АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: №11-кп/790/541/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Справа: № 644/9239/16-к
Категорія: питання виконання вироку
УХВАЛА
І м е н е м У к р а ї н и
09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Харкові апеляційну скаргу засудженого на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кізляр Республіки Дагестан, громадянина України, раніше 6 разів судимого, засудженого 04.03.2015 року Полтавського району Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі,
відповідно до якою у задоволенні спільного подання адміністрації Харківської ВК № 43 та спвостережної комісії в Індустріальному районі м. Харкова щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 відмовлено.
Приймаючи таке рішення за поданням адміністрації Харківської ВК № 43 та спостережної комісії в Індустріальному районі м. Харкова, суд зазначив, що засуджений не довів свого виправлення під час відбування покарання у виді позбавлення волі. Крім того, суд зазначив, що засуджений ОСОБА_7 раніше вже тричі звільнявся з місць позбавлення волі умовно достроково та жодного разу не виправдав довіри суду і в період строку умовно дострокового звільнення знову вчиняв умисні тяжкі злочини.
В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати вищевказану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити подання та звільнити його умовно-достроково від покарання, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції належним чином не проаналізував дані про його особу, а саме те, що він працює, приймає участь у програмах диференційного виховного впливу «Професія». Ввічливий до працівників установи, підтримує стосунки з родичами. Також зазначив, що судом порушені вимоги ст. 349 КПК України, оскільки не був установлений порядок дослідження доказів.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та матеріали особової справи засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Положення ч.2 ст.81 КК України передбачають, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а відповідно до п.3 ч. 3 цієї ж статті, таке звільнення можливе після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Як вбачається з матеріалів особової справи засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді позбавлення волі з 05 листопада 2014 року, а в Харківській виправній колонії (№43) з 20 квітня 2015 року. На час звернення до суду з поданням про умовно-дострокове звільнення відбув більш трьох чвертей строку призначеного судом покарання. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи. За сумлінну поведінку і ставлення до праці заохочений два рази. Стягнень не має.
Разом з тим, раніше, засуджений ОСОБА_7 вже тричі звільнявся з місць позбавлення волі умовно достроково та жодного разу не виправдав довіри суду і в період строку умовно дострокового звільнення знову вчиняв умисні тяжкі корисливі злочини.
Посилаючись на положення Постанови Пленуму Верховного Суду від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» суд у своїй ухвалі зазначив, що головною умовою при прийнятті рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є доведеність того, що засуджений добросовісною поведінкою і відношенням до праці довів своє виправлення. При чому добросовісна поведінка це не пасивна поведінка засудженого, який утримується від порушення режиму відбування покарання, а його активна участь в громадському житті, виконання громадських доручень, підвищення свого освітнього рівня, тощо. Добросовісне відношення до праці це постійне виконання і перевиконання планів робіт, добросовісне відношення до дорученої роботи, підвищення кваліфікації, прояв ініціативи і так далі.
У той же час, як зазначається в ухвалі, при вирішенні питання про те, чи довів засуджений своєю добросовісною поведінкою і відношенням до праці своє виправлення, суд повинен виходити з аналізу усього процесу виправлення засудженого, упродовж усього терміну відбування ним покарання, а не за короткий період часу, перед винесенням подання.
Тому встановивши, що засуджений ОСОБА_7 не завжди мав сумлінну поведінку та сумлінне ставлення до праці, про що свідчать відповідні дані в характеристиках з особової справи засудженого від 09 березня 2016 року та від 21 липня 2016 року (аркуш 46, 59 ), а дві подяки та позитивну характеристику ним було отримано лише за останні чотири місяці перед зверненням адміністрації колонії з відповідним поданням до суду.
Посилання засудженого ОСОБА_7 на те, що судом порушені вимоги ст. 349 КПК України, оскільки, на його думку, не був установлений порядок дослідження доказів є безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту журналу судового засідання, суд дослідив матеріали особової справи засудженого та матеріали судового провадження, вислухав пояснення засудженого та представника виправної колонії. Доповнень та зауважень не надійшло. Проти такого порядку дослідження доказів, встановленого судом, учасники судового розгляду не заперечували. Тому порушень ст.349 КПК України судом не допущено.
За таких обставин суд дійшов правильного висновку відмовивши в задоволення спільного подання адміністрації Харківської ВК № 43 та спостережної комісії в Індустріальному районі м. Харкова щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 , а доводи його апеляційної скарги правильності цього висновку не спростовують. Тому апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.392, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2016 року, якою відмовлено у задоволенні спільного подання адміністрації Харківської ВК № 43 та спостережної комісії в Індустріальному районі м.Харкова щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: