракаліса Калінінського району Вірменія, є громадянином України, одружений, з середньою освітою, працює в ТОВ «Альянс Сервіс» на посаді водія, раніше не судимий, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

-у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, -

в с т а н о в и в :
10 серпня 2017 року, приблизно о 10 год. 30 хв., ОСОБА_6 , знаходячись на автобусній зупинці «Торговий центр», що розташована по вул. Спаській в м. Очакові Миколаївської області, під час виниклого конфлікту з ОСОБА_4 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс останньому один удар в обличчя, чим спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді перелому кісток носа, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 в інкримінованому йому умисному спричиненні потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, винним себе не визнав. Надав показання про те, що він працює в ТОВ «Альянс Сервіс» на посаді водія та здійснює перевезення пасажирів в межах Очаківського району. 10 серпня 2017 року він перебував на роботі та виконував рейс м. Очаків с. Солончаки. Під час руху автобуса один з пасажирів, яким виявився ОСОБА_4 , перебував у нетверезому стані, стояв в автобусі та створював незручності пасажирам. Під`їхавши до зупинки «Торговий центр», що знаходиться по вул. Спаській в м. Очакові, він зупинив автобус, виніс на вулицю сумку ОСОБА_4 та запропонував йому вийти. Останній обурився та виходячи з автобуса, наніс йому удар в плече. У відповідь на дії ОСОБА_4 він також наніс йому один удар рукою, можливо в область обличчя, після чого потерпілий закрив обличчя руками та в нього на обличчі з`явилася кров. Він викликав працівників поліції та після з`ясування останніми обставин події поїхав далі за маршрутом. ОСОБА_4 вів себе вже спокійно та вийшов в с. Яселка. Коли повертався приблизно о 12 год., побачив ОСОБА_4 з кількома особами в с. Яселка, які почали кидати каміння по автобусу. При наступному рейсі близько 17 год. в цей же день він бачив ОСОБА_4 з цими ж особами, які сиділи за столом біля магазину в с. Дмитрівка. Вважає свої дії самообороною та стверджує, що своїм ударом не міг спричинити ОСОБА_4 тілесне ушкодження у вигляді перелому кісток носа. Також вважає, що вказане тілесне ушкодження потерпілий міг отримати під час відпочинку зі своїми знайомими.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його вина у скоєному підтверджується дослідженими судом доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні надав показання про те, що 10 серпня 2017 року їхав додому на рейсовому автобусі в с. Яселка. Оскільки вільних сидячих місць не було, він стояв. Більше нічого не пам`ятає, оскільки перебував у нетверезому стані. Коли прийшов до тями, лежав на землі біля автобуса, відчував біль в області носа, з якого текла кров. Коли прибули працівники поліції, йому допомогли сісти в автобус і він поїхав додому. В с. Яселка зустрів друзів, яким розповів про те, що з ним сталося. Більше ніяких сутичок ні в той день, ні пізніше у нього ні з ким не було. Він постійно відчував біль в області носа, однак у зв`язку з віддаленістю місця роботи, до лікарні звернувся через кілька днів -19 серпня 2017 року, де у нього було виявлено перелом кісток носа, надано медичну допомогу та направлено на обстеження.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав показання про те, що у серпні 2017 року, приблизно о 10 год. 30 хв. їхав в рейсовому автобусі під керуванням ОСОБА_6 , де також перебував ОСОБА_4 , який був нетверезий та наступав на ноги пасажирам, при цьому до пасажирів не чіплявся та нецензурною лайкою не виражався. Водій попередив останнього, що якщо той не припинить свою поведінку, він висадить його. На зупинці «Торговий центр» ОСОБА_6 зупинив автобус, виніс сумку ОСОБА_4 та запропонував йому вийти. Виходячи з автобуса, ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_6 один раз в груди, та намагався нанести ще один удар, від якого водій ухилився та наніс потерпілому один удар в область обличчя. Від удару ОСОБА_4 присів на землю, а потім ліг, в нього на обличчі після удару з`явилася кров. Пасажири почали поливати його водою та він прийшов до тями.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що 10 серпня 2017 року в обідній час її син ОСОБА_4 приїхав додому, у нього було розбите обличчя, з носа постійно текла кров та повідомив, що його вдарив водій автобуса. Він два дні лежав, а потім поїхав на роботу, хоча самопочуття його не покращувалось.

Показання потерпілого та свідків про обставини, час та місце скоєння злочину об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 1251 від 23 серпня 2017 року, згідно якого у ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді припухлості лівої щоки, синця верхньої губи, які відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, та перелому кісток носа, яке відноситься до категорії легких, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та могли утворитися від не менш ніж двох ударних дій тупих твердих предметів, якими могли бути руки, ноги та інші, не виключено незадовго до звернення в лікарню. Утворення вказаних тілесних ушкоджень при падінні тіла на площину з висоти власного зросту виключається.

Експерт ОСОБА_9 в судовому засіданні, проведеному в режимі відео конференції з Ленінського районного суду м. Миколаєва, підтвердив вищевказаний висновок та пояснив, що тілесне ушкодження у ОСОБА_4 у вигляді перелому кісток носа могло утворитися від одного удару кулаком та у строк, зазначений потерпілим, тобто 10 серпня 2017 року. Інші тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого - у вигляді припухлості лівої щоки та синця верхньої губи, з цим ударом не пов`язані та утворилися приблизно в цей же час від інших ударний дій.
Зазначені вище докази узгоджуються між собою, підтверджують вину обвинуваченого у заподіянні потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також спростовують показання ОСОБА_6 в частині заперечення ним своєї вини в заподіянні тілесного ушкодження у вигляді перелому кісток носа.

Невизнання обвинуваченим винуватості в умисному заподіянні потерпілому тілесного ушкодження суд розцінює як намагання ухилитися від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Його посилання на те, що потерпілий міг отримати вказане тілесне ушкодження в іншому місці та за інших обставин є припущеннями, які ніяк об`єктивно не підтверджуються.

Також безпідставними суд вважає твердження обвинуваченого про те, що його дії відносно ОСОБА_4 носили характер самозахисту, та при цьому виходить з наступного.
Частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною, що виключає злочинність діяння, визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №5-34кс14 від 27 листопада 2014 року, який є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Із показань свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні та показань самого обвинуваченого вбачається, що конфлікт виник після того, як ОСОБА_6 виніс з автобуса речі потерпілого. Хоча ОСОБА_4 і перебував у стані алкольного сп`яніння, однак будь-яких доказів того, що він вів себе агресивно та умисно вчиняв будь-які хуліганські чи інші неправомірні дії, суду не надано. ОСОБА_6 не прийняв правомірних заходів у зв`язку з виявленням у громадському транспорті особи у нетверезому стані та не повідомив про цей факт до правоохоронних органів. Доводи обвинуваченого про те, що він намагався зупинити своє побиття суд також не приймає, оскільки вони належним чином не підтверджені, будь-які тілесні ушкодження діями потерпілого йому спричинені не були.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку з боку потерпілого, враховуючи характер його дій та мотиви його поведінки, не було посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіянні потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення відповідного посягання, а це в свою чергу виключає перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони. До того ж сам характер дій обвинуваченого, які полягали в завданні потерпілому удару в життєво важливу частину тіла в область голови, жодним чином не свідчить, що вони були здійснені з метою оборони.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину і кваліфікує його дії, які виразилися в умисному нанесенні потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, - за ч. 2 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд відповідно до ст.ст. 65-67 КК України враховує, що він вчинив злочин невеликої тяжкості, його особу, а саме те, що раніше не судимий, згідно наданих характеризуючих матеріалів та досудової доповіді органу пробації за місцем проживання характеризується посередньо. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

За наявності вищевказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.
Водночас, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про можливість його виправлення без відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Цивільний позов у провадженні не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Керуючись статтями 370, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання звільнити з випробуванням строком на один рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 на період іспитового строку обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
На підставі п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України додатково покласти на ОСОБА_6 на період іспитового строку обов`язок - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Головуючий: