АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/434/18 Справа № 185/4821/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000809 від 22 березня 2017 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року, ухвалений відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Каховка Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 13 червня 2007 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст.121 КК України до покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. Звільнений 13.06.2012 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком шість років. Крім того, судом вирішено питання про зарахування строку попереднього ув`язнення, стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні та визначено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 22.03.2017 року, приблизно о 13.00 год., зустрівся на території парку ім. Т.Г.Шевченка м. Павлограда Дніпропетровської області з раніше не знайомим йому ОСОБА_9 , з яким протягом подальшого часу сумісно розпивали спиртні напої, та, з метою придбання та розпивання ще спиртних напоїв, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 продати джинсові штани та мобільний телефон, які належали ОСОБА_7 .

З метою продажу джинсових штанів та мобільного телефону, які належали ОСОБА_7 , останній разом з ОСОБА_9 та його знайомою ОСОБА_11 пішли по вул. Горького м. Павлограда до ринку «Центральний», де їм не вдалося реалізувати вказане майно.

Після цього, приблизно о 14.00 год. 22 березня 2017 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 прийшли на територію між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла словесна сварка з приводу подальших дій щодо продажу джинсових брюк та мобільного телефону.

Під час сварки ОСОБА_7 , керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_9 , переслідуючи мету заподіяння шкоди здоров`ю останнього, ОСОБА_7 дістав зі свого рюкзаку, який був у нього за спиною, металевий ніж, та взявши його у ліву руку, використовуючи ніж як знаряддя злочину, умисно наніс один удар зазначеним ножем в область черевної порожнини потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VІІІ), ОСОБА_7 зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 22.03.17 по 20.06.17 включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Прокурор вважає, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості. На переконання прокурора, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання без належного врахування його особи та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину. Крім того, прокурор вказує й на те, що суд першої інстанції неправильно зарахував строк попереднього ув`язнення обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить перекваліфікувати його дії у відповідності з вимогами закону України про кримінальну відповідальність, викликати потерпілого у судове засідання, застосувати відносно нього Закон України «Про амністію у 2016 році» або обмежитись умовним строком його покарання, а також розглянути відвід його захиснику.

Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що в основу вироку покладено показання свідків, які працюють у поліції. На його думку, справа відносно нього ними сфабрикована задля помсти, оскільки він відмовив їм у вимозі надати грошові кошти за надання свідками показань на його користь. За таких обставин, він був позбавлений права на об`єктивний досудове розслідування та судовий розгляд. Крім того, судом не було враховано позицію потерпілого, та залишено поза увагою ті обставини, що він має на утриманні неповнолітнього сина 2001 року народження, працює та позитивно характеризується, що не відповідає пред`явленому обвинуваченню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, позицію потерпілого та захисника обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримує обвинувачення у суді апеляційної інстанції, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам справи та є обґрунтованим.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в зазначеному кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційних скарг.

Так, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями: ОСОБА_7 , який вказав на те що 22 березня 2017 року, приблизно о 13.00 годині, він зустрівся на території парку ім. Т.Г.Шевченка м. Павлограда Дніпропетровської області з раніше не знайомими йому ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , з яким протягом подальшого часу сумісно розпивали спиртні напої. Для придбання та розпивання спиртних напоїв, він запропонував ОСОБА_9 продати джинсові штани та мобільний телефон, які належали йому. Для цього він з ОСОБА_9 та його знайомою ОСОБА_11 пішли по вул. Горького м. Павлограда до ринку «Центрального», однак реалізувати вказане майно їм не вдалось. Приблизно о 14.00 год. 22 березня 2017 року, між ним та ОСОБА_9 на території між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , виникла словесна сварка. Під час сварки потерпілий взяв з землі камінь та почав йти на нього, а він в свою чергу взяв з рюкзака ніж, але удар не наносив, а випадково поранив ним потерпілого, оскільки той сам впав на ніж; потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив в судовому засіданні, що між ним та обвинуваченим, 22.03.2017 року, приблизно о 14.00 год., на території між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , виникла сварка з приводу подальших дій, щодо продажу джинсових брюк та мобільного телефону. Сварка виникла внаслідок того, що він не віддавав ОСОБА_7 мобільний телефон, а потім, під час сварки, віддавши ОСОБА_12 телефон, він почав кидати в обвинуваченого каміння. Удари ножем йому обвинувачений не наносив, а він сам наштрикнувся на ножиці, що були у нього в кешені; свідка ОСОБА_11 , яка 22.03.2017 року разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 сумісно розпивала спиртні напої, яка вказала, що з метою придбання та подальшого розпивання спиртних напоїв, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 продати джинсові штани та мобільний телефон, які належали ОСОБА_7 . З метою продажу вказаних речей, належних ОСОБА_7 , вони пішли по вул. Горького м. Павлограда до ринку «Центральний». Однак реалізувати вказане майно їм не вдалось. Після цього, приблизно о 14.00 год. 22 березня 2017 року, на території між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла словесна сварка. Конфлікт між ними став наслідком того, що ОСОБА_9 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не віддавав ОСОБА_7 мобільний телефон. Обвинувачений з потерпілим почали штовхатись. Через деякий час, під час зазначеної сварки ОСОБА_7 дістав з рюкзаку ніж, а потерпілий у відповідь підняв з землі цеглину. ОСОБА_7 в той же час ніж заховав, а ОСОБА_9 викинув з рук камінь. Надалі розмова між обвинуваченим та потерпілим супроводжувалася погрозами з боку ОСОБА_7 . Згодом, коли вони вже збирались з ОСОБА_9 йти додому, вона на декілька секунд відвернулась від чоловіків, а повернувшись побачила, що потерпілий присів біля дерева та тримається за бік, поруч з потерпілим було багато крові. Вона стала кричати про допомогу, перехожі викликали поліцію та швидку допомогу; свідка ОСОБА_13 очевидця події, який вказав, що приблизно о 13.00 год. 22 березня 2017 року, він зі своїм товаришем ОСОБА_14 знаходились на території між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де побачив, як два чоловіки сваряться між собою, а жінка стояла з ними поряд. Приблизно хвилин через десять, під час сварки, що продовжувалася, один з чоловіків обвинувачений ОСОБА_7 , дістав з рюкзаку ніж, та наніс ним удар в область черева потерпілого. Після цього потерпілий підняв з земля цеглину, намагаючись кинути її в обвинуваченого, однак випустив її, та безсилий почав осідати на землю. Жінка, що була поруч, почала кликати на допомогу, а він з товаришем підбігли до чоловіків та побачили, що у одного в руці був ніж, а у іншого кров в області черева. Зауважив, що в момент удару, у потерпілого в руках нічого не було та руки були опущені. Лише після удару він намагався підняти з землі цеглину, але так і не зміг її кинуту в обвинуваченого; свідка ОСОБА_14 , аналогічними за змістом тим, що були надані ОСОБА_13 , який показав, що під час сварки двох чоловіків приблизно о 13.30 год. 22 березня 2017 року, на території між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , обвинувачений дістав ніж та різко наніс ножем удар потерпілому в область черева та при цьому вказав, що після удару ножем ОСОБА_9 намагався підняти з землі цеглину, однак не зміг та осів на землю.

Крім того, вина обвинуваченого підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 22.03.2017 року, з фото таблицею, яким встановлено місце вчинення злочину - територія між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 /т. 2 а.к.п. 9-13/; протоколом огляду речей потерпілого, в які він був одягнутий в момент вчинення злочину, та які мають пошкодження у вигляді порізу /т. 2 а.к.п. 18-25/; висновками судово-імунологічних експертиз № 500 /т. 2 а.к.п 69-74/ та № 619 /т. 2 а.к.п. 91-95/, якими підтверджується той факт, що сліди крові, виявлені на одежі обвинуваченого та потерпілого, в яку, кожен окремо були одягненими під час зазначених подій - можуть належати до крові потерпілого ОСОБА_9 ; висновком судово трасологічної експертизи № 20/4.2-326 від 07.06.2017 року, яким на передніх поверхнях куртки, светра, сорочки, в які був одягнений ОСОБА_9 встановлено одне наскрізне пошкодження утворене, як ножем, вилученим під час огляду місця події від 22.03.2017 року між буд. АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , так і іншим предметом, що має клинок, схожий по конструкції і розмірним характеристикам з клинком наданого ножа /т. 2, а.к.п. 100-111/; протоколом проведення слідчого експерименту від 19.04.2017 року, під час проведення якого ОСОБА_9 /т. 2 а.к.п. 111-122/, за участю понятих, розповів про обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та показав, яким чином ОСОБА_7 умисно завдав йому один удар ножем в область черева, під час конфлікту; протоколом проведення слідчого експерименту від 19.04.2017 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_11 /т. 2 а.к.п. 124-136/, за участю понятих, розповіла про обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та показала, яким чином ОСОБА_7 умисно завдав потерпілому один удар ножем в область черева, під час конфлікту; висновком судово-медичної експертизи № 124/21 від 29.05.2017 року /т.2. а.к.п 142-142/, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_9 , було спричинено тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів, яке утворилося від дії предмету, що володів колючо-ріжучими властивостями; додатковим висновком судово-медичної експертизи № 125д від 29.05.2017 року /т. 2 а.к.п. 145/, відповідно до якого виявлене тілесне ушкодження у ОСОБА_9 за механізмом спричинення може відповідати даним, встановленим під час проведення слідчого експерименту від 19.04.2017 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.06.2017 року /т. 2, а.к.п. 161-163/, де свідок ОСОБА_11 впізнала обвинуваченого на фото № 3, як особу, яка спричинила ОСОБА_9 ножового поранення; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.06.2017 року /т. 2, а.к.п. 166-168/, де свідок ОСОБА_14 впізнав обвинуваченого на фото № 1, як особу, яка завдала ОСОБА_9 ножового поранення; протоколом проведення слідчого експерименту з фото таблицями від 14.06.2017 року, /т. 3, а.к.п. 1-13/ відповідно до якого, в присутності понятих, ОСОБА_7 показав перебіг подій та розповів, як він завдав ОСОБА_9 ножового поранення.

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не вбачає підстав сумніватись у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не може визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, надаючи оцінку доводам обвинуваченого щодо правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема обвинувального акта, який надійшов до суду першої інстанції, дії обвинуваченого ОСОБА_7 органами досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Виходячи з фактичних обставин кримінального провадження, зазначених в обвинувальному акті та визнаних судом доведеними, між потерпілим та обвинуваченим виник словесний конфлікт та останній спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків. Вказані обставини, зокрема наявність конфлікту, в повній мірі знайшли своє підтвердження у показаннях потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , а також частково й у показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, виходячи з показань обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 , між ними дійсно мав місце конфлікт, зумовлений продажем особистих речей ОСОБА_9 . Свідок ОСОБА_11 , яка перебувала разом із обвинуваченим та потерпілим та розпивала з ними спиртні напої, вказані обставини також не заперечувала. Окрім цього, на наявність словесної сварки вказали також й випадкові свідки очевидці події ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . Таким чином, сумніви щодо мотивів вчинення кримінального правопорушення, якими керувався ОСОБА_7 , у колегії суддів відсутні.

Що стосується визначеної судом першої інстанції форми вини у виді прямого умислу, колегія суддів зазначає, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вказали, що жодної реальної загрози з боку потерпілого ОСОБА_9 у ОСОБА_7 не було та останній діяв спрямовано, усвідомлюючи наслідки вчинюваних дій. Зазначені пояснення відповідають висновку судово-медичної експертизи № 125д від 29.05.2017 року /т. 2 а.к.п. 145/, яким визначено, що виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження за механізмом спричинення може відповідати даним, встановленим під час проведення слідчого експерименту від 19.04.2017 року. Крім того, відповідно до висновку судово трасологічної експертизи № 20/4.2-326 від 07.06.2017 року, на передніх поверхнях куртки, светра, сорочки, в які був одягнений ОСОБА_9 встановлено одне наскрізне пошкодження утворене, як ножем, вилученим під час огляду місця події від 22.03.2017 року між буд. АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , так і іншим предметом, що має клинок, схожий по конструкції і розмірним характеристикам з клинком наданого ножа, що спростовує версію потерпілого ОСОБА_9 про випадкове спричинення такого тілесного ушкодження ножицями, що знаходились у нього в кишені.

За таких обставин, підстави сумніватись у правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, у колегії суддів відсутні.

При цьому, доводи обвинуваченого про недопустимість доказів у виді показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки зазначені свідки є працівниками поліції, колегія суддів розцінює як необґрунтовані, оскільки свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були очевидцями події та досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не здійснювали.

Поряд із цим, можливість визнання доказів недопустимими з підстав застосування органами досудового розслідування недозволених методів слідства колегія суддів також виключає.

Так, під час апеляційного розгляду ОСОБА_7 вказав на те, що під час затримання йому було завдано тілесні ушкодження. Між тим, з огляду на пояснення останнього, з вказаного приводу він звертався до органів прокуратури та у задоволенні його скарги йому було відмовлено. Окрім цього, як пояснив обвинувачений ОСОБА_7 , вказані обставини на його позицію щодо вчинення інкримінованого йому злочину, жодним чином не вплинули та, враховуючи те, що суд першої інстанції досліджував докази безпосередньо під час судового провадження відповідно до вимог ст. 95 КПК України, висновки суду ґрунтуються лише на цих доказах.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 , які не заперечував та навіть підтримав під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 про те, що тілесне ушкодження не було значним, а розлад здоров`я нетривалим, колегія суддів зазначає, що такі доводи повністю суперечать наявному у матеріалах провадження висновку експертизи, яким, зокрема, визначено, що потерпілому ОСОБА_9 , було спричинено тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 за доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів виходить із того, що у відповідності до вимог ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вищезазначених вимог.

Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий. В якості обставин, що пом`якшують покарання, суд врахував те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем мешкання, а в якості таких, що його обтяжують, - рецидив злочинів та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватись у достовірності встановлених судом відомостей.

Оцінюючи їх у своїй сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі.

Відтак, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку, а тому призначене покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 121 КК України за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи прокурора в своїй апеляції про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Поряд із цим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог прокурора також й в частині необхідності ухвалення вироку, у зв`язку з неправильним зарахуванням судом першої інстанції строку попереднього ув`язнення обвинуваченого, оскільки судом першої інстанції було застосовано відносно ОСОБА_7 положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції, що діяла на момент обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо клопотання обвинуваченого про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році», то воно також задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що в силу вимог ст. 1 Закону України «Про амністію 2016 році» виключає можливість звільнення його від відбування покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляціях мотивів не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України,

колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: