УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2
провівши в приміщенні суду в м. Києві судове засідання у кримінальному провадженні №0005409 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.2 ст. 189, ч.1 ст.345, ч.2 ст.345 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
встановив:
У провадженні суду перебуває вказане кримінальне провадження.

Ухвалою суду від 23.11.2015 запобіжний захіб ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , залишено без змін протягом всього розгляду кримінального провадження до моменту його припинення за встановленими законом обставин.
Заборонено йому залишати житло, за адресою: АДРЕСА_1 , з 20 год. 00 хв. до 08 год.00 хв. без дозволу Дніпровського районного суду м.Києва.

Зобов`язано останнього: прибувати за кожною вимогою до Дніпровського районного суду м.Києва; носити електронний засіб контролю.

В той же час, 29.06.2016 прокурором ОСОБА_4 подано заяву про роз`яснення цього судового рішення в частині строку застосування самого запобіжного заходу та покладених обов`язків, бо вона є для нього не зрозумілою у світлі положень ч. 4 ст. 196 КПК України.

Тож, суд заслухавши думки учасників судового процесу з цього питання, а саме прокурора, який заяву підтримав, просив задовольнити, сторони захисту, яка поклалася на розсуду суду, дослідивши матеріали кримінального провадження, які стосуються цього питання, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК України).
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).
Бо, втручання «згідно із законом», це значить, втручання, яке повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України», п.42; «Сілвер та інші проти Сполученого Королівства», п.84; «Кузнецов проти України», п.134; «Шалімов проти України», п.84; «Петра проти Румунії», п.36).

Вираз «передбачено законом» визначає, що втручання грунтувалося на внутрішньому праві (рішення ЄСПЛ у справі «Michaud v. France» п.94).

При цьому у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (п. 43 рішення) ЄСПЛ наголосив, що вислів «згідно із законом» не тільки передбачає дотримання національного права, а й стосується якості цього права, вимагаючи, щоб воно не суперечило принципу верховенства права.

Так, у п. 49 рішення у справі «Волохи проти України» зазначено: верховенство права ґрунтується на тому, що втручання органів виконавчої влади в права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай здійснюється судовим органом як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Таким чином, «згідно із законом» вимагає, щоб: відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; була забезпечена якість відповідного законодавства; воно було доступне відповідній особі, яка, крім іншого, повинна бути здатна передбачити його наслідки для себе; це законодавство відповідало принципу верховенства права.

У цій ситуації, в рамках національного законодавства, сам порядок, умови розгляду підстави застосування запобіжних заходів на стадії досудового розслідування та судового провадження регламентований Главою 18 КПК України.

Так вказують на те, що законодавець, маючи намір однією статтею чи частиною статті урегулювати одночасно дві стадії кримінального провадження: досудове розслідування та судове провадження, вживає словосполучення «слідчий суддя, суд», а при врегулюванні однієї стадії досудового розслідування вживає лише словосполучення «слідчий суддя».

Тому, у разі не вжиття законодавцем відповідного словосполучення «слідчий суддя, суд», застосовувати аналогію процесу для стадії судового провадження є неправильним.

Так, згідно ч. 4 ст. 196 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту зазначеної норми, її сфера дії розповсюджується як на стадію досудового розслідування, так і на стадію судового розгляду.

Разом з тим в ч. 6 ст. 181 КПК України вказано, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. Також в статті зазначено, що у разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування та сукупний строк тримання під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати 6 місяців.

З викладеного вбачається, що ч. 6 ст.181 КПК України регулює лише стадію досудового розслідування, а отже під час судового провадження її не слід застосовувати, оскільки продовження дії домашнього арешту на стадії судового провадження КПК України взагалі не передбачено.

Вказаний запобіжний захід діє протягом всього судового провадження до моменту його припинення за встановлених законом обставин та строк його дії під час судового провадження КПК України не обмежено.

Положення Глави 18 КПК України передбачають можливість продовження дії таких запобіжних заходів як: тримання під вартою (на стадії досудового та стадії судового розгляду), домашнього арешту (на стадії досудового розслідування) та дію обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, Верховним Судом України, а також за нововиявленими обставинами.

За таких обставин, судом, на виконання вищевказаних положень кримінального прооцесуального законодавства в ухвалі від 23.11.2015 визначено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешт, який діє протягом всього кримінального провадження до моменту його припинення за встановлених законом обставин, тобто до постановлення кінцевого судового рішення (ухвали про закриття провадження, вироку виправдувального/визнання винуватою особи тощо) та його вступу в законну силу або ж до зміни судом запобіжного заходу на інший, а тому продовження не потребує.

Тобто, ухвала суду у цій частині є зрозумілою.

А тому суд не знаходить підстав для її роз`яснення в цій частині у порядку ст. 380 КПК України.

Тим паче, що необхідність такого роз`яснення з цього питання фактично зводиться до не знання заявником положень КПК України, а саме порядку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на стадії судового провадження, але суд не має можливості у порядку ст. 380 зазначеного Кодексу роз`яснювати учасникам процесу норми КПК.

Щодо необхідності роз`яснення ухвали в частині терміну продовження дії обов`язків, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 6 ст.194 КПК України, обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Згідно ч. 2 ст. 114 КПК України будь-які строки не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом.
Тобто, враховуючи наявність граничного строку покладення обов`язків з числа передбачених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу у її частині 6, строк таких обов`язків не може перевищувати його (граничний строк).
У даному випадку ухвалу про покладення таких обов`язків було постановлено 23.11.2015, а тому, строк її застосування, в цій ситуації, беручи до уваги конструкцію резолютивної частини судового рішення, закінчується у дату настання граничного строку, тобто через два місяці (23.11.2015 + 2 місяці).

А, тому враховуючи положення ст. 380 КПК України, суд вважає за можливе роз`яснити, що обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК були покладені на обвинуваченого у межах граничного строку регламентованого ч. 6 цієї статті Кодексу.

Керуючись ст.ст. 369-372, 376, 380 КПК України, суд

постановив:
Заяву задовольнити частково.

Роз`яснити, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2015 у кримінальному провадженні №0005409 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263; ч.2 ст. 189, ч.1 ст.345, ч.2 ст.345 КК України, було покладено обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК на обвинуваченого у межах граничного строку регламентованого ч. 6 цієї ж статті Кодексу, а саме на строк не більше двох місяців.

В іншій частині у задоволенні заяви - відмовити.

Ухвала, яка набрала законної сили в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним Кодексом України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.
Головуючий суддя: