Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/742/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.12.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законних представників неповнолітніх : ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді кримінальне провадження № 0000014 за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , на вирок Онуфрієвського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року, яким:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пузикове Глобинського району Полтавської області, громадянина України, українця, освіта повна середня, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 22.12.2009 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Світловодького міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.11.2011 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

3) вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 296, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

4) вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 26.06.2013 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, звільненого 12.08.2014 року умовно-достроково ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 5 серпня 2014 року умовно-достроково з невідбутим строком 5 місяців 23 дні, судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Вільне Семенівського району Полтавської області, українця, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, з базовою загальною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 14.03.2014 року Онуфріївським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. ст. 104, 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік;

2) 2 квітня 2015 року Онуфріївським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до трьох років та 6 місяців позбавлення волі;

3) вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 15 жовтня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, судимість не знята та не погашена в установленому законом порядку

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця сел. Павлиш Онуфріївського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , 24 жовтня 2015 року прізвище обвинуваченого змінено з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 » (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , видане 24.10.2015 року), раніше судимого: вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 14 березня 2014 року за ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільненого від покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_17 360 гривень компенсації за заподіяну матеріальну шкоду та 450 гривень, компенсацію за заподіяну моральну шкоду, а всього 810 гривень.

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Онуфрієвського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 місяців, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 місяці. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 26 червня 2013 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 3 (три) місяці.

ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за даним вироком більш суворим покаранням призначеного за вироком Онуфріївського районного суду від 15 жовтня 2015 року остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 місяців. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 14 березня 2014 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Згідно вироку суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, та таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, за попередньою змовою групою осіб; неповнолітні обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

В жовтні місяці 2014 року, в денний час обвинувачений ОСОБА_12 , неповнолітні обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за попередньою змовою групою осіб прийшли до домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_4 , належного ОСОБА_17 . Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_13 , залишився на узбіччі дороги біля домоволодіння, де спостерігав за навколишньою обстановкою, забезпечуючи активні дії ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які в цей час з даху будинку вказаного домоволодіння демонтували шифер, і повторно, таємно викрали належні ОСОБА_17 листи шиферу в кількості 18 штук, вартістю з урахуванням зносу 20 гривень за 1 лист на загальну суму 360 гривень. Після чого з викраденим зникли з місця вчинення злочину та в подальшому розпорядилися викраденим на власний розсуд.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_12 06 листопада 2014 року близько 20 години 30 хвилин разом з засудженим ОСОБА_18 , знаходились на вул. Червонопартизанській навпроти домоволодіння АДРЕСА_1 , де у них виник умисел, направлений на відкрите викрадення належних ОСОБА_19 грошових коштів. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення грошових коштів ОСОБА_12 умисно наніс один удар кулаком в область голови потерпілого ОСОБА_19 , від чого останній упав на поверхню дороги. Далі ОСОБА_12 , діючи спільно з ОСОБА_18 , руками тримав ОСОБА_19 , долаючи таким чином опір потерпілого, а ОСОБА_18 із кишені штанів ОСОБА_19 повторно відкрито викрав належні останньому грошові кошти в сумі 800 гривень, після чого обвинувачений ОСОБА_12 разом з ОСОБА_18 з викраденими грошовими коштами зникли з місця вчинення злочину та в подальшому розпорядились викраденим на власний розсуд.

В апеляційні скарзі прокурор, який приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та юридичну кваліфікацію дій обвинувачених,просить вирок районного суду, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, а саме невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, відповідно до ст. 71 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; згідно ч.4 ст.70 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

ОСОБА_14 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, відповідно до ст.71 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Свої доводи мотивує тим що суд першої інстанції при визначені виду та міри покарання не врахував що обвинувачені за місцем проживання характеризуються негативно, раніше вчиняли кримінальні правопорушення, за які судимості не зняті та непогашені, в судовому засіданні при дачі показань проявили нещирість.

Вважає що суд першої інстанції за відсутності обставин які пом`якшують покарання обвинувачених ( за винятком того, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вчинити злочини будучи неповнолітніми), призначив обвинуваченим мінімальні строки покарання за інкриміновані їм злочини.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , просить вирок Онуфрієвського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року, відносно ОСОБА_20 , скасувати, як необґрунтований, кримінальне провадження відносно нього закрити та звільнити з під варти.

Свої доводи мотивує тим що даний вирок не відповідає особі засудженого, ОСОБА_14 на час скоєння злочину був неповнолітнім, та відсутні докази причетності до злочину, а отже і доведеність вини обвинуваченого. Вважає вирок занадто суворим, обвинуваченого раніше не судимим оскільки вирок Онуфрієвського суду Кіровоградської області від 30.12.2015 року було скасовано та передано на новий судовий розгляд до Онуфрієвського суду Кіровоградської області.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу останньої та заперечили щодо задоволення скарги прокурора, обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та їх захисників які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та в судових дебатах просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, колегія суддів приходить до таких висновків.

Вирок районного суду в частині доведеності вини ОСОБА_13 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_12 - у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно, за попередньою змовою групою осіб та у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, за попередньою змовою групою осіб, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, а тому колегією суддів в порядку ч.1 ст. 404 КПК України не переглядається.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, встановлено що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_14 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами стороною захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав обвинуваченого ОСОБА_14 винуватим у вчиненні злочину, передбаченим ч.2 ст. 185 КК України, кваліфікувавши його дії, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_14 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України не визнав, пояснивши, що в жовтні 2014 року, вдень він прийшов до свого двоюрідного брата додому і попросив його піти з ним напиляти гілок та притягнути додому. Біля будинку потерпілого була лісосмуга і вони туди пішли. Потім почали носити дрова і побачили шифер, який був брудний та прикиданий листям, і вони перенесли його до двору обвинуваченого ОСОБА_13 . Він спочатку не знав кому саме належить шифер. Шифер лежав біля покинутого зарослого будинку, будівництво там не проводилося, в будинку ніхто не жив, він не був огороджений повністю, стояв поганий паркан десь лише пів метра. Він вважав, що шифер нікому не належить. Також, в судовому засіданні пояснив, що він шифер знайшов, а не знімав з даху. Потім він зателефонував до знайомого на ім`я ОСОБА_21 та запропонував купити в нього шифер в кількості 18 штук. Коли ОСОБА_21 приїхав з причепом по шифер він побачив ОСОБА_12 і попросив його допомогти завантажити шифер. Далі ОСОБА_21 дав гроші і поїхав. Після того, як потерпілий звернувся із заявою до міліції та стало відомо чий шифер, він приходив до потерпілого та пояснював йому, що не знали кому саме належить шифер і що вони його не знімали з будинку, а знайшли. Також пропонували ОСОБА_17 відновити дах на будинку, тобто повернути шифер за умови, що він не буде писати заяву в міліцію. Приходили до потерпілого з ОСОБА_13 , а не з ОСОБА_12 .

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_14 вини, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК Україниповністю доведена дослідженими та перевіреними судом доказами, які є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_12 , в судовому засіданні (за епізодом крадіжки шиферу у потерпілого ОСОБА_17 ), з яких вбачається, що він прийшов до одного свого друга, але його вдома не було. Він сидів на лавочці і курив. ОСОБА_14 попросив допомогти завантажити шифер. Через деякий час приїхав ОСОБА_22 , це було вдень. Він допоміг погрузити шифер і пішов додому. Йому не було відомо звідки був шифер, ніяких коштів він не отримував за нього. Шифер у кількості 18 штук знаходився поруч двору ОСОБА_23 спереду подвір`я. Назву вулиці він не пам`ятає, але пояснив, що в сел. Павлиш на краю вулиці в напрямку до сел. Онуфріївка.

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_13 в судовому засіданні, з яких вбачається, що він знаходився вдома та збирався йти по дрова і до нього прийшов ОСОБА_14 . Він попросив його допомогти напиляти дрова.Зібравшись разом вони пішли по дрова до лісосмуги. Напилявши дров і збираючись йти, вони побачили шифер, який був прикиданий листям. Очистивши шифер від листя, його перенесли до двору. Потім ОСОБА_14 зателефонував до Арсена, і той приїхав, забрав шифер та віддав за нього гроші, яку саме суму не пам`ятає. До потерпілого приходили разом з ОСОБА_14 . Перша розмова відбувалася з дружиною потерпілого, вони просили не подавати заяву до міліції, пропонували повернути шифер, але їм сказали відновити дах. Він та ОСОБА_14 погоджувалися повернути потерпілому шифер у кількості 18 штук, але не повернули тому, що на той момент не було коштів. Також, пояснив, що він особисто грузив Арсену шифер разом з ОСОБА_14 . В цьому їм також допомагав ОСОБА_12 . Обвинуваченого ОСОБА_12 не повідомляли про те, що вони знайшли шифер, а також не повідомляли йому кому він належить. В останньому слові обвинувачений просив вибачення та суворо не карати.

- показами потерпілого ОСОБА_17 в судовому засіданні, який пояснив, що на початку жовтня місяця 2014 року до нього додому прийшла мати обвинуваченого ОСОБА_13 . ОСОБА_24 , яка повідомила, що дах на будинку, в якому сім`я потерпілого не проживає розібраний й крадіжку вчинили ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Потерпілий перевіривши, що це дійсно так, звернувся до дільничного інспектора міліції, який приїхав до потерпілого і вони пішли до будинку, де був знятий з даху шифер, щоб підтвердити надану потерпілим інформацію про крадіжку шиферу. Вказаний будинок потерпілий придбав у 1999 році, і проживав в ньому близько 6-8 років, а потім купили інший будинок в селищі Павлиш, і переїхали туди жити. Вказаний будинок пустував, але потерпілий навідувався до свого домоволодіння, так як вів господарство та обробляв город. Проте, останніх 4-5 років не користувалися ні будинком, ні господарськими спорудами, розташованими біля будинку, ні городом, лише косили траву. Потім, після того як потерпілий подав до міліції заяву, до нього приходили обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_20 з проханням, щоб потерпілий забрав заяву та обіцяли відновити дах будинку. Однак, досі з ним не розрахувались. Хто саме вчинив злочин з обвинувачених вони не повідомили. Для відновлення даху потерпілий обвинуваченим давав час, приблизно 2-3 тижня, якщо вони в цей термін вкладуться, то потерпілий забере з міліції свою заяву. Завдану матеріальну шкоду йому не відшкодували. Цивільний позов підтримав в повному обсязі.

- показами свідка ОСОБА_22 в судовому засідання, з яких вбачається, що в середині жовтня 2014 року йому зателефонував ОСОБА_20 і запропонував купити бувший у використанні шифер і повідомив, що це його шифер. Він обвинуваченого ОСОБА_20 знав, так як вони раніше разом працювали. Він приїхав в сел. Павлиш, але яка назва вулиці не пам`ятає, та пояснив, що будинок розташований з правої сторони по вулиці з напрямком руху з сел. Онуфріївка в сел. Павлиш та побачив, що за забором біля двору лежить шифер в кількості 18 штук. Крім ОСОБА_20 присутні були ще двоє чоловіків, яких він раніше не знав. Проте, під час судового засідання він упізнав інших двох чоловіків вказавши на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Обвинувачені пояснили йому, що це шифер їх, давно лежить, хотіли перекрити дах, але так і не перекрили. Він подивився і погодився купити шифер. Обвинувачені завантажили шифер, а він заплативши їм 700 гривень, поїхав. Вказаний шифер він привіз до себе додому в селище Онуфріївка, а через деякий час продав його в м. Кременчук. Вже пізніше йому стало відомо про те, що цей шифер вкрали, про що його повідомили у райвідділі працівники міліції.

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 8 лютого 2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_17 повідомив, що в період часу з початку жовтня 2014 року й по теперішній час невідомі особи шляхом демонтажу з території його домоволодіння АДРЕСА_4 викрали 60 штук шифера /т.1 а.п. 173/.

- протоколом огляду місця події від 8 лютого 2014 року, а саме домоволодіння АДРЕСА_4 , згідно якого в ході огляду встановлено відсутність шиферу на даху будинку /т.1 а.п. 179-182/.

- висновком експерта з оцінки майна від 19 березня 2015 року, з якого вбачається, що лист 6-хвильового шиферу виготовленого згідно ДСТУ 30340-951, розмірами 1,125х1,75 метрів, придбаного в 1998 році, бувшого у використанні 20 гривень /т.1 а.п. 205/.

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2015 року, в ході проведення якого обвинувачений ОСОБА_14 в присутності захисника та двох понятих розповів, що в жовтні 2014 року в денний час він разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_12 прийшли до домоволодіння по АДРЕСА_4 . Викрасти листи шиферу з домоволодіння потерпілого ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запропонував він , так як знав, що останній живе за іншою адресою. Також показав, що ОСОБА_13 залишився спостерігати за тим, щоби ніхто не йшов, а він і ОСОБА_12 залізли на дах та зняли 18 листів шиферу. Зняті листи шиферу вони у трьох перенесли в лісопосадку. В цей же день вони продали шифер жителю сел. Онуфрієвка /т.1 а.п. 142-145/.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мали значення для з`ясування винуватості обвинувачених, в тому числі ОСОБА_14 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, врахував сукупність всіх доказів у справі, та прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_14 умисно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Апеляційні доводи захисника про відсутність події кримінального правопорушення колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, такими що спростовуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 8 лютого 2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_17 повідомляє, що в період часу з початку жовтня 2014 року й по теперішній час невідомі особи шляхом демонтажу з території його домоволодіння АДРЕСА_4 викрали 60 штук шиферу. Вказана заява підтверджується показами самого обвинуваченого ОСОБА_14 , які він надавав в ході проведення слідчого експерименту, де вину визнавав повністю у вчиненні крадіжки шиферу, яку здійснив разом із ОСОБА_12 ОСОБА_13 . Також розповів, що він запропонував ОСОБА_12 та ОСОБА_13 скоїти крадіжку шиферу з домоволодіння ОСОБА_25 .

Колегія суддів зазначає, що доводи захисника про те, що потерпілий тривалий час не проживає у будинку, рідко навідувався до нього, що документи на житловий будинок не читабельні, що шиферу якщо не сто років, то при наймі тридцять п`ять, є безпідставними, оскільки власник домоволодіння, відповідно до норм ЦК України має право на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. І якщо в житловому будинку ніхто не проживає, це не є підставою для скоєння крадіжки з вказаного домоволодіння. Ні кому не надано права порушувати законні права власника будинку та іншого майна. Щодо документів на житловий будинок, слід зазначити, що ОСОБА_17 визнаний потерпілим відповідно до вимог КПК України на підставі документів, підтверджуючих його право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 .

Крім того, колегією суддів не встановлено, що в ході досудового розслідування було порушено права на захист обвинуваченого ОСОБА_14 , а тому доводи захисника в цій частині є також безпідставними та необґрунтованими.

Апеляційні доводи захисника про те, що провадження у справі стосовно ОСОБА_14 слід закрити, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянт чітко не зазначила на підставі якої статті КПК України необхідно закрити провадження у справі, а її вимоги є неконкретними та необґрунтованими. Крім того, колегія суддів зазначає, що повноваження суду апеляційної інстанції чітко визначені ст. 407 КПК України, а тому апеляційні вимоги захисника про направлення кримінального провадження до Онуфріївського районного відділу поліції для встановлення істинних обставин у справі по даному епізоду не ґрунтуються на вимогах кримінально-процесуального закону і також є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що вина ОСОБА_14 у вчиненні ним крадіжки шиферу не доведена судом, відсутні належні та допустимі докази, щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 , колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими, оскільки вина ОСОБА_16 у скоєнні крадіжки шиферу з домоволодіння ОСОБА_17 підтверджується показами потерпілого, свідка ОСОБА_22 та узгоджуються з показами обвинуваченого ОСОБА_14 , які він надав в ході слідчого експерименту, а також письмовими доказами, викладеними у вироку суду першої інстанції.

Окрім того, обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , їх захисники в суді апеляційної інстанції вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Призначаючи міру покарання обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 районний суд у відповідності до положень ст. 65 КК України в повній мірі характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості та тяжких, дані про особу обвинувачених: ОСОБА_26 перебуває у зареєстрованому шлюбі, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, раніше судимий, кримінальне правопорушеннявчинив в період іспитового строку. Обставини, які пом`якшують покарання, судом правильно визнано - вчинення злочину неповнолітнім. Обставини, які обтяжують покарання судом не встановлені; ОСОБА_13 суд, за місцем проживання характеризується задовільно, раніше судимий. Обставини, які пом`якшують покарання, судом правильно визнано - вчинення злочину неповнолітнім. Обставини, які обтяжують покарання - судом не встановлено; ОСОБА_12 за місцем проживання характеризується негативно, не одружений, не працює, раніше судимий. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, конкретних обставин справи, особи обвинувачених: ОСОБА_14 , раніше був засуджений та знову вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, ОСОБА_13 неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів, ОСОБА_12 неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів, знову вчинив кримінальні правопорушення в період умовно-дострокового звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість перевиховання та виправлення обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_13 ,ОСОБА_12 за умови їхньої ізоляції від суспільства та призначив покарання у межах санкції ч.2 ст. 185 КК України ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та у межах санкції ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України ОСОБА_12 , яке у даному випадку буде необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, а також відповідатиме цілям покарання.

Також колегія суддів зазначає, що районний суд при призначенніОСОБА_14 покарання правильно застосував вимоги ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши не відбуту частину покарання за вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 14 березня 2014 року, при призначенніОСОБА_12 покарання правильно застосував вимоги ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши не відбуту частину покарання за вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 26 червня 2013 року.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу необхідності призначення остаточного покарання ОСОБА_13 з урахуванням положень ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покаранням призначеного за даним вироком більш суворим покаранням, призначеного за вироком Онуфріївського районного суду від 15 жовтня 2015 року.
Призначене судом першої інстанції ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинувачених, випливає з дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Таким чином, що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував тяжкість вчиненого ними злочинів та дані про особу ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини були враховані судом при призначенні покарання. Переконливих доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

Таким чином, за доводами апеляційної скарги прокурора, підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і внаслідок цього призначив обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 м`яке покарання, колегія суддів не вбачає. Підстави для задоволення апеляційної скарги останнього відсутні.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування вироку Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року відсутні, а апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , залишити без задоволення, вирок Онуфрієвського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року стосовно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, які тримаються під вартою, - в той самий строк, з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:Підписи:
Згідно з оригіналом.
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2