Дата документу Справа № 320/3082/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/1255/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №320/3082/17 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новопилипівка Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він 16.04.2017 року приблизно об 11 годині, знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_2 , будучи особою, раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.185 ч.2 КК, судимість за яке не знята та не погашена у встановленому законом порядку, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у приміщення, діючи з корисливих мотивів, проник на територію вказаного домоволодіння, де шляхом розбиття вікна, проник у приміщення будинку за вказаною вище адресою, звідки таємно викрав велосипед «Україна», з рамою синього кольору, що належить ОСОБА_8 вартістю 200 грн. 17.04.2017 року ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у приміщення, проник на територію вказаного домоволодіння, де шляхом вільного доступу, через незачинені двері, проник у приміщення господарчої будівлі, звідки таємно викрав велосипед «Наrtjе» з рамою зеленого кольору, вартістю 1800 грн., що належить ОСОБА_8 , заподіявши йому майнову шкоду на загальну суму 2000 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у приміщення.

Йому призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просить вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 4 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти задоволення скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
Вимагаючи ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_7 , прокурор виходив з того, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, суд належним чином не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким, а також дані про особу ОСОБА_7 , який ніде не працює, раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, новий тяжкий злочин вчинив через тиждень після спливу строку умовно-дострокового звільнення, що свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, судова колегія не може погодитись з такими вимогами з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий та знову скоїв злочин. У зв`язку з чим суд призначив обвинуваченому покарання не у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.185 КК.
Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Апеляційний суд вважає, що районний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро покаявся у вчиненому, сприяв встановленню істини у справі. Справу вирішено за скороченою процедурою із застосуванням ч.3 ст.349 КПК. У справі повністю відшкодовано завдану потерпілому шкоду шляхом повернення викраденого майна. Потерпілий ОСОБА_8 претензій до обвинуваченого не має, просить суворо його не карати. При цьому обтяжуючі покарання обставини відсутні.
Таким чином, судова колегія також вважає, що забезпечити виправлення обвинуваченого можливо без реального відбування ним покарання, але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків органами з питань пробації протягом іспитового строку, який втілює у собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.

За таких обставин вважати покарання незаконним через неправильне застосування кримінального закону колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги прокурора про порушення судом першої інстанції положень ст.ст.65, 73 КК при визначенні розміру покарання. Адже положення кримінального закону не містять будь-яких заборон чи обмежень щодо призначення покарання у розмірі, визначеному оскаржуваним вироком.

Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4