ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працює, не одружена, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судиму, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано невинуватою та виправдано за ч. 1 ст. 130 КК України,
обвинуваченої ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
1.Короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України та призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.
Вироком суду ОСОБА_5 виправдана за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України за недоведеністю вини.

Провадження № 11-кп/784/949/16 Головуючий суду 1 інстанції: ОСОБА_9 Категорія: ст.130 ч.1 КК України Доповідач: ОСОБА_1
2. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, який приймав участь у розгляді провадження, посилається на те, що висновки суду про недоведеність наявності в діях ОСОБА_5 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України, є хибними. Вказує, що судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_5 в період проходження обстеження в Центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області з 09.07.2010 року по 19.07.2010 року, була під розписку попереджена про те, що незважаючи на лікування, вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.

Вважає безпідставними твердження суду про те, що станом на 19.07.2010 року тестування на ВІЛ- інфекцію відносно ОСОБА_5 завершено не було, а комісія лікарів питання про наявність в неї такої інфекції не обговорювала, оскільки згідно даних медичної картки ОСОБА_5 з Миколаївського обласного Центру профілактики та боротьби зі СНІДом, останній встановлено діагноз ВІЛ- інфекція, безсимптомне носійство.

Прокурор зазначає, що той факт, що ОСОБА_10 співмешканець ОСОБА_5 не є ВІЛ інфікований, не свідчить про відсутність негативних наслідків від дій ОСОБА_5 , про які йдеться в обвинувальному акті. Стверджує, що кримінальна відповідальність за ч.1 ст. 130 КК України настає з моменту поставлення іншої особи в небезпеку зараження, а не після настання наслідків зараження чи не зараження вказаною хворобою.

Апелянт вказує, що судом не було надано належної оцінки наявним у справі доказам показанням свідка ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 , документам, які містяться в картці амбулаторного хворої ОСОБА_5 .

Крім того, посилається на процесуальні порушення в ході судового розгляду, зокрема на те, що суд після останнього слова обвинуваченої видалився в нарадчу кімнату, але в подальшому безпідставно відновив судове провадження, хоча під час останнього слова ОСОБА_5 не навела нових обставин, чим порушив вимоги ч.4 ст. 365 КПК України.

3. Встановлені судом першої інстанції обставини.

Органами досудового слідства ОСОБА_13 обвинувачується в тому, що 09.07.2010 року після проходження медичних обстежень, пов`язаних з її вагітністю, була направлена до центру з профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївсъкої області. Перебуваючи в кабінеті цього центру, відповідно до Закону України "Про запобігання захворювання на синдром набутого імунодефіциту людини (СН1Д) та соціальний захист населення" від 03.03.1998 року ОСОБА_5 була поставлена до відома про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини.
19.07.2010 року ОСОБА_5 була поставлена на диспансерний облік як особа, інфікована вірусом імунодефіциту людини. Після проведення обстеження ОСОБА_5 був поставлений діагноз: ВІЛ- інфекція, безсимптомне носійство.
ОСОБА_5 , як інфікована вірусом імунодефіциту людини, в той же день була під особистий підпис попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб, тобто лікування не буде запобігати можливості зараження нею інших осіб і вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.
Незважаючи на це, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи інфікованої вірусом імунодефіциту людини, яке нею було підписано 19.07.2010 року в Центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області, в період часу з січня 2013 року по серпенъ 2013 року регулярно здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 без застосування запобіжних заходів, не повідомивши про наявністъ в неї ВІЛ та поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ.
Органами досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КК України, як свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини, що є небезпечним для життя людини.
Виправдовуючи ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку, що жодним з досліджених судом доказів не доведено, що ОСОБА_5 своїми умисними діями, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи інфікованої ВІЛ, здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 без використання запобіжних засобів, свідомо поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ, тобто вчинила злочин, передбачений ч.1 ст. 130 КК України.
Суд прийшов до висновку, що в ході досудового розслідування та судового слідства не було доведено, що ОСОБА_5 в період проходження обстеження в Центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області з 09.07.2010 року по 19.07.2010 року, відповідно до діючого законодавства, була під розписку попереджена про те, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб та несе кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження ВІЛ.
Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який просив вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_5 винною і призначити покарання за ч. 1 ст. 130 КК України у виді 1 року позбавлення волі та застосувати вимоги ч.4 ст.70 КК України і, з урахуванням вироку Центрального районного суду м.Миколаєва від 31.05.2016 року, яким вона засуджена за ст.127 ч.2 КК України, остаточно призначити ОСОБА_5 до відбування 11 років позбавлення волі; думку обвинуваченої та її захисника, які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду без зміни; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, допитавши обвинувачену та свідка, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

4. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Апеляційний суд вважає, що виправдувальний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку не дотримався.

Так, з показань обвинуваченої ОСОБА_5 , наданих нею в суді першої інстанції та при апеляційному перегляді провадження, слідує, що вона дійсно в період вагітності сином ОСОБА_14 у 2010 році проходила обстеження та лікування у Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом. Їй було відомо, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини, але після пологів стан її здоров`я був нормальним, через що з 2010 року цей центр вона не відвідувала, жодного лікування не отримувала. Про ці обставини вона розповідала співмешканцю ОСОБА_10 . Пояснила, що перебувала у стосунках з ОСОБА_10 , оскільки кохала його та бажала народити від нього дитину, та ні в якому разі не мала на меті поставити його в небезпеку або заразити захворюванням на СНІД.

При цьому, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 вказала, що розуміла, що своєю поведінкою ставить ОСОБА_10 у небезпеку, але той на статеві стосунки із нею за таких обставин був згоден. Зазначала, що ОСОБА_10 її обмовляє, заявивши про те, що про її ВІЛ-статус він дізнався від слідчого при дачі показань в рамках іншого кримінального провадження, перебуваючи в СІЗО м. Миколаєва, так як в них з серпня 2013 року склалися неприязні стосунки.

Також вказала, що вирок Центрального районного суду м.Миколаєва щодо неї за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.127 КК України, не набрав законної сили, оскільки вона його вчасно оскаржила і на даний час знайомиться з матеріалами вказаної кримінальної справи.

Частиною 1 ст. 130 КК України передбачена кримінальна відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку вірусом імунодефіциту людини.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи, інфікованої вірусом імунодефіциту людини, яке нею підписано 19.07.2010 року в Центрі профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївської області, в період часу з січня по серпень 2013 року регулярно здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 без застосування контрацептивних заходів, не поставивши його до відома про наявність у неї ВІЛ, тобто свідомо поставила потерпілого ОСОБА_12 в небезпеку зараження ВІЛ, чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КК України.

Так, злочин, передбачений ч. 1 ст. 130 КК України, вважається закінченим з моменту поставлення в небезпеку зараження. Злочин передбачає усвідомлення, тобто знання особою про наявність у неї ВІЛ-інфекції чи іншої невиліковної інфекційної хвороби, що є небезпечною для життя людей, а також усвідомлення нею того, що вона своїми діями ставить потерпілого в небезпеку зараження.

Виправдовуючи ОСОБА_5 , суд першої інстанції послався на відсутність доказів, які б свідчили про обізнаність ОСОБА_5 про наявний в неї діагноз ВІЛ та той факт, що остання свідомо та протиправно поставила ОСОБА_12 у небезпеку зараження ВІЛ. Так, суд дійшов висновку, що до серпня 2013 року попередження про наявність в неї ВІЛ, не могло бути складене та вручене ОСОБА_5 .

Проте, аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про протилежне. До того ж, судом не надана належна оцінка показанням свідка ОСОБА_11 та матеріалам з амбулаторної картки хворої ОСОБА_5 .

Так, пославшись у вироку на інформацію Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом № 1070/10 від 03.10.2013 року, судом не взято до уваги, що дане повідомлення містить дані про встановлення діагнозу ВІЛ ОСОБА_5 та дані про перебування її малолітнього сина ОСОБА_14 на диспансерному обліку в Центрі СНІДу з 12.10.2010 року по 13.09.2012 року.

З даного повідомлення слідує, що 09.07.2010 року ОСОБА_5 була направлена лікарем-гінекологом Ж/К № 1 після обстеження до Миколаївського СНІД-центру, де оглянута лікарями: гінекологом 09.07.2010 та 12.07.2010 року, та 19.07.2010 року лікарем інфекціоністом. Додатково проведено: біохімічні обстеження 13.07.2010 року, загальний аналіз крові 13.07.2010 року, імунологічне обстеження 13.07.2010 року, вірусне навантаження 05.08.2010 року.

Після дообстеження 09.08.2010 року був встановлений діагноз: ВІЛ-інфекція, безсимптомне носійство, вагітність 31-32 тижні. З метою профілактики передачі ВІЛ-інфекції від матері до дитини призначено вживання препаратів. Дитина - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився на диспансерному обліку в Центрі СНІДу з 12.10.2010 року з діагнозом: перинатальний контакт до ВІЛ-інфекції, R 75 (не уточнений ВІЛ-статус). Народжений ВІЛ-інфікованою матір`ю. Первинне обстеження на ВІЛ в пологовому будинку ІФА+ № 26198 від 17.08.2010 року. Проведено: профілактику передачі ВІЛ від матері до дитини трьома препаратами; рання діагностика ВІЛ-інфекції методом ПЛР (полімеразної ланцюгової реакції) двічі: 09.11.2010 року, 07.02.2011 року результати негативні (генетичний матеріал ВІЛ не виявлено); заключне обстеження після 18 місяців життя методом ІФА від 10.09.2012 року № 31944 результат негативний. Знятий з обліку в Центрі СНІДу 13.09.2012 року як неінфікований ВІЛ.

З урахуванням даних, відображених у вказаному повідомленні, є безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_5 , не була належним чином повідомлена про наявність в неї ВІЛ-інфекції, оскільки вона неодноразово приймала медичні препарати для профілактики передачі ВІЛ від матері до дитини, її син перебував на обліку в СНІД-центрі протягом 18 місяців свого життя, доки не був знятий з обліку як неінфікований ВІЛ.

Крім того, в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, надані Миколаївським обласним центром з профілактики та боротьби зі СНІДом та Пологовим будинком № 1, які були долучені до справи за клопотанням прокурора. Аналіз наведених даних свідчить про те, що вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Так, згідно з повідомлення МОЦПБС від 11.03.2016р. (а.с. 150), у вилученій судом медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_5 відсутність Попередження особи, інфікованої вірусом імунодефіциту людини (форма № 503-3/о) пояснюється тим, що пацієнтка проходила обстеження на ВІЛ в іншому закладі, а саме жіночій консультації № 1 м. Миколаєва, де всі результати обстеження підтвердили у неї наявність ВІЛ-інфекції та було проведено післятестове консультування. Відповідно до п.п. 4.3.2.4 п. 4.3.2 р. 4.3 після тестового консультування лікар пропонує заповнити форму № 503-3/о, яка заповнюється у 2 примірниках: 1 примірник обстеженій особі, 2 примірний залишається в лікувальному закладі, який обстежував пацієнта та інформував про позитивний результат. Враховуючи вказане, попередження при постановці на диспансерний облік в МОЦПБС ОСОБА_5 вдруге не оформлялося.

Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції лікар вищевказаного центру - ОСОБА_11 , зазначивши, що позитивний результат на ВІЛ у ОСОБА_5 був встановлений в їх закладі в 2010 році та вона була попереджена, як особа інфікована ВІЛ, однак як породілля подальше дообстеження проходила в жіночій консультації.

Відповідно до копії довідки про результат тесту на ВІЛ від 22.07.2010 року (а.с. 153), при дослідженні зразків крові у спеціальній лабораторії діагностики ВІЛ-інфекції методом ІФА у ОСОБА_5 було виявлено антитіла до ВІЛ (дослідження проведено 29.06.2010 року, 09.07.2010 року).

Також, на а.с. 154 міститься копія попередження від 10 серпня 2010 року ОСОБА_5 про те, що вона одержала інформацію про те, що інфікована вірусом імунодефіциту людини. ОСОБА_5 повідомлена, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення» вона зобов`язана:

-вживати заходів щодо запобігання поширенню ВІЛ-інфекції, що їх запропоновано закладами охорони здоров`я;

-повідомити осіб, які були з нею в статевих контактах до виявлення факту інфікованості, про можливість їхнього зараження;

-відмовитися від донорства крові, її компонентів, інших біологічних рідин, клітин, органів і тканин для використання їх у медичній практиці.

Крім того, ОСОБА_5 була попереджена про кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи у небезпеку зараження ВІЛ та зараження іншої особи вірусом імунодефіциту людини (ст. 130 КК України). Вона особисто підписала дане попередження та відмовилася отримати його копію, що відображено у попередженні.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 не заперечувала, що підпис на вказаному попередженні належить їй, вона дійсно усно попереджувалась, як особа інфікована ВІЛ, однак не пам`ятає того, щоб це було зроблено письмово.

Наведені докази спростовують висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не була належним чином повідомлена про свій діагноз та попереджена про те, що має запобігати поширенню ВІЛ-інфекції.

Таким чином, судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що датою попередження ОСОБА_5 про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини, є 10 серпня 2010 року, що засвідчено особистим підписом останньої у попередженні.

З урахуванням наведеного, проаналізувавши вищенаведені належні та допустимі докази, в ході перегляду кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що при складанні обвинувального акту при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення вони частково викладені невірно.

Так, в описовій частині обвинувального акту є необґрунтованим посилання на те, що 19 липня 2010 року ОСОБА_5 в центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївської області, як інфікована вірусом імунодефіциту людини особа, під підпис була попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб, тоді як в дійсності остання була офіційно попереджена про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини, 10 серпня 2010 року в приміщенні жіночої консультації № 1 м. Миколаєва.

Проте, допущена неточність щодо дати та місця попередження при викладенні обвинувачення, та можлива зміна останніх, не виходять за межі обвинувачення, адже це не тягне за собою збільшення кількості інкримінованих епізодів та кваліфікацію діяння особи за більш тяжким злочином, або за тим же самим, але за іншою редакцією з суворішою санкцією, та не може бути підставою для винесення виправдувального вироку.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що 09.07.2010 року ОСОБА_5 після проходження медичних обстежень, пов`язаних з її вагітністю, була направлена до центру з профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївської області. 19.07.2010 року ОСОБА_5 , перебуваючи в кабінеті центру боротьби та профілактики ВІЛ/СНІД Миколаївської області, відповідно до Закону України «Про запобігання захворювання на синдром набутого імунодефіциту людини (СНІД) та соціальний захист населення» від 03.03.1998 року, була поставлена до відома про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини.

19.07.2010 року ОСОБА_5 була поставлена на диспансерний облік як особа, інфікована вірусом імунодефіциту людини, що викликає особливо-небезпечне захворювання синдром набутого імунодефіциту людини (СНІД), яке через відсутність у даний час специфічних методів профілактики та ефективних методів лікування, призводить до смерті. Після проведення дообстеження ОСОБА_5 був встановлений діагноз: ВІЛ-інфекція, безсимптомне носійство.

Також, ОСОБА_5 , як інфікована вірусом імунодефіциту людини, 10 серпня 2010 року в приміщенні жіночої консультації № 1 м. Миколаєва, була під особистий підпис попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб, тобто лікування не буде запобігати можливості зараження нею інших осіб і вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.

Незважаючи на це, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи, інфікованої вірусом імунодефіциту людини, яке нею підписано 10.08.2010 року в жіночій консультації № 1 м. Миколаєва, в період часу з січня по серпень 2013 року регулярно здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 без застосування запобіжних заходів, не поставивши його до відома про наявність у неї ВІЛ та поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ.

Визнання судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_12 зацікавленою особою, яка мала намір обмовити ОСОБА_5 , і, як наслідок, оцінка його свідчень як недостовірних, зроблені ґрунтуючись на матеріалах іншого кримінального провадження - №0005741. При цьому, судовий розгляд має відбуватися лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Крім того, судом першої інстанції було зроблено хибний висновок про те, що оскільки ОСОБА_12 не є особою, яка інфікована на ВІЛ, то жодних негативних наслідків від дій ОСОБА_5 , про які йдеться в обвинувальному акті, не настало.

Так, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 130 КК України належить лише встановити, що особа достовірно знала (усвідомлювала) про наявність у неї ВІЛ ще до вступу в статеві відносини, але свідомо поставила іншу особу в небезпеку зараження цим вірусом. Згода особи на такі відносини й те, що вона не захворіла на ВІЛ, не має значення для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 130 КК України.

Таким чином, враховуючи наведені вище докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає повністю доведеною вину ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення і кваліфікує її дії за ст.130 ч.1 КК України, як свідоме поставлення потерпілого ОСОБА_12 в небезпеку зараження ВІЛ.

Посилання апелянта на допущені судом першої інстанції порушення в частині необгрунтованого відновлення судового слідства після виходу суду до нарадчої кімнати, не можна вважати істотними порушеннями вимог КПК України, що є підставою для скасування вироку.

Виправдувальний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню як необґрунтований, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України, з постановленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 за ч.1 ст.130 КК України, апеляційний суд, враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка характеризується посередньо, не працює, проживала з матір`ю та малолітньою донькою ОСОБА_16 , 2014 року народження, перебуває в декретній відпустці, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання не встановлені.

Під час апеляційного перегляду отримані певні дані щодо наявності вироку Центрального районного суду м.Миколаєва від 31.05.2016 року відносно ОСОБА_5 , яким її визнано винною за ч.2 ст.127 КК України та який не набрав законної сили.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості застосувати положення ч.4 ст.70 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання, оскільки це пов`язано з погіршенням її становища. Питання про застосування ч.4 ст.70 КК України прокурором в апеляційній скарзі не порушувалось. Судове рішення переглядається в межах апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст.404 КПК України. Зміни до апеляційної скарги в цій частині могли бути внесені лише в межах строку на апеляційне оскарження відповідно до положень ч.4 ст.403 КПК України.

У разі набуття вироком законної сили питання про застосування покарання за наявності кількох вироків може бути вирішено в порядку п.11 ч.1 ст.537 КПК України.

Також підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області судові витрати на проведення молекулярно-генетичної експертизи № 569 від 21.07.2014 року в сумі 3530 грн. 40 коп.

Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню не обирався.

Керуючись ст.ст.405,407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 15 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_5 , яким вона визнана невинуватою та виправдана за ст.130 ч.1 КК України за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винуватою за ст.130 ч.1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Миколаївській області судові витрати на проведення молекулярно-генетичної експертизи № 569 від 21.07.2014 року в сумі 3530 (три тисячі п`ятсот тридцять) грн. 40 (сорок) коп.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії вироку.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3