1-кп/755/1225/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

провівши в приміщені суду в м. Києві відкрите підготовче судове засідання на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 07 лютого 2017 року, відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Чоповичі, Малинського району, Житомирської області, громадянки України, українки, з середньою спеціальною освітою, працюючої диспетчером-виїзною медичною сестрою Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Подільського району м. Києва, не заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої:

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України,

встановив:
21 листопада 2017 року до Дніпровського районного суду м. Києва з Прокуратури міста Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні з відповідними додатками по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України.

21 листопада 2017 року, відповідно до здійсненого авторозподілу судових проваджень, зазначений обвинувальний акт отриманий головуючою суддею.

Під час підготовчого судового засідання прокурором було надано до суду угоду про визнання винуватості, укладеної 23.11.2017 року між обвинуваченою ОСОБА_6 та прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_3 . Прокурор вважав за можливе затвердити угоду про примирення.

Захисники обвинуваченої адвокат ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили затвердити угоду.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала своїх захисників.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
При цьому, судом з`ясовано, що умови угоди про визнання винуватості суперечать вимогам закону, так в угоді сторонами є прокурор другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_3 та обвинувачена ОСОБА_6 , укладена угода за участі захисника ОСОБА_5 , у присутності потерпілого ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 472 КК України, в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Проте всупереч даним вимогам, в угоді про визнання винуватості вказано формулювання обвинувачення без його правової кваліфікації із зазначенням статті Особливої частини КК України.
Окрім цього, в угоді сторонами узгоджено покарання відносно обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 314 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 307 КК України із застосуванням ст.. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст.. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. За правилами ст.. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 314, ч.ч. 1,2 ст. 307 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, звільнивши її на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням, іспитовим строком 3 роки, та відповідно п.п.1,2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України з покладенням на обвинувачену ОСОБА_6 наступних обов`язків: попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.

Проте згідно ч. 1 ст. 76 КК України, із змінами, внесеними згідно із Законом № 1254-VI від 14.04.2009; в редакції Закону № 1492-VIII від 07.09.2016, суд може покласти на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Та згідно ч. 2 цієї статті, суд може покласти додатково обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.
З урахуванням вищевикладеного, сторони угоди погодили покарання, застосувавши норми закону, які на час укладення угоди про визнання винуватості були змінені на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» № 1492-VIII від 07.09.2016 року.
Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

З урахуванням вищевикладеного суд, приходить до висновку, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_6 , за участі захисника ОСОБА_5 , у присутності потерпілого ОСОБА_7 не підлягає затвердженню, враховуючи положення ч. 7 ст. 474 КПК України
Частиною 3 статті 314 КПК України передбачені рішення, які суд вправі прийняти у підготовчому судовому засіданні. Одним з таких рішень є повернення обвинувального акта прокурору, у разі його невідповідності вимогам КПК України.

У відповідності з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор, висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діянні обвинуваченого склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п.п. 2 п. 3 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно пункту 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально - правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Судовий розгляд, як передбачено вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України, проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Статтею 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інше), але вказані вимоги КПК України не виконані належним чином.

Так, дії ОСОБА_6 відповідно до події, що мала місце 01.06.2017 року стосовно потерпілого ОСОБА_7 кваліфіковані за ознаками ч.1 ст. 314 КК України, як незаконне введення до організму особи психотропної речовини проти її волі.

Так само, ці ж самі дії при тих же обставинах, кваліфіковані за ознаками ч.1 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту психотропної речовини.

З порівняння розділів обвинувального акту «Формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 314 КК України» (cтop. 14-15) та «Формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 307 КК України» (cтop. 15-16), вбачається, що ці розділи містять ідентичну інформацію. Так, наприклад, сторінка 14-15 повністю відтворює сторінки 15-16.

Об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч. 1 ст. 314 КК України є незаконне введення будь-яким способом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів в організм іншої людини всупереч її волі. Способами незаконного введення в організм іншої особи психотропних речовин можуть бути різними, а саме обман, примушування, насильство. Лише їх застосування свідчить про введення в організм вказаних засобів і речовин всупереч волі іншої особи.

Як вбачається з обвинувального акту, в ньому відсутні відомості у викладі формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 314 КК України, яким саме способом незаконно введено в організм іншої особи психотропну речовину, що може свідчити про введення психотропної речовини саме проти волі особи.

Поряд з цим, виходячи з пред`явленого обвинувачення, кваліфікуючими ознаками дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 307 КК України, є придбання, зберігання, перевезення з метою збуту психотропної речовини та збут.

Під незаконним збутом психотропної речовини потрібно розуміти будь-які дії оплатні чи безоплатні форми їх реалізації всупереч ЗУ «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» (продаж, дарування, обмін, сплата боргу, позика, введення володільцем цих засобів або речовин ін`єкцій іншій особі за її згодою тощо).

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, в обвинувальному акті слідчий кваліфікуючи дії ОСОБА_6 що мали місце 01.06.2017 року стосовно потерпілого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 314 КК України та ч. 1 ст. 307 КК України визначив, що у даному випадку, а саме коли однією і тією самою дією винна особа вчиняє два злочини, передбачених різними статтями Особливої частини КК України має місце ідеальна сукупність злочинів. Тобто повинна містити зв`язок між діяннями, що утворюють сукупність злочинів, а саме спільний суб`єкт та й спільна дія.

Проте суд не може погодитись з такими висновками, сукупність злочинів, передбачених ч. 1 ст. 314 КК України та ч. 1 ст. 307 КК України неможлива, оскільки злочин, передбачений ч. 1 ст. 314 КК України має обов`язкову кваліфікуючу ознаку, а саме незаконне введення будь-яким способом наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів в організм іншої людини всупереч її волі, коли згідно ч. 1 ст. 307 КК кваліфікуючою ознакою при збуті психотропних речовин, в даному випадку, є введення володільцем цих засобів або речовин ін`єкцій іншій особі за її згодою. Тобто при кваліфікації даних злочинів, особливу роль має волевиявлення особи, якій вводяться дані речовини (ст. 314 КК України) або згода особи, якій вони збуваються ( ст. 307 КК України), дані кваліфікуючі ознаки мають між собою суперечності, які виключають один одну.

Окрім цього, суду незрозуміло, яким чином кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 307 КК України, враховуючи, що у викладенні обвинувачення за цією статтею зазначено « ОСОБА_6 …незаконно придбавши за вищевказаних обставин невстановлену кількість лікарського засобу «Сібазон» в склад якого входить психотропна речовина «Діазепам»…здійснила збут останньому раніше придбаного лікарського засобу «Сібазон» в склад якого входить психотропна речовина «Діазепам».

Також, в формулюванні обвинуваченням за ч. 1 ст. 307 КК України, всіх епізодів за ч. 2 ст. 307 КК України дії ОСОБА_6 мають кваліфікуючу ознаку «придбання психотропної речовини», коли як в формулюванні обвинувачення за даними статтями вказано « ОСОБА_6 у невстановлений досудовим слідством час та місці, за невстановлених обставинах, у невстановлений спосіб та у невстановленій досудовим слідством особи, з корисливих спонукань, з метою вчинення умисних злочинів, пов`язаних з незаконним збутом психотропних речовин, незаконно придбала з метою подальшого збуту лікарський засіб «Сібазон».

Такі обставини в своїй сукупності не дають повне та чітке уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_6 , що у свою чергу не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Одночасно слід зазначити, що пред`явлене особі обвинувачення має бути чітким, містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. (а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Таким чином, фактично відсутність в обвинувальному акті у розумінні ст. 291 КПК України викладення формулювання обвинувачення стосовно кожного з наведених складових є істотним недоліком обвинувального акту, істотно впливає на визначеність обвинувачення, є порушенням права учасників кримінального провадження на захист та права на справедливий суд, обов`язок забезпечення яких покладається на суд, та однією з гарантій яких є відповідно до п. «а» частини 3 статті 6 Конвенції негайна і детальна поінформованість зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти особи.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Такі обставини позбавляють суд можливості в підготовчому судовому засіданні визначитися з вирішенням питань, передбачених ч.3 ст. 290 КПК України, щодо прийняття передбачених судових рішень, позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Такі фактичні обставини є такими, що підлягають доказуванню прокурором, які належить викласти в обвинувальному акті, однак вимоги ст.ст.91,291 КПК України не виконані належним чином в обвинувальному акті.

Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.

За таких умов, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягають поверненню прокурору, як такі, що не відповідають вимогам закону.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.314, 376, 474 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 23 листопада 2017 року між обвинуваченою ОСОБА_6 та прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_3 відмовити.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 07 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 314, ч. 1, 2 ст. 307 КК України та додані до нього документи, повернути прокурору другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури міста Києва ОСОБА_3 для виконання вимог зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Запобіжний захід обраний щодо ОСОБА_6 у вигляді особистого зобов`язання залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва.
Повний текст буде оголошено 11.12.2017 року о 17 годині 00 хвилин.

Суддя: ОСОБА_1