Справа № 456/2795/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/48/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року,

з участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників обвинуваченої ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

встановила:
цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , розлучену, непрацюючу, з вищою освітою, раніше не судиму,

засуджено за ч.1 ст. 122 КК України до шести місяців обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Цивільний позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 624 грн. 13 коп. матеріальної шкоди, 2000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, 7 травня 2015 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_8 , знаходячись на подвір`ї біля будинку, що за адресою АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла ОСОБА_13 удар рукою в ділянку грудної клітки справа, а в подальшому, декілька ударів дерев`яною палицею по правій та лівій руці, в результаті чого спричинила потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця правої молочної залози, садна на кісточках 3, 4, 5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно підтверджений відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням, які відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 покликається на те, що вирок суду І інстанції ухвалений внаслідок неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що ОСОБА_14 був безпосереднім очевидцем конфлікту між нею та ОСОБА_13 і в судовому засіданні детально описав ніж, який тримала в руках ОСОБА_13 та газовий балончик, а також палку, яку тримала вона ОСОБА_8 , але не намагалась вдарити нею ОСОБА_13 , а лише відмахувалась від її лівої руки, в якій остання тримала ніж і на яку прийшовся удар палицею. Пояснив, що події відбувались не умисно, а в ході самозахисту. Крові та інших ознак травми на тілі ОСОБА_13 не було. Крім цього ОСОБА_13 бризнула з газового балончика в обличчя ОСОБА_8 , при цьому частина газу попала йому в обличчя, оскільки знаходився позаду ОСОБА_8 . Додав, що інших очевидців на місці конфлінкту не було, після його завершення бачив на руці ОСОБА_8 кров і особисто зателефонував дільничному інспектору міліції та повідомив про подію. Також зазначив, що за півроку до травня 2015 року, ОСОБА_13 ходила з гіпсовою пов`язкою на руці.

Наголошує, що суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , мотивуючи це тим, що останні перебувають в дружніх стосунках з обвинуваченою та неприязних відносинах із потерпілою ОСОБА_13 , а тому дають неправдиві показання з метою уникнення відповідальності обвинуваченою ОСОБА_8 , але не врахував, що останні були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а якщо суд прийшов до такого висновку, то свідки повинні були бути притягнені до кримінальної відповідальності, однак судом відповідна ухвала не постановлялась, жодних відомостей до ЄРДР за вчинення кримінального правопорушення за ознаками ст. 384 КК України не вносилось.

Акцентує, що в діях ОСОБА_15 та ОСОБА_14 відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 384 КК України, оскільки їхні показання є абсолютно правдивими та об`єктивними і не були спростовані жодними іншими належними та допустимими доказами.

Покликається на те, що показання свідка ОСОБА_16 зафіксовані системою «Камертон» повністю суперечать тексту, викладеному у вироку суду.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_17 лікар-травматолог, в своїх показаннях у суді пояснив, що не пам`ятає, коли конкретно зверталась за медичною допомогою потерпіла та не може пригадати, коли відбулась сама подія, оскільки у нього багато пацієнтів.

Наголошує, що згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_17 , ОСОБА_13 до нього на прийом прийшла о 18 год. 00 хв. 07 травня 2015 року, разом з тим, згідно протоколу огляду місця події від 07 травня 2015 року., саме в цей час, тобто в період з 18 год. 00 хв. до 18 год. 35 хв., ОСОБА_13 приймала участь у вищезазначеній слідчій дії та добровільно видала слідчому газовий балончик, який органом досудового розслідування визнано речовим доказом, а тому вважає, що показання свідка ОСОБА_17 не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать зібраним матеріалам кримінального провадження і не можуть бути прийняті до уваги.

Зазначає, що ОСОБА_18 у судовому засіданні був допитаний з істотним порушенням вимог КПК України, а тому його показання не можуть бути прийняті як належний та допустимий доказ. Зокрема, в ході досудового розслідування останній не допитувався як свідок. Під час виконання вимог ст. 290 КПК України та відкриття матеріалів сторонам, сторона обвинувачення приховала від сторони захисту факт використання нею, в подальшому як доказу, показання вищевказаного свідка.

Акцентує, що під час проведення підготовчого засідання, сторона обвинувачення не заявляла клопотання про виклик в суд ОСОБА_18 та не зазначала, з яких саме питань він може бути допитаний. Крім цього, судом на підготовчому засіданні не постановлялась ухвала про виклик останнього як свідка, що суттєво обмежило можливості сторони захисту в підготовці до його допиту.

Разом з тим зазначає, що час подачі доказів завершився саме на підготовчому засіданні і суд був зобов`язаний дослідити лише ті докази, які сторони подали до початку судового розгляду. Постановлення ухвали про виклик та допит свідка ОСОБА_18 вже на стадії завершення судового розгляду, є порушенням як фундаментальних принципів КПК України так і принципу змагальності сторін.
Наголошує, що свої показання свідок ОСОБА_18 давав лише після того, як в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 особисто передала йому свою амбулаторну картку, однак судом не було з`ясовано чи така дійсно належить саме ОСОБА_13 , адже в суд вона потрапила не з медичного закладу на його вимогу, а була принесена самостійно потерпілою.

Покликається на те, що амбулаторна картка ні органом досудового розслідування, ні судом не оглядалась та не долучалась до матеріалів кримінального провадження як відповідний доказ і не була пред`явлена стороні захисту в ході відкриття матеріалів сторонами, а тому правдивість записів у ній викликає об`єктивні сумніви, оскільки принесли її в суд лише через рік після події, яка була предметом розгляду кримінального провадження.

Також зазначає, що в ході допиту свідок ОСОБА_18 не зміг точно повідомити коли саме до нього зверталась ОСОБА_13 і лише полиставши в суді надану потерпілою амбулаторну картку сказав, що остання приходила до нього 12 травня 2015 року, вже будучи з гіпсовою пов`язкою. Крім цього, без дозволу головуючого, потерпіла ОСОБА_13 постійно втручалась в допит, підказуючи свідку відповіді на поставлені йому запитання. Дані порушення зафіксовані системою "Камертон", однак суд не дав їм належну оцінку. Поряд з цим, на запитання представника потерпілої: "Чи оглядав він рентгензнимок на момент поступлення ОСОБА_13 в травмпункт", останній ухилився від прямої відповіді, адже він не приймав ОСОБА_13 07 травня 2015 року, а лише вперше побачив її 12 травня 2015 року.

Звертає увагу на те, що під час допиту ОСОБА_18 прокоментував рентгензнимок від 25 червня 2015 року зазначивши про наявність кісткової мозолі, що свідчить про зростання перелому. Також свідок зазначив, що повторні рентгензнимки слід скеровувати на повторну експертизу, однак це залишилось поза увагою суду. Крім цього вказав, що лише лікар-рентгенолог може кваліфіковано описати рентгензнимок і саме лікар-рентгенолог робить відповідні записи в журналі реєстрації рентгензнимків.

Акцентує, що суд відмовився витребувати та оглянути журнал реєстрації рентгензнимків, на який посилався свідок ОСОБА_18 .

Наголошує, що лише по результатам повторної комісійної судово-медичної експертизи, про яку сторона захисту заявляла в клопотанні і в задоволенні якого було відмовлено, та дослідивши усю медичну документацію, експерти могли б об`єктивно встановити давність спричинення тілесного ушкодження та ступінь його важкості.

Покликається на те, що висновок експерта №177 від 15 травня 2015 року не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ, оскільки у ньому відсутній докладний опис проведених експертом досліджень, а тому має місце істотне порушення норм кримінального процесуального законодавства, зокрема ч.1 ст. 101 КІІК України.
Зазначає, що допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_19 пояснив, що особисто не оглядав місце ймовірного перелому у потерпілої ОСОБА_13 , тобто місцезнаходження так званої травми і мав сумніви щодо об`єктивності діагнозу - "відкритий перелом правої ліктьової кістки", однак переписав цей діагноз з амбулаторної картки, яку йому надали, всупереч встановленому законом порядку, не відповідальні посадові особи медичного закладу, де проходила лікування ОСОБА_13 чи інші медичні працівники, а принесла особисто ОСОБА_13 , що викликає сумніви у тому, що остання принесла саме свою амбулаторну картку і що саме її амбулаторну картку оглядав експерт.

Акцентує, що під час допиту експерт не зміг відповісти на ряд запитань.

Наголошує, що під час досудового розслідування та в ході судового розгляду, вищевказана медична документація, не оглядалась та не долучалась до матеріалів кримінального провадження як доказ, попри заявлене стороною захисту клопотання від 27 червня 2015 року за вих.№2. Крім цього, заявлялось клопотання про призначення та проведення повторної комісійної судово-медичної експертизи, в чому було безпідставно без жодного аргументованого обґрунтування відмовлено постановою від 27 червня 2015 року, винесеною слідчою ОСОБА_20 .

Крім цього зазначає, що постанова про призначення судово-медичної експертизи, від 08 травня 2015 року, винесена не уповноваженою на те посадовою особою, тобто неналежним суб`єктом отримання доказів, адже слідчий ОСОБА_21 , який виносив постанову не включений до складу слідчої групи і керівником слідчого підрозділу йому не доручалось проводити будь-які слідчі дії у даному кримінальному провадженні. Також, в матеріалах кримінального провадження є доручення про проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_22 , датоване 08 травня 2015 року (а.с.4); витяг з ЄРДР від 08 травня 2015 року де вказаний слідчий ОСОБА_22 (а.с.3); два витяги з ЄРДР від 19 травня 2015 року де вказана слідчий ОСОБА_20 (а.с.1-2). Витягів з ЄРДР із прізвищем слідчого ОСОБА_21 немає.

Покликається на те, що визнання доказів такими, що отримані неналежним суб`єктом, матиме місце тоді, коли слідчий почав кримінальне провадження без призначення керівним органом досудового розслідування та не включений до складу слідчої групи.

Зазначає, що потерпіла ОСОБА_13 часто створювала конфліктні ситуації, як із своїми сусідами, так і з мешканцями мікрорайону, про що свідчать неодноразові колективні скарги та відповіді і офіційні застереження з правоохоронних органів, зокрема, стороною захисту було подано до суду та долучено як доказ відповідні документи.

Акцентує, що будучи допитаною у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 проявила нещирість, даючи суду неправдиві відомості, зокрема стосовно своєї участі у слідчій дії - огляді місця події, проведеній 07 травня 2015 року в період з 18 год. 00 хв. до 18 год. 35 хв. Крім цього, ОСОБА_13 заявила, що слідчий ОСОБА_21 сфальсифікував протокол огляду місця події. В свою чергу, допитаний у судовому засіданні як свідок слідчий ОСОБА_21 , категорично заперечив вчинення фальсифікації процесуального документу, а саме протоколу огляду місця події.

Наголошує, що як прокурор, який подав даний протокол до суду як доказ, так і суд, прийшли до висновку, що слідчим ОСОБА_21 не вчинялась фальсифікація цього процесуального документа і відносно такого не вносились відомості в ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України.
Крім цього акцентує, що потерпіла ОСОБА_13 під час першого її допиту в суді, приховала той факт, що у неї раніше була травма саме правого передпліччя, яке зі слів ОСОБА_13 , їй травмувала ОСОБА_8 07 травня 2015 року. Зокрема, у відповіді із Стрийської ЦРЛ №632 від 05 серпня 2015 року вказано, що 24 квітня 2014 року в 21 год. 30 хв. у ТП невідкладної медичної допомоги зверталась ОСОБА_13 з травмою правого передпліччя.

Покликається на те, що дана інформація повністю відповідає показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та її ОСОБА_8 показанням і спростовує показання потерпілої ОСОБА_13 , відносно відсутності у неї раніше травм правого передпліччя.

Зазначає, що постаючи перед фактом беззаперечних доказів, в кінці судового розгляду потерпіла ОСОБА_13 була змушена визнати, що у неї раніше було травмоване передпліччя і це дає всі підстави сумніватись в об`єктивності висновку судово-медичної експертизи, щодо давності отриманого тілесного ушкодження.

Звертає увагу на те, що слід критично відноситись до слів потерпілої стосовно обставин події, адже вона категорично заперечувала наявність у неї в руках ножа, однак, згідно висновку експерта №184, який знаходиться в матеріалах даного кримінального провадження, травму ОСОБА_8 спричинено саме колюче-ріжучим предметом. Крім цього наголошує, що факт наявності ножа в руках ОСОБА_13 не заперечує й сторона обвинувачення, адже прокурором подано до суду як доказ, разом з матеріалами кримінального провадження, довідку за вих.№9366, згідно якої в ході розслідування кримінального провадження №0000709 встановлено, що за вказаних обставин ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді подряпини на кисті правої руки не внаслідок умисних дій ОСОБА_13 , а внаслідок власної необережності, коли махнула правою рукою і подряпалась до ножа, що був в руках ОСОБА_13 .
Вважає, що у зв`язку з нещирістю показань потерпілої ОСОБА_13 , такі не заслуговують на довіру.

Покликається на те, що суд у вироку незаконно та безпідставно послався на протокол одночасного допиту потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_8 від 25 травня 2015 року як на доказ, оскільки на момент проведення вищевказаної слідчої дії вона ОСОБА_8 перебувала у статусі свідка, однак в подальшому її процесуальний статус змінився, оскільки 25 червня 2015 року було повідомлено про підозру. Вважає, що даний факт суперечить п.6 ч.2 ст. 87 КПК України, згідно якого, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Крім цього зазначає, що 03 листопада 2015 року стороною захисту було подано відповідне клопотання про визнання ряду доказів недопустимими та такими, що не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень. Отримавши його, суд на місці ухвалив розглянути дане клопотання в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку, однак так і не прийняв рішення по заявленому клопотанню і не дав йому правової оцінки та жодним чином не відобразив це у вироку.

Акцентує, що ставить під сумнів об`єктивність проведення досудового розслідування оскільки, призначаючи проведення судово-медичної експертизи, слідчим не було поставлено запитання перед експертом щодо того, чи могла потерпіла вчиняти будь-які активні дії з наявним у неї тілесним ушкодженням (відкритим переломом), та чи потребувала негайної медичної допомоги замість того, щоб спочатку йти в міліцію, писати заяву, приймати участь у слідчій дії - проведенні огляду місця події, а лише потім йти до лікарів; не було призначено та проведено комплексної хімічної та медичної експертиз по газу, що міститься в газовому балончику, який органом досудового розслідування визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження, так як нервово-паралітичний газ, який міститься в такого типу газових балончиках, є вкрай небезпечним не тільки для здоров`я особи, щодо якої його застосовано (може викликати сліпоту, а це в свою чергу кваліфікується як умисне тяжке тілесне ушкодження), але й може призвести до асфіксії внаслідок удушення та паралічу органів дихання, що в свою чергу слід кваліфікувати як замах на вбивство. Також не було призначено та проведено фізико-хімічної експертизи одягу ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , щодо наявності залишків токсичної речовини аналогічної тій, що міститься у газовому балончику.

Акцентує, що за таких обставин слід застосувати ст. 36 КК України оскільки, вона діяла в межах необхідної оборони і в зв`язку з чим, не може бути притягнута до кримінальної відповідальності, а тому постає питання про притягнення до кримінальної відповідальності вже самої ОСОБА_13 .

Зазначає, що відносно неї досудове розслідування було проведено упереджено та необ`єктивно, оскільки, стороною обвинувачення проводились слідчі дії лише на підтвердження показань ОСОБА_13 і не приймалися до уваги та не перевірялися жодні доводи сторони захисту.

Звертає увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження є доручення слідчого на встановлення місцезнаходження палиці, якою нібито вона наносила удари ОСОБА_13 , але немає жодною доручення, стосовно встановлення місцезнаходження ножа, яким ОСОБА_13 спричинила їй тілесні ушкодження. Разом з тим зазначає, що органом досудового розслідування так і не було встановлено знаряддя злочину, яким вона нібито спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_13 , а тому підозра про те, що тілесне ушкодження спричинено саме палицею, базується виключно на припущеннях.

Покликається на те, що слід звернути увагу на безвідповідальне ставлення працівників Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області щодо неналежного виконання доручень слідчого.

Наголошує, що в матеріалах кримінального провадження є відповідь на вищевказане доручення слідчого, яка складається лише з одного рапорту ВДІМ Стрийського МВ ГУМВСУ у Л/о ОСОБА_23 , в якому він обмежився лише одним реченням, що нібито "обходив територію і нічого не знайшов", а тому виникають питання відносно того, яку територію, коли та з ким він обходив, які технічні засоби використовував, що зробив для належного виконання доручення? Припускає, що дане доручення належно виконано не було, адже у вищевказаному рапорті відсутня дата та резолюція безпосереднього керівника підрозділу, в якому ніс службу працівник міліції.

Акцентує, що будучи допитаною у судовому засіданні, на відміну від потерпілої ОСОБА_13 , давала щирі й послідовні показання, які повністю відповідають обставинам справи, зафіксованим в матеріалах кримінального провадження, що були подані до суду стороною обвинувачення як докази.

Зазначає, що сторона обвинувачення не довела її вину поза розумним сумнівом у відповідності до ч.1 ст. 373 КПК України, а суд першої інстанції повинен був ухвалити виправдувальний вирок.

Звертає увагу на те, що в підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 подала позовну заяву, однак в подальшому, в ході судового розгляду, ОСОБА_13 не давала жодних пояснень щодо того, чи підтримує свої позовні вимоги і чим їх обґрунтовує.

Покликається на те, що ОСОБА_13 не довела жодними належними та допустимими доказами факт спричинення їй як матеріальних так і моральних збитків.

Просить вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати як незаконний, і закрити кримінальне провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_8 та виступ її захисників адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про часткове задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та скасування вироку суду у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ч.2 ст. 371 КПК України передбачено, що вирок ухвалюється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Згідно положень ст. 367 КПК України під час ухвалення вироку ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім суду, який здійснює судовий розгляд. Суд вправі перервати нараду лише для відпочинку з настанням нічного часу. Під час перерви судді не можуть спілкуватися з особами, які брали участь у кримінальному провадженні. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення вироку в нарадчій кімнаті.

Таємниця нарадчої кімнати є однією із гарантій незалежності та неупередженості суду, підкорення його лише закону та забезпечення необхідних умов для повного і правильного вирішення всіх питань, обов`язкових для постановлення законного та обґрунтованого рішення, а також свідченням відсутності будь-якого стороннього впливу, спонукання або тиску на суд.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ч.1 ст. 412 КПК України передбачено, що істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з журналу судового засідання (т.2, а.с.22) та технічного запису судового засідання, суддя вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення 26 травня 2016 року о 13 год. 07 хв., де мав перебувати до 17 год. 45 хв. цього ж дня. Разом з тим, згідно витягу з Єдиного державного реєстру судових рішень та відповіді судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області на запит заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури, у вказаний вище період часу, суддя приймав рішення, зокрема у справах №456/919/16-ц, №456/1011/16-ц, №456/972/16-ц, №456/1010/16-ц, №456/1019/16-ц, що на думку колегії суддів є порушенням таємниці нарадчої кімнати.

Наведене, на думку колегії суддів є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не може бути усунуте судом апеляційної інстанції, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Скасовуючи вирок місцевого суду та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, колегія суддів не вирішує питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Колегія суддів вважає, що при новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно перевірити доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 і постановити законне, обґрунтоване та належним чином мотивоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 задоволити частково.

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4