АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008583, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Армянськ, Автономної Республіки Крим, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 307 КК України на 3 роки позбавлення волі; вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та їй призначено покарання у виді двохсот годин громадських робіт.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів із застосуванням ст. 72 КК України, шляхом повного складання призначеного покарання за даний злочин та покарання, призначеного вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України у виді 3 років позбавлення волі, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді 3 років 25 днів позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на три роки, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України (у редакції Закону №1254-VI від 14 квітня 2009 року), на ОСОБА_6 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнана винуватою в умисному нанесенні легкого тілесного ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 125 КК України, за таких обставин.

23 липня 2015 року, приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 знаходилася за адресою свого проживання, а саме: в квартирі АДРЕСА_3 , де також перебував її цивільний чоловік ОСОБА_8 , його мати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В цей же день, приблизно о 13 години 00 хвилин, у вказану квартиру до свого сина ОСОБА_11 , який на той час перебував на роботі, прийшла ОСОБА_12 для того, щоб допомогти йому з прибиранням та іншими господарськими справами. До ОСОБА_12 під час прибирання в кімнаті ОСОБА_11 підійшла ОСОБА_6 , яка зробила їй зауваження з приводу заміни постільної білизни на ліжку ОСОБА_11 . В подальшому між жінками виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 пішла на кухню, де з кухонної шафи, взявши в праву руку дерев`яну ступку для картоплі та повернувшись до кімнати, умисно, на ґрунті раптово-виниклих під час суперечки неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, та бажаючи їх настання, нанесла один удар дерев`яною ступкою в область голови потерпілої ОСОБА_12 , спричинивши їй тілесне ушкодження у вигляді одного синяка в ділянці чола по центру та зліва, з переходом в проекцію лівої брови на фоні припухлості м`яких тканин, яке згідно висновку експерта №2100 від 24 липня 2015 року, за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Не погоджуючись з вказаним вироком, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої унаслідок м`якості, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком на 200 годин. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю злочинів, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин за даним вироком, та покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, які виконувати самостійно. У решті вирок суду залишити без змін.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 70 КК України та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», незаконно визначив ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом повного складання призначених покарань за даним вироком, та вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, призначивши покарання у виді 3 років 25 днів позбавлення волі, із звільненням від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки.
Крім того, зазначав, що ухвалюючи рішення про звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, суд першої інстанції не дав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_6 раніше судима за злочини у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, має непогашені та не зняті у встановленому законом порядку судимості, на час вчинення кримінального правопорушення суспільно корисною працею зайнята не була.
На думку апелянта, унаслідок неправильного застосування судом першої інстанції ч. 4 ст. 70 КК України, обвинуваченій незаконно призначено занадто м`яке остаточне покарання за сукупністю злочинів із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 за наведених у ній обставин, обвинувачену ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, надавши обвинуваченій ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченою, досліджувались судом за її згодою та згодою інших учасників кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченою та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченої, яка повністю визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченої та юридична оцінка її злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Згідно пункту 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю або частково та ухвалити новий вирок.
Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 2 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, унаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання за інкриміноване їй кримінальне правопорушення, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини та щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та у відповідності до вимог закону, призначив їй покарання у виді та межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.
Разом з тим, обгрунтованими є доводи прокурора у апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції ч. 4 ст. 70 КК України при визначенні обвинуваченій остаточного покарання за сукупністю злочинів.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, який набрав законної сили, ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, та покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

При цьому до постановлення вказаного вироку, 23 липня 2015 р. ОСОБА_6 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, за який вона засуджена вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року до покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів, рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК України остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.
Коли особа, щодо якої застосовано таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З наведеного убачається, що ухвалюючи рішення про визначення ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції без законних на те підстав застосував принцип повного складання покарання за даним вироком та покарання, призначеного вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, що є недопустимим.
За вказаних умов кожний вирок підлягає самостійному виконанню.

Наведене дає колегії суддів підстави для висновку, що ухвалюючи вирок, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, що потягло за собою неправильне призначення обвинуваченій остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України.
Отже, визначене ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання колегія суддів уважає таким, що пов`язане з неправильним тлумаченням закону, яке суперечить його точному змісту, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особі обвинуваченої, не сприятиме її виправленню та попередженню вчиненню нею нових злочинів.

У зв`язку з цим, на думку колегії суддів, вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 3 ст. 413; ст. 414 КПК України в частині застосування ч. 4 ст. 70, ст.ст. 75, 76 КК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами пунктів 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким засуджена має відбувати призначене їй за вироком суду першої інстанції покарання.

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, слід виконувати самостійно.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 а також запобігання вчиненню нею нових злочинів.

Керуючись статтями 373, 374, 404, 405, пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ст. 413, пунктом 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420, ч. 1 ст. 458 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 задовольнити

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_6 засудженою вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_6 призначити остаточне покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт за даним вироком, та 3 (трьох) років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України із звільненням від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2015 року, які виконувати самостійно.

У решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3