Справа № 449/836/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/463/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження № 0000276 від 07 червня 2016 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с.Нестюки Золочівського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою,раніше не судимого, непрацюючого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

за ч. 1 ст. 115 КК України,
за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року,

встановила:
вироком Личаківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 119 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 07 червня 2016 року до набрання даним вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу фактичного затримання, а саме з 07 червня 2016 року.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено без змін тримання під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, Обвинувачений ОСОБА_6 07 червня 2016 року близько 15:00 год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння під час суперечки, яка виникла на грунті неприязних сімейних відносин із своєю дружиною ОСОБА_10 , знаходячись на гужовій підводі та тримаючи в руках вила, якими скидав сіно біля приміщення стодоли, що знаходиться в нежитловому господарстві по АДРЕСА_2 , кинув вилами в напрямку ОСОБА_10 , яка в цей час знаходилась в приміщенні стодоли та нахилилася, щоб підняти сіно і в результаті чого скоїв вбивство з необережності, влучивши в ділянку життєво важливого органу голову, чим спричинив ОСОБА_10 , згідно висновку експерта №38/16 від 04.07.2016 року відкриту черепно-мозкову травму у вигляді проникаючого дірчатого перелому правої скроневої кістки з пошкодженням тканини правої великої півкулі головного мозку, паренхіматозними крововиливами навколо пошкодження, субдуральним крововиливом в правій скроневій ділянці, який поширювався на основу головного мозку, розлитими субарахноідальними крововиливами обох великих півкуль головного мозку та раною в правій скроневій ділянці, які ускладнились набряком-набуханням та компресією головного мозку, від чого ОСОБА_10 померла на місці події.

Таким чином, скоїв злочин передбачений ст.119 КК України.

На вирок суду прокурора ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що наведені судом у вироку висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та такі не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Апелянт вказує, що перекваліфіковуючи дії засудженого судом у вироку зазначено, що дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані не правильно та така кваліфікація не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому їх слід перекваліфікувати на ст. 119 КК України з підстав, що ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що обвинувачений мав умисел на позбавлення життя потерпілої і наявними вилами він навмисно наніс їй удар в голову, від чого та померла.
Зазначає, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що жодного конфлікту між ним та його дружиною в той день не було, що не відповідає дійсності та спростовується показами неповнолітніх свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (сини обвинуваченого) які вказали, що між батьком і матір`ю виникла суперечка, мати обзивала батька алкоголіком, після чого мати впала на земля та з голови в неї текла кров. Судом у вироку не проведено жодного аналізу та не надано оцінки, не аргументовано чиї покази бере за основу обвинувачення, а чиї покази не враховує, та з яких підстав.
Крім цього, наголошує, що згідно даних Дослідницького розділу психологічної частини Висновку судово-психіатричного експерта № 94 від 13.07.2016 щодо ОСОБА_6 , який досліджений в судовому засіданні, зазначено, що перед подією вживав горілку та будучи знервованим через образи з боку дружини, зробив різкий рух, вила вирвались з його рук та влучили в дружину. Окрім цього, ОСОБА_6 визнав, що в нетверезому стані йому траплялося наносити побої дружині, коли вона йому влаштовувала скандали. Побої, які ОСОБА_6 наносив своїй дружині, підтвердили його діти. Згідно Мотивувального розділу психологічної частини вказаного висновку зазначено, що якщо суд визнає провину ОСОБА_6 ,, то агресивна реакція нетверезого ОСОБА_6 на дорікання з боку дружини була звичною, виникала регулярно, не була для нього надзвичайною емоційною реакцією.
Підкреслює, що судом у вироку зазначено, що в обвинуваченого раптового конфлікту, який би породив умисел на позбавлення життя не було.
Звертає увагу, що судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , саме кинув вила, а не такі вислизнули, як стверджував обвинувачений в ході його допиту в судовому засіданні, в сторону своєї дружини, що також підтверджується дослідженим та оглянутим в судовому засіданні слідчого експерименту за участю обвинуваченого та заявою останнього про вчинення кримінального
Стверджує, що судом у вироку не надано жодної оцінки, про те, що із врахуванням відстані до потерпілої (біля 3 метрів) та знаряддя вчинення злочину (вила), свідчить про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України, а не за ст. 119 КК України.
Акцентує, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме покази неповнолітніх свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (сини обвинуваченого), висновок судово-психіатричного експерта № 94 від 13.07.2016 щодо ОСОБА_6 . Крім цього, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Зазначає, що суд першої інстанції змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в порушення вимог ч.3 ст.374 КК України не виклав у вироку формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним, а лише навів обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких ОСОБА_6 обвинувачувався органом досудового розслідування.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, висновки суду щодо вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення за ст. 119 КК України відповідають фактичним обставинам справи, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 доводиться, зокрема, показами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_13 , допитаних неповнолітніх свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в присутності педагога ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_16 , свідка ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_18 , висновком експерта № 38/16 від 04.07.2016 р., оглянутим в судовому засіданні відеозаписом слідчого експерименту та протоколом слідчого експерименту від 08.06.2016 р., висновком судово-психіатричного експерта № 94 від 13.07.2016 р. відносно ОСОБА_6 , яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Отже, доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги покази неповнолітніх свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та висновок судово-психіатричного експерта № 94 від 13.07.2016 р. відносно ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження.

Так, допитані неповнолітні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в присутності педагога ОСОБА_14 , пояснили, що 07.06.2016 р. матір з батьком розвантажували сіно та сварились і побачили, як матір впала на землю, в неї з голови текла кров. Батько кинувся до неї на допомогу, намагався привести до тями, сказав викликати швидку медичну допомогу. Самого моменту, як батько кинув вила не бачили.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заперечуючи апеляційну скаргу пояснив, що між ним та дружиною конфлікту не було, просто словесна перепалка, скинули сіно з одної підводи, залишилась ще одна, треба було ще одного чоловіка на допомогу, наміру вбивати дружину в нього не було, у них є неповнолітні діти. Вила наче вислизнули з його рук, після того, як побачив, що вила влучили в дружину почав надавати їй допомогу, попросив сина викликати карету швидкої допомоги.

Щодо доводів апеляційної скарги про невелику відстань до потерпілої і сили з якою обвинувачений кинув вила, то ОСОБА_6 під час розвантаження сіна вилами, для переносу його в приміщення стодоли змушений був прикладати силу, в результаті чого, такі були кинуті в приміщення стодоли..

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» передбачено, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

На думку колегії суддів, стороною обвинувачення не доведено перед судом, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України та як вірно встановлено судом першої інстанції, така кваліфікація свого підтвердження не знайшла в судовому засіданні, а тому правильно судом перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 на ст. 119 КК України. При цьому такий висновок судом першої інстанції зроблено на основі проаналізованих зібраних та досліджених по справі доказів та оцінки їх в сукупності,

Тобто, виходячи з локалізації, характеру, ступеня тяжкості та механізму утворення тілесних ушкоджень, а також характеру, хронології і послідовності дій обвинуваченого, та об`єктивної спроможності дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що обвинувачений кидаючи вила в сторону потерпілої не маючи умислу на позбавлення її життя не передбачав можливості настання таких наслідків, хоча повинен і міг їх передбачити. При цьому на відсутність умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілої вказують обставини справи і поведінка обвинуваченого під час подій та після заподіяння смерті потерпілій. Зокрема, його поведінка під час подій не вказувала не те, що обвинувачений бажав смерті потерпілій. Між ними були нормальні відносини, при них були двоє неповнолітніх дітей, раптового конфлікту, який би породив умисел на позбавлення життя у обвинуваченого не було. Він планував розгрузити підводу та їхати ще раз привести сіно. Окрім того, після заподіяння тілесних пошкоджень, обвинувачений намагався привести до тями дружину, направив сина викликати карету швидкої медичної допомоги і постійно був із дружиною до приїзду фельдшера.

Поєднання обставин, обстановки та умов, за яких було скоєно кримінальне правопорушення ОСОБА_6 , дає підстави вважати, що останнім скоєно кримінальне правопорушення передбачене, саме, ст. 119 КК України.

Покликання в апеляційній скарзі апелянтом про те, що суд першої інстанції не виклав у вироку формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним не відповідає дійсності, оскільки у вироку, суд першої інстанції, чітко виклав обставини кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК України та формулювання обвинувачення за цією статтею, які вважав доведеними.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, а тому наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи про незаконність вироку суду першої інстанції є необґрунтованими.

При перевірці справи та прийнятого рішення, колегія суддів, не виявила допущених істотних порушень КПК України чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку суду.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому відмовляє прокурору в задоволенні його апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
постановила:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з часу отримання копії рішення суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4