У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
"28" липня 2017 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю особи, що подала клопотання ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001135 від 18.11.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

в с т а н о в и в :
До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання заявника, яке обґрунтовано тим, що 14.02.2017 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 накладено арешт, зокрема, на грошові кошти у сумі 20 140 доларів США, 50 євро, 38 100 гривень, які були вилучені під час обшуку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Toyota Camry», сірого кольору, 2008 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як вказує заявник зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.
У цей період часу перелічені грошові кошти необхідні ОСОБА_4 для лікування та утримання дітей.

Остання будь-якого відношення до порушеного кримінального провадження не має.

А тому, на думку заявника, вказаний арешт було накладено не обґрунтовано при відсутності на те передумов регламентованих ст. 170 КПК України.

Також заявник вказує на те, що, у даний час, відпала потреба у застосуванні цього заходу, а тому ним подано дане клопотання згідно вимог статті 174 КПК України про скасування цього арешту, адже застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, у супереч норм ст. 132 вказаного Кодексу, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи особисто ОСОБА_4 з огляду на її статус та відношення до цієї справи.
У судовому засіданні заявник заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з вказаних у ньому підстав.

Інші учасники в засідання не прибули, однак слідчий суддя у світлі норм ст.ст. 22, 26, 174 КПК України, вважає що це не перешкоджає розгляду клопотання по суті, тож заслухавши думку заявника, дослідивши матеріали судового провадження приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Так, згідно ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У даному випадку, в судовому засіданні встановлено, що арешт було накладено за клопотанням слідчого з обґрунтуванням того, що органом досудового розслідування проводиться розслідування у цьому провадженні, в ході якого встановлено, що у продовж 2016 року лютого 2017 року особовому складу ППОП № 2 ГУНП у місті Києві нарахована готівкою до виплати грошові кошти в сумі 12 400 000 грн., однак фактично виплачено готівкою грошові кошти в сумі приблизно 6 000 000 грн.
Також зазначено, що начальник управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку головний бухгалтер ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , головний спеціаліст відділу організації оплати праці управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , голова профспілкового комітету первинної профспілкової організації атестованих працівників ППОП № 2 ГУ НП у місті Києві ОСОБА_9 , командир полку поліції особливого призначення № 2 ГУНП в місті Києві ОСОБА_6 та заступник командира вказаного полку ОСОБА_10 , упродовж 2016-2017 років розробили та реалізували злочинну схему привласнення бюджетних грошових коштів на загальну суму приблизно 6 000 000 грн., що є особливо великим розміром, яка полягає у нарахуванні окремим працівникам («довіреним особам») полку ППОП № 2 ГУНП в місті Києві грошових коштів для виплати премій та подальшій видачі особовому складу лише половини від нарахованої суми премії, чим спричинено шкоду державному бюджету на вказану вище суму.
Крім того, 10.02.2017 року, під час обшуку квартири АДРЕСА_2 , в якій фактично проживає ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 , виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 20 140 доларів США, 50 євро, 38 100 гривень; під час обшуку автомобіля марки «Toyota Camry», сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , вилучено вказаний транспортний засіб.
Арешт на майно накладено на підставі п.п. 1, 3 ч. 2 ст.170 КПК України, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання; збереження речових доказів.
А тому, слідчий суддя сприймає критично доводи особи, яка подала дане клопотання в частині того, що арешт було накладено не обгрунтовано, адже у світлі цих норм встановлено, що вказане майно визнано речовим доказом, згідно постанови слідчого в ОВС 3 СВ управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва ОСОБА_11 від 14.02.2017, а санкція статті за ч. 5 ст. 191 КК України передбачає додаткове покарання типу конфіскація майна, тобто є наявними приводи та підстави для такого арешту визнаечні ст. 170 КПК України.
Так, як відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України у випадку, передбаченому п.3 частин другої ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КПК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Санкція ч. 5 ст. 191 КК України за якою повідомлено про підозру ОСОБА_6 визначає конфіскацію майна як обов`язковий вид покарання.

Таким чином у слідчого судді при розгляді питання про арешт майна ОСОБА_6 було достатньо підстав вважати, що за результатами кримінального провадження суд може призначити покарання в т.ч. у вигляді конфіскації майна.

Щодо доводів заявника в частині того, що, у цей період, досудового розслідування вказного кримінального провадження, в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, з огляду на те, що такий ступінь втручання у права і свободи особи особисто ОСОБА_4 з огляду на її статус та відношення до цієї справи не є виправденим, то вони не можуть бути основоложними з урахуванням такого.
У справі № 6-399цс17 (постанова выд 05.04.2017) ВСУ зазначив, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, як вказує, ВСУ, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Інших переконливих доводів та аргументів, які б базувалися на основі неспростовних презумпцій фактів, а не були особистісним припущенням заявника, про те що наявні обставини визначені п. 2 ч. 3 ст. 132, ч. 2 ст. 174 КПК України вказують на те, що у застосуванні цього заходу відпала потерби або він не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власників майна не встановлено.
За таких обставин слідчий суддя вважає за необхідне за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку у задоволенні клопотання відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 174, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001135 від 18.11.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.
Слідчий суддя: ОСОБА_1