АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/925/17 Справа № 208/6064/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000214, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.02.2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Мільковського району Камчатської області РФ, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду змінити, визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, без позбавлення права керування транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого задовольнити частково, стягнувши на користь останнього 10.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, а в іншій частині позову відмовити.

У задоволенні цивільного позову КЗ «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» - відмовити у повному обсязі.

Вирішити питання про процесуальні витрати, речовий доказ, заходи забезпечення кримінального провадження.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначене йому покарання у виді 3 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши випробувальний термін строком на 1 рік, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто на його користь з обвинуваченого 20 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов комунального закладу "Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" задоволено у повному обсязі, стягнуто з обвинуваченого на користь зазначеного закладу 13 147 гривень 26 копійок витрат на лікування малолітнього потерпілого.

Стягнуто з обвинуваченого витрати на проведення автотехнічної експертизи у сумі 1 650 гривень 75 копійок.

Вирішено питання про долю речових доказів, запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили, залишено без змін.

ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він за обставин, встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 09.08.2016 року близько 08:30 годин, керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», д.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , по проспекту Гімназичному в м. Камянському, при русі в районі будинку №22б, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходилися пішоходи, в порушення вимог Правил дорожнього руху, проявляючи злочинну самовпевненість, швидкість свого руху не знизив, заходи гальмування своєчасно не вжив, внаслідок чого здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який разом зі своїм братом перетинав проїзну частину дороги по вказаному нерегульованому пішохідному переходу.

Після скоєння ДТП та після перевезення потерпілих до станції швидкої медичної допомоги обвинувачений, висадивши із автомобіля малолітнього та неповнолітнього потерпілих, на місце ДТП не повернувся, сліди пригоди та положення транспортного засобу не зафіксував та втік, будучи у подальшому оголошеним у розшук. В результаті даної ДТП малолітньому ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, детально описані у мотивувальній частині вироку.

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що ОСОБА_7 про ДТП органи поліції не повідомив, з місці події зник та лише після проведення слідчо розшукових заходів було встановлено його причетність до скоєння кримінального правопорушення, проте дані обставини судом при призначенні покарання враховані не були.

Зазначає, що при призначенні покарання цьому обвинуваченому судом зазначені обставини, передбачені ст. 66 КК України, - визнання своєї вини, щире каяття, - проте при проведенні досудового розслідування ці обставини були відсутні.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину визнав, проте не розкаявся, намагаючись свою вину перекласти на малолітнього і тим самим уникнути кримінальної відповідальності та пом`якшити покарання, а заподіяну шкоду відшкодував не в повному обсязі.

Також суд не врахував при призначенні покарання, що ОСОБА_7 є раніше судимою особою.

Враховуючи наведені обставини, прокурор вважає, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та реального відбування призначеного покарання є неможливим.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає, що з оскаржуваним вироком він не згоден, вважає його в частині призначеного покарання надмірно суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, а в частині задоволення цивільних позовів незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що подання прокурором позовної заяви від імені комунального закладу «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» ДОР, яка не є державним закладом, без жодних обґрунтувань обставин, що зумовлюють необхідність та можливість таких дій, за наявності у комунального закладу юридичної служби, є злочином, передбаченим ст. 365 КК України - перевищенням влади або службових повноважень.

Крім того зазначає, що в порушення вимог постанови пленуму ВСУ України « Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», не проведено відповідних розрахунків, цивільний позов вирішено без мотивування та обґрунтувань.

Вказує, що судом в порушення вимог ст. 65 КПК України, згідно якої не можуть бути допитані як свідки представники потерпілого, було допитано ОСОБА_12 , який є законним представником потерпілого.

Зазначає, що з початку слідства він визнав свою вину та жалкує про вчинене, сам є батьком малолітніх дітей, та готовий нести заслужене покарання. З місця ДТП він одразу не зник, а відвіз дітей до лікарні та, перебуваючи у шоковому стані від того, що сталося, вже звідти поїхав на роботу, а коли дізнався від працівників поліції, що діти в лікарні, то відразу почав надавати кошти на їх лікування.

Вказує, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його роботи та джерела доходу, що потягне неможливість як виплати присуджених з нього сум, так і утримання ним власної сім`ї.

Також зазначає, що позивачем в позові, а судом в оскаржуваному вироку всупереч вимогам ЦПК України належним чином не обґрунтовано та не вмотивовано наявність і розмір матеріальної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які на задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого наполягали з викладених у ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь в суді першої інстанції, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її безпідставність; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора щодо, відповідно, суворості та м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, то вони не є достатньо обґрунтованими.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, якими судом було визнано визнання своєї вини та часткове відшкодування шкоди у розмірі 10.000, 00 грн.; відсутність обставин, що обтяжують покарання; відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що останній раніше судимий, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину.
Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання, найсуворішого за видом та розміром з числа передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк, та про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в один рік.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини, на які посилається цей апелянт, - фактичні обставини кримінального правопорушення, дії обвинуваченого після його вчинення, його ставлення до скоєного, - були відомі суду, досліджені під час судового розгляду, проаналізовані у вироку і достатньою мірою взяті до уваги при призначенні покарання.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений під час судового розгляду свою вину визнав, втім дана обставина не мала місця під час досудового розслідування, не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що суд грунтовно врахував саме позицію обвинуваченого на час судового розгляду та ухвалення вироку.

Доводи прокурора щодо того, що обвинувачений є раніше судимою особою, на думку колегії суддів, не обгрунтовують достатньою мірою вимоги його апеляційної скарги зважаючи на те, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення за своїм характером є неумисним злочином, а згідно анкетним даним обвинуваченого його було засуджено останній раз 18.05.2004 р., звільнився він 20.07.2011 р., будь-які відомості про протиправну діяльність ОСОБА_7 з часу останнього засудження відсутні.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення обвинуваченого неможливим без ізоляції його від суспільства.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених вище щодо обґрунтування законності та справедливості цього покарання.

Доводи обвинуваченого про те, що суд недостатньою мірою врахував обставини, що пом`якшують його покарання, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки фактично ці обставини були достатньою мірою враховані при звільненні обвинуваченого від покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України.

Посилання обвинуваченого на те, що призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є несправедливим та ускладнить його матеріальне становище, оскільки його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами, а також він має додатковий заробіток від надання послуг таксі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактичні обставин вчинення кримінального правопорушення, - скоєння з грубої необережності наїзду на малолітнього пішохода на пішохідному переході, з заподіянням останньому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, не повернення на місце пригоди та не повідомлення органів поліції про неї, - дають належні достатні підстави для застосування такого додаткового покарання.

Крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутнє підтвердження того, що робота обвинуваченого істотно залежить від наявності в нього посвідчення водія, або що ним дійсно надаються послуги таксі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у прокурора були відсутні повноваження щодо пред`явлення позову від імені комунального закладу "Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що прокурором у позові наведені належні підстави його подання, зокрема зазначено, що згідно п. 12 Положення про Департамент охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 28.12.2012 р. № Р-981/0/3-12, зазначений департамент здійснює фінансування закладів охорони здоров`я, що утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових ресурсів, що свідчить про наявність інтересів держави у спірних правовідносинах.

Також не є обгрунтованими посилання цього апелянта на те, що позивачем та судом не було доведено наявність та розмір моральної шкоди. Так, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як було встановлено судом першої інстанції, у межах вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення ОСОБА_11 , малолітній син цивільного позивача ОСОБА_12 , отримав травми, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що потягло необхідність його госпіталізації та тривалого лікування та безумовно потягло для позивача моральні страждання, переживання, незручності, порушення звичного укладу життя та інші негативні явища, наявність яких стала підставою для задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.
Крім того, у цивільному позові ОСОБА_12 з дотриманням вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, в чому, на думку позивача, полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, та наведені міркування, з яких він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, з якими погодися суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав як для пом`якшення, так і для посилення призначеного обвинуваченому покарання, а також для зміни вироку в частині вирішення цивільних позовів, та вважає за необхідне апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого залишити без задоволення.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.02.2017 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4