АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/495/18 Справа № 180/1887/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борисівка, Нікопольського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий в силу ст. 89 КК України

визнаного винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001046, -

встановила:

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області 08 грудня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у тому, що той 08 листопада 2014 року приблизно о 21 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106», рухаючись по вул. Пархоменко в м. Марганець, Дніпропетровської області в бік вул. Лермонтова, не маючи будь-яких перешкод технічного характеру, не прийняв заходів належної уваги та обережності і в умовах необмеженої оглядовості в районі буд. АДРЕСА_3 виїхав на смугу зустрічного руху, з частковим виїздом за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на скутер «FADA-GT 6», без державного реєстраційного знаку, припаркований біля правого краю проїжджої частини, на якому знаходився потерпілий ОСОБА_9 .

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані наслідки наступили в результаті грубого порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і за даним законом йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Обвинуваченому ОСОБА_7 скасовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та засновано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили та взято його під варту в залі суду негайно після проголошення вироку.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту взяття під варту.

З обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалено стягнути в дохід держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення автотехнічного дослідження в сумі - 395 грн. 48 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Докази про обставини вчинення злочину судом не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обвинувачений та його захисник, не згодні з даним рішенням. В апеляційних скаргах просять його в частині призначеного покарання змінити. Звільнити від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який не судимий, має постійне місце проживання, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин з необережності, у стані алкогольного сп`яніння не перебував.

Вказують, що до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого необхідно віднести щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної допомоги потерпілому після вчинення злочину. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого відсутні. Потерпілий в судовому засіданні не наполягав на призначенні суворого покарання. Вважають, що вказані давали підстави суду для звільнення від призначеного покарання з підстав передбачених ст. 75 КК.

Потерпілий в засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до заяви, просив провести розгляд справи за його відсутності. Тому колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити, а вирок - змінити.

Прокурор заперечувала проти задоволення поданих апеляційних скарг, вважала вирок законним та обґрунтованим.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що той в силу ст. 89 КК України є особою не судимою, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, не працює, неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб на утриманні не має, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обговорюючи доводи захисту про можливість застосування підстав ст. 75 КК України, звертається увага на те, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано відношення обвинуваченого до вчиненого, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, а саме, що після скоєння злочину, обвинувачений місце злочину залишив, матеріальної допомоги потерпілому не надавав з події у 2014 році до ухвалення вироку. Негативні наслідки, завдані злочинними діями не усунуті, що порушення ОСОБА_7 правил безпеки руху призвело до тяжких наслідків, тому суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, саме у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.

Сприяння розкриттю злочину здійснюється добровільно у будь-якій формі - повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність та/або таку діяльність інших осіб. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Твердження сторони захисту про щире каяття обвинуваченим у вчиненому злочині на те, що той активно сприяв розкриттю злочину, надавав потерпілому медичну допомогу безпосередньо після вчинення злочину, що потерпілий не наполягав на призначенні реального покарання є такими, які спростовуються матеріалами справи.

З них вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, однак це визнання пов`язано з беззаперечністю доказів, які викривають останнього у вчиненні даного злочину.

Крім того, із пояснень ОСОБА_10 вбачається, що зіткнувся із транспортним засобом потерпілого і не виходячи з автомобіля побачив, що той подає ознаки життя і рухається, викликав швидку медичну допомогу і поїхав додому. Потерпілому матеріальну та моральну шкоду не відшкодовував.

В судовому засіданні першої інстанції потерпілий пояснив, що ні моральної ні матеріальної допомоги обвинувачений йому з 2014 року не надавав, хоча він і не наполягає на призначенні суворого покарання обвинуваченого, однак згоден з думкою прокурора про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене, колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що обвинувачений фактично не розкаявся у злочині, відповідних заходів пов`язаних з допомогою потерпілому не приймав, тому підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та скасування або зміни вироку суду першої інстанції щодо нього, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від -08 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4