Справа № 718/1748/15к
Провадження № 1-кп/727/67/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі
Головуючого, судді ОСОБА_1
при секретарі судових засідань: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю учасників судового кримінального провадження:
сторони обвинувачення:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
- потерпілого ОСОБА_8 і в його інтересах представників ОСОБА_9 , ОСОБА_10
- обвинуваченого ОСОБА_11 і в його інтересах захисника ОСОБА_12
- обвинуваченого ОСОБА_13 і в його інтересах захисника ОСОБА_14
- обвинуваченого ОСОБА_15 і в його інтересах захисника ОСОБА_16 , законного представника ОСОБА_17
ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Киселів Кіцманського
району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого
АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, не працюючого, раніше судимого:
- 12 березня 2014 року вироком Садгірського районного суду м. Чернівці за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України; звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном 1 рік,
- 27 січня 2015 вироком Апеляційного суду Чернівецької області за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 9 місяців, - обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України; ч. 3 ст. 186 КК України;
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Борівці Кіцманського району Чернівецької області, зареєстрованого і проживаючого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда 3-ї групи з дитинства безстроково, раніше судимого:
- 06.05.2015 року вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном один рік, - обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України; ч. 3 ст. 186 КК України
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, студента Чернівецького ліцею № 6, раніше судимого:- 27.03.2017року вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян 850 грн. в дохід держави, - обвинуваченого вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.289 КК України, - ВСТАНОВИВ:
Продовжуючи свою злочинну діяльність та реалізовуючи умисел направлений на протиправне заволодіння майном потерпілого ОСОБА_22 , обвинувачений ОСОБА_20 разом із обвинуваченим ОСОБА_13 , знаходячись у будинку № 19 по вул. Затишна с. Новий Киселів, з метою заволодіння автомобілем і іншим майном потерпілого ОСОБА_23 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, застосували до останнього насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилося у нанесені численних ударів руками та ногами по тулубу та голові потерпілого, спричинили ОСОБА_8 тілесні ушкодження і всупереч волі власника автомобіля, заволоділи ключами від транспортного засобу «Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, після чого ОСОБА_20 покинувши приміщення вийшов на вулицю до транспортного засобу потерпілого, що знаходився біля будинку, а за ним і ОСОБА_13 , де до них приєднався неповнолітній обвинувачений ОСОБА_15 і доводячи до кінця умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_20 діючи умисно, сів за кермо автомобіля завівши його, ОСОБА_13 поруч на переднє пасажирське сидіння, а неповнолітній обвинувачений ОСОБА_15 зайняв місце на задньому сидінні у його салоні та усі разом поїхали з місця вчинення злочину - від будинку потерпілого ОСОБА_8 с. Киселів Кіцманського району Чернівецької області в м. Чернівці.
В наданих показах, не заперечував, що наніс ОСОБА_8 біля 3 4 ударів, - два з яких в область обличчя,голови і два по тулубу. Пояснив, що планував викрасти в потерпілого більше грошей, так як чув, що у ОСОБА_8 є завжди великі гроші, оскільки він приватний підприємець. На запитання представників потерпілого чітко пояснив, що з собою мали рюкзак, однак ніякої викрутки не мали; ключі від машини ОСОБА_8 сам запропонував забрати. ОСОБА_29 гроші передавалися за те, що він їздив з ним і ОСОБА_25 в с. Н. Киселів. Просив його суворо не карати, врахувати молодий вік і перебування на утриманні малолітнього сина, те, що він частково відшкодував потерпілому кошти; заявлені позовні вимоги за цивільним позовом потерпілого підтримав частково; в залі суду в ОСОБА_8 попросив вибачення.
Обвинувачений ОСОБА_13 , будучи допитаним в порядку вимог ст. 351 КПК України, надав показання про те, що на початку січня точного числа не пам`ятає, йому зателефонував ОСОБА_37 і попросив зустрітися на площі Філармонії в м. Чернівці, звідки вони поїхали додому до ОСОБА_20 де в ході розмови, останній запропонував йому поїхати в с. Н. Киселів, сказав, що знає де є гроші та попросив ще когось знайти; він передзвонив ОСОБА_38 і при зустрічі на АДРЕСА_5 з останнім запропонували йому поїхати з ними в с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області покататися; ОСОБА_35 погодився і вони на таксі поїхали в с. Н. Киселів, біля якогось кафе вийшли і ОСОБА_20 показав куди йти; неподалік одного з будинків на АДРЕСА_4 , де залишили через дорогу від будинку за кілька метрів ОСОБА_27 на «шухері», тобто якщо хтось буде йти він мав попередити, а він з ОСОБА_39 пішли до дверей будинку, вони виявилися відчинені; зайшовши всередину приміщення, на кухні виявили в стані сп`яніння ОСОБА_8 , який за столом спав. Підійшовши до останнього, він його штовхнув, останній впав і ОСОБА_37 запитав у ОСОБА_8 де гроші, на що останній відповів що немає грошей після чого ОСОБА_20 наніс потерпілому біля двох трьох ударів по обличчю і в район тулуба. ОСОБА_8 просив не бити і сказав що гроші в барсетці. ОСОБА_40 подивився виявив гроші, після чого сказав йому тримати ОСОБА_8 , а сам побіг на другий поверх, що він там робив не знає, однак, коли за 5 хвилин повернувся, підійшов до ОСОБА_8 і ще раз запитав де гроші, нанісши ще біля двох ударів. Потерпілий просив не бити і говорив забирати все що є та залишити його в спокої. ОСОБА_20 вивернув сумку потерпілого, що знаходилася на столі, віднайшов ключі від автомобіля, забрав їх і швидко вийшов з будинку, а він взяв мобільний телефон, підняв з підлоги на стілець ОСОБА_8 і також вийшов з будинку; в цей час ОСОБА_37 сидів за кермом автомобіля «Volkswagen Touareg», сказав йому також швидко сідати в машину, де вже був ОСОБА_35 і всі разом за 1 2 хв. швидко поїхали від будинку. По дорозі, пристав на обочині, де саме не пам`ятає, в машині, ОСОБА_40 відрахував гроші і розділив кожному йому 9000 грн. та 400 доларів; ОСОБА_29 3000 грн. та 50 доларів, але він грошей не взяв в подальшому вказану суму коштів він передав ОСОБА_29 ; собі також ОСОБА_41 взяв 9000 грн. та 400 доларів США., яка була загальна сума коштів не пам`ятає. Поїхавши далі, в районі ТЦ Метро ОСОБА_42 попросив зупинити автомобіль і сказав що сам добереться вийшов з машини і пішов нічого не пояснюючи, після чого ОСОБА_40 поїхав на вул. Узбецьку де проживала його дружина і теща, автомобіль залишив за кілька метрів від будинку; він в будинку залишив мобільний телефон; що з телефоном відбулося далі не знає. Пояснити з якою метою йшли до будинку потерпілого ОСОБА_8 не зміг. На запитання прокурора, пояснив, що в ОСОБА_20 з собою був рюкзак, що в ньому було не знає, однак викрутки ніякої не бачив; сам рюкзак, коли він з ОСОБА_39 в кого був, не пам`ятав. Коли ОСОБА_20 піднявся на другий поверх, він сів на ОСОБА_8 , щоб той не втік.
В показах зазначив, що повністю визнає свою вину за ч. 3 ст. 186 КК України, частково за ч. 2 ст. 289 КК України; частково визнав цивільний позов потерпілого, цивільного позивача; в скоєному розкаявся, просив його суворо не карати, врахувати його вік та стан зоров`я, який на даний час є вкрай незадовільним.
Обвинувачений ОСОБА_15 будучи допитаним в порядку вимог ст. 351, 490 КПК України, у присутності законного представника, в наданих суду показах своєї вини за пред`явленим йому обвинуваченням ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 289 КК України не визнав, повністю заперечуючи свою причетність до вчинення кримінального правопорушення. Разом з цим, суду пояснив, що дійсно 19.01. 2015 року в обідній період часу до нього подзвонив ОСОБА_43 , якого він добре знав і попросив зустрітися на вулиці Боженко в м. Чернівці для розмови. При зустрічі з ОСОБА_25 був і ОСОБА_37 , якого він декілька разів бачив в колі його знайомих хлопців. Спочатку вони гуляли містом, про щось розмовляли, про що саме не пам`ятав, а потім ОСОБА_20 запропонував усім поїхати до нього додому в с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області. По приїзду в с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_20 йому сказав стояти навпроти якогось будинку і чекати поки він з ОСОБА_25 не повернуться. Приблизно через 10 15 хвилин він побачив як ОСОБА_41 відчинив двері автомобіля ОСОБА_44 чорного кольору і крикнув йому сідати в машину, там вже сидів ОСОБА_26 і в трьох вони поїхали в сторону м. Чернівців; в машині ОСОБА_40 з ОСОБА_25 про щось розмовляли, про що саме не пам`ятає, вони не сперечалися, однак, він з їх розмови щось запідозрив не ладне і попросив в районі Галицького шляху на під`їзді в місто зупинитися, сказав їм що піде додому пішки; ОСОБА_40 ще запропонував йому викликати таксі, на що він відмовився, вийшов з машини і пішов додому. Що було далі він не знає. Не заперечував, що ОСОБА_26 дав йому гроші зате що він їздив з ним і ОСОБА_39 в с. Н. Киселів а саме 2000 грн.та 50 доларів США., які він витратив і матері нічого про гроші не говорив. На запитання прокурора пояснив, що ніякої викрутки 19.01. 2015 року ні в ОСОБА_45 , ні у ОСОБА_46 ні в нього не було. Просив його по суду виправдати.
Законним представником ОСОБА_15 ОСОБА_47 правильність показів сина було підтверджено в засіданні.
Незважаючи на повне визнання вини ОСОБА_20 в пред`явленому йому обвинуваченні, суд розцінює не визнання обвинуваченим ОСОБА_15 своєї вини за ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 289 КК України, заперечуючи повністю факт вчинення ним кримінального правопорушення, а також часткове визнання вини ОСОБА_13 за пред`явленим обвинуваченням, як обрану обвинуваченими лінію захисту і бажання уникнути покарання за скоєне і таким, що спростовується наданими на дослідження стороною обвинувачення та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_8 , будучи приведеним до присяги, в порядку вимог ст. 353 КПК України, в судовому засіданні надав покази про те, що він не погоджується з пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , зміненим в редакції від 04.11. 2015 року, погодженим з заступником прокурора Чернівецької області ОСОБА_48 ; вважав, що слід розглядати кримінальне провадження в раніше пред`явленому обвинуваченні; дії обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 вважав не вірними за їх кваліфікацією в частині грабежу. В цій частині позиція потерпілого була підтримана в його інтересах представниками ОСОБА_10 , ОСОБА_49 .
Потерпілий ОСОБА_8 суду пояснив, що 19.01. 2015 року він був в гостях у своїх знайомих, де вживав спиртні напої біля 100 гр. горілки, пив віскі, пізно увечері приїхав на своєму автомобілі «Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_1 додому в село Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області; машину залишив біля будинку та вхідні двері захлопнувши за собою, почав займатися прибиранням та десь після 01 години ночі відчув, що відчинилися вхідні двері і він побачив перед собою двох хлопців, ними були ОСОБА_20 і ОСОБА_13 , обличчя їх бачив чітко; один з яких став наносити йому удари в обличчя і відступаючи назад він упав на підлогу в коридорі; коли йому наносилися удари, в нього вимагали сказати де гроші долари, євро. В ОСОБА_20 в руці він побачив викрутку, якою він розмахував і штиркав його в область колін, а ОСОБА_13 його тримав, йому погрожували вбивством і він все сприймав серйозно. Після чого він сказав, що гроші знаходяться в сумці в шафі купе на першому поверсі. Знаючи що в будинку є ще гроші, він перелякався що й їх знайдуть та коли ОСОБА_20 віднайшов сумку, він перерахував кошти, після чого підійшов до нього і сказав, що це не всі гроші; почав наносити йому удари в область голови, обличчя, вимагали кошти. Боячись, що його вб`ють, або покалічать, він сказав ОСОБА_20 що гроші є ще в спальні на другому поверсі; останній побіг на другий поверх, а ОСОБА_13 сів на нього. Бачив, як ОСОБА_20 спустився з другого поверху, злий і він знову відчув удари на собі; хто бив його не бачив, бо закривався руками, однак потім побачив ОСОБА_20 , який наніс йому удар від якого він втратив свідомість і що відбувалося надалі в будинку не бачив; прийшов до себе біля 11 години ранку, з відчуттям болю тіла і голови. В приміщенні будинку був безпорядок, стіни в крові та коли оглянув все, то виявив відсутність мобільного телефону НТС, грошей в сумі 91.000 грн. із яких - 32.500 грн. знаходилися на другому поверсі; 1400 доларів США і ключів від автомобіля. Пояснив, що ОСОБА_20 знає, як сусіда, який проживав в селі, а тому йому добре було відомо на якій він машині їздить і займається бізнесом. Підтримавши заявлений ним цивільний позов, просив його задовольнити в повному обсязі, та висловив думку про покарання відповідно обвинуваченим на розсуд суду.
В судовому засіданні, свідки ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , сторони обвинувачення заявлені до допиту, в порядку вимог ст. 63 Конституції України відмовилися давати покази відносно своїх рідних і близьких обвинуваченого ОСОБА_20 .
- витягом з ЄРДР (а.с. 1-2);
- повідомленням на оперативну службу лінії 102 ЛШМД про те, що до лікарні поступив ОСОБА_8 з струсом головного мозку (а.с. 48);
- повідомленням про курс валют (а.с. 50)
- за згодою, письмовою заявою потерпілого (а.с. 53) 20.0. 2015 року було проведено огляд місця подій в с. Н. Киселів Кіцманскього району Чернівецької області за участю власника та спеціаліста, в ході якого було встановлено об`єкт огляду будинок та приміщення в будинку та здійснено вилучення речових доказів (а.с. 54 75 з фото таблицею);
- протоколом огляду речей мобільного телефону «НТС уан дуос» (76а, 76б);
- відповідно до висновку експерта № 46 Мд від 19.03. 2015 року (а.с. 87-88) в ОСОБА_8 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, пара орбітальної гематоми справа. Дані тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих прдметів цілком можливо при обставинах які описані в постанові слідчого внаслідок нанесення йому одного удару куаком в обличчя можуть відповідати терміну 1901. 2015 року і відносяться до розряду легких тілесних ушкоджень які призвели до короткочасного розладу здоров`я;
- згідно висновку комісійної судової медичної експертизи ( а.с. 94 98) в потерпілого ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді парообітальної гематоми справа; осадження м`яких тканин обличчя, голови Дані тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих предметів або обудари об такі і цілком можливо в термін та за обставин вказаних в описовій частині постанови на 20.01. 2015 року і як кожне зокрема, так і всі у сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень….струс головного мозку був виключений.
- за дозволом ОСОБА_8 наданою письмовою заявою від 21.01. 2015 року (аю.с. 100) 21.01. 2015 року було оглянуто місце подій за участю власника спеціаліста транспортний засіб належний потерпілому (а.с. 101 103; з фото таблицею (а.с. 104 106);
- з дослідженого висновку експерта № 0233 від 14.07. 2015 року (а.с. 116 121) судової дактилоскопічної експертизи, один палець руки розміром 11Х16 придатний був для ідентифікації особи, і залишений був не ОСОБА_8 , не ОСОБА_52 за наданими дактилокартами; інші сліди рук для ідентифікації особи на наданих 49 файлах не придатні.
- відповідно до висновку судової трасо логічної експертизи (а.с. 125 126) № 245 від 10.07. 2015 року слід рукавичок найбільшими розмірами 20Х43 що був вилучений на відрізку ліпкої стрічки під час ОМП 21.01. 2015 року придатний для групової ідентифікації і не придатний для індивідуальної ідентифікації
Даний слід міг бути залишений трикотажними рукавичками чи іншим об`єктом з морфологією поверхні що відобразилася у сліді.
- згідно висновку № 244 к від 10.07. 2015 року судової трасо логічної експертизи сліз взуття розміром 101Х124 мм вилучений в ході ОМП 21.01. 2015 року придатний тільки для визначення групової ідентифікації взуття що їх залишило та не придатні для їх індивідуальної ідентифікації (а.с. 130 132);
- висновком експерта судової дактилоскопічної експертизи № 232 к від 10.07. 2015 року 5 слідів рук що були придатні для ідентифікації особи (різними розмірами) залишені були в різних приміщеннях будинку с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області належного потерпілому як самим ОСОБА_8 , так і гр.- нкою ОСОБА_52 (а.с. 146 154);
- за висновком експерта № 0246 від 23.02 2015 року судової криміналістичної експертизи (а.с. 158 -160) група слідів вилучених під час ОМП 20.01. 2015 року по факту незаконного заволодіння майном потерпілого придатні для групової ідентифікації, решта сліди ні для групової ні для індивідуальної ідентифікації не придатні;
аналогічні висновки вбачаються згідно дослідженого висновку № 243к від 10.07. 2015 року (а.с. 164 166) судової криміналістичної експертизи;
дослідженими висновками експерта № 0976 від 21.04. 2015 року судової дактилоскопічної експертизи (а.с. 170 171) на викрутці що вилучена 20.01. 2015 року у ході огляду будинку в АДРЕСА_4 слідів рук виявлено не було, також не було виявлено і слідів крові (висновок експерта № 193 І від 18.06. 2015 року (а.с. 174 176).
відповідно до протоколу огляду від 20.06. 2015 року (а.с. 177) було оглянуто наведену вище викрутку;
з досліджених матеріалів по тимчасовим доступам (рапортам, довідкам) встановлено що на місці вчинення злочину знаходилися базові станції операторів рухомого (мобільного) зв`язку (а.с. 180 186), доступ до яких було санкціоновано на підставі ухвал слідчого судді (а.с. 190 191, 195-196; 200, 201);
протоколом огляду речей від 15.07. 2015 року (а.с. 212) та дослідженими даними розшифровки мобільних телефонів (а.с. 213 223) з ДВД диском, який містить інформацію по абонентським з`єднанням мобільного оператора МТС від 29.06. 2015 року;
протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками ( а.с. 9 - 11) від 09.06. 2015 року у присутності понятих свідок ОСОБА_51 не пізнала жодну особу, в тому числі і ОСОБА_15 ; разом з цим згідно протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками ( а.с. 12 - 14) від 08.06. 2015 року впізнала на фото № 2 хлопця на ім.»я ОСОБА_53 , якого бачила з її зятем ОСОБА_20 ;
за даними дослідженими протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками ( а.с. 23 - ) від 16.06. 2015 року у присутності понятих свідок ОСОБА_50 впізнала особу на ім.»я ОСОБА_54 якого бачила з її чоловіком ОСОБА_55 та особу на фото 2 згідно протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками ( а.с. 25) від 16.06. 2015 року на ім.»я ОСОБА_53 , якого бачила з її чоловіком ОСОБА_20 ;
В судовому засіданні відповідно до акту добровільної видачі від 11.03. 2017 року ОСОБА_50 видала працівникам правоохоронних органів мобільний телефон НТС оне, який їй дав її зять ОСОБА_20 (т. 3 а.с. 27) та вказаний мобільний телефон був предметом огляду слідчим СВ Кіцманського РВУ МВС України в Чернівецькій області ОСОБА_56 ( т.3 а.с. 28-29). При дослідженні вказаних документів, які стороною обвинувачення були заявлені до дослідження як доказів в кримінальному провадженні, судом було встановлено, що видача мобільного телефону належного потерпілому відбулася за актом, а не в установленому порядку КПК України без оформлення протоколу добровільної видачі, у присутності понятих; аналогічно без присутності понятих, в порушення вимог 104, 105, 207 КПК України було проведено огляд речей, а саме - мобільний телефон НТС оне, з його описом і складовими.
Таким чино, відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України дослідження вказаних документів доказів було припинено з підстав очевидної недопустимості.
довідкою про вартість мобільного телефону станом на 20.01. 2015 року марки НТС Опе, яка становила 4000 грн. (а.с. 33а);
протоколом проведення слідчого експерименту від 13.03. 2015 року за участі ОСОБА_57 , у присутності захисника ОСОБА_58 в інтересах останнього, понятих ОСОБА_13 показував місце вчинення злочину, і обставини за яких ним було вчинено кримінальне правопорушення (а.с. 47 49) з дослідженим безпосередньо в судовому засіданні відеозаписом вказаної слідчої дії (а.с. 50);
протоколом проведення слідчого експерименту від 13.03. 2015 року за участі ОСОБА_15 , у присутності законного представника ОСОБА_17 та захисника ОСОБА_59 а також понятих ОСОБА_15 показував і розповідав про події що мали місце 20. 01. 2015 року (а.с. 125 - 128), з дослідженим безпосередньо в судовому засіданні відеозаписом вказаної слідчої дії за участі ОСОБА_15 (а.с. 129);
В судовому засіданні захисником в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 було заявлено клопотання про визнання недопустимим доказом відтворення обстановки і обставин подій за участі ОСОБА_15 , тобто проведеного з ним слідчого експерименту, виходячи з того, що не вірно було зазначено дату повідомлення про підозру ОСОБА_15 , не вірно внесені відомості стосовно особи якої складено повідомлення про підозру, вважає, що належним чином не було забезпечено з початку затримання ОСОБА_15 право на захист, як неповнолітньої особи; - припускає, що на ОСОБА_15 під час досудового розслідування і під час дачі ним показів, проведення з ним слідчих дій чинився психологічний тиск.
Сторона обвинувачення прокурор ОСОБА_6 , ОСОБА_60 , а також потерпілий ОСОБА_8 і в його інтересах представники заперечували проти заявленого клопотання, сторона захисту обвинувачені ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , в їх інтересах захисники, а також обвинувачений ОСОБА_15 , в його інтересах законний представник ОСОБА_17 підтримали клопотання, а отже суд вивчивши доводи клопотання, з врахуванням думки учасників судового кримінального провадження, приходить до наступного:
Частина 1 ст. 86 КПК встановлює юридичну форму даних, що встановлюють обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Порядок отримання доказів, вказаних у ч. 2 ст. 84 КПК, передбачає дотримання наступних вимог: - належний суб`єкт отримання доказів; - законність процесуального джерела доказів; - дотримання процесуального порядку отримання доказів; - дотримання правил фіксації ходу і результатів слідчих (розшукових) і негласних слідчих (розшукових) дій. Докази повинні бути отримані тільки із тих процесуальних джерел, що вказані в ч. 2 ст. 84 КПК. Процесуальними джерелами доказів є показання підозрюваного, обвинуваченого, свідка, потерпілого, експерта, речові докази, документи, висновки експертів. Отримання доказів із невстановленого в законі процесуального джерела тягне за собою недопустимість цього доказу. Отже, законодавцем чітко вказується, про те, що визнання доказів недопустимим здійснюється виключно в судовому порядку за клопотанням сторін. Право на спростування такого клопотання надається протилежній стороні. У клопотанні про визнання доказів недопустимими повинні бути чітко викладені підстави (неналежності доказів, отримання з порушенням встановленого Кодексом порядку…).
Вимогами КПК України визначено, що в разі, якщо відсутні заперечення іншої сторони по суті заявленого клопотання, воно підлягає задоволенню. Обов`язок доказування обставин, що є підставою для виключення доказів, покладається на сторону, що заявила таке клопотання. У випадку заперечення протилежної сторони, суд здійснює перевірку доказів, шляхом дослідження матеріалів провадження, допиту свідків, понятих, шляхом залучення спеціалістів, експертів тощо.
Рішення суду про визнання доказів недопустимими тягне невизнання їх юридичної сили і неможливість використання в доказуванні і тим більше в обгрунтування вироку.

В судовому засіданні сторона обвинувачення, прокурори, потерпілий і в його інтересах представники заперечили проти задоволення суті заявленого клопотання, в свою чергу, при дослідженні судом слідчого експерименту за участі ОСОБА_15 т.3 а.с. 125), з дослідженим безпосередньо в засіданні відеозаписом ( а.с. 129 т.3), стороною захисту захисником в інтересах обвинуваченого та самим обвинуваченим, в його інтересах законним представником зауважень не заявлялося, при цьому судом звертається увага, що останнім відповідно було розкрито докази сторони обвинувачення (т. 3 а.с 235), при цьому не було заявлено жодних клопотань та доповнень, доказів стороною захисту також заявлено не було. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» наголошено, що під час розгляду кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи попереднього слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК.

Судом встановлено, що доказ, а саме протокол проведення слідчого експерименту від 13.03. 2015 року за участі ОСОБА_15 , у присутності законного представника ОСОБА_17 та захисника ОСОБА_59 а також понятих (а.с. 125 - 128), з дослідженим безпосередньо в судовому засіданні відеозаписом вказаної слідчої дії за участі ОСОБА_15 (а.с. 129) отримані належним суб`єктом, який наділений повноваженнями проводити процесуальну дію, під час якої отриманий доказ; останні є фактичними даними, що одержані зі встановлених законом джерел, визначених ст. 65 КПК України, і які можна перевірити; отримані, відповідно із дотриманням порядку проведення процесуальної дії та дотримання вимог закону щодо фіксації перебігу та результатів процесуальної дії, а тому, а тому, клопотання про визнання наведеного вище доказу недопустимим, захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 слід залишити без задоволення.

У ч. 1 ст. 89 КПК вказується, що питання допустимості доказів вирішуються під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення. Оцінку доказів як неприпустимого суд вправі зробити по закінченні дослідження всіх доказів у нарадчій кімнаті, куди він видаляється для постанови вироку. У цьому випадку оцінка судом доказів викладається у вироку.

З аналогічних вищенаведених підстав, суд вважає, що слід залишити без задоволення і клопотання заявлене стороною захисту, захисником ОСОБА_14 про визнання недопустимим доказом відеозапису і протоколу слідчого експерименту проведеного з ОСОБА_13 від 13.03. 2015 року ( т.3 а.с. 47 49, 50), проти якого заперечувала сторона обвинувачення прокурори ОСОБА_61 , ОСОБА_62 та потерпілий ОСОБА_8 , в його інтересах представники; інші учасники кримінального провадження не заперечували проти його задоволення. Стороною захисту не наведено в клопотанні жодного посилання на обґрунтованість доводів щодо визнання недопустимим доказом відеозапису і протоколу слідчого експерименту проведеного з ОСОБА_13 від 13.03. 2015 року. Вимогами ж чинного КПК України визначено, що обов`язок доведеності визнання доказу недопустимим віднесено до заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Дана норма закону також передбачає змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Що стосується клопотання сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 - визнання протколів допиту підозрюваного ОСОБА_15 щодо показів наданих останнім, судом вказані проколи в судовому засіданні не досліджувалися, як доказ, обвинувачений ОСОБА_15 безпосередньо, в порядку вимог ст. 351 КПК України надав показання, у присутності як законного представника ОСОБА_17 та захисника ОСОБА_16 , відповідно якими суду не було заявлено про порушення прав обвинуваченого при його допиті.

На стадії досудового розслідування у визначеному законом порядку було визнано матір ОСОБА_15 законним представником, якій були роз`яснені відповідно права і обов`зки, в її присутності а також у присутності призначеного ОСОБА_15 вторинною правової допомогою захисника було повідомлено про підозру, з роз`ясненням права на захист (т. 3 а.с. 110 121).

З досліджених відеозаписів (по проведеному слідчому експерименту за участі ОСОБА_15 від 13.03. 2015 року (т. 3 а.с. 129) не вбачається застосування до останнього працівниками поліції недозволених методів слідства. З протоколом ОСОБА_15 , в його інтересах захисник і законний представник були ознайомлені, заяв, клопотань від останніх не находило ( т.3 а.с. 128). Обов`язок доказування обставин, що є підставою для виключення доказів, покладається на сторону, що заявила таке клопотання.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 не зміг пояснити суду з якою метою він погодився, разом з ОСОБА_20 , якого бачив всього 2 рази, та ОСОБА_13 поїхати в с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області до ОСОБА_63 , як чітко видно з показів ОСОБА_15 наданих безпосередньо в судовому засіданні останній мав реальну змогу покинути місце біля будинку потерпілого, де його залишив ОСОБА_20 і піти, так як пояснив, що ОСОБА_11 і ОСОБА_64 чекав біля 15 - 20 хвилин, однак цього не зробив; самим ж показаннями в суді ОСОБА_15 спростовуються його доводи, що він не був обізнаний про те, що ОСОБА_11 і ОСОБА_34 мають намір вчинити злочин, так як його було запрошено в с. Киселів в гості до ОСОБА_20 , а також показами і обвинуваченого ОСОБА_13 , який чітко пояснив, що ОСОБА_42 був залишений на вулиці ОСОБА_20 навпроти будинку ОСОБА_8 на «Шухері», з метою в разі якщо хтось бути наближатися до будинку чи побачить сторонніх осіб, мав попередити, а також і показами наданими в суді ОСОБА_20 , з яких вбачається, що коли він вийшов з будинку із грішми, та ключами від машини потерпілого, побачивши ОСОБА_65 він йому крикнув сідати в автомобіль….

Крім наведеного, доводи захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 щодо відсутності доказів доведеності вини останнього в інкремінуємому йому злочині спростовуються як вищенаведеними доказами, так і показаннями інших обвинувачених, за аналізом яких в сукупності, суд критично оцінює покази ОСОБА_15 в частині того, що його ціль поїздки в с. Киселів Кіцманського району Чернівецької області була зумовлена запрошенням в гості до ОСОБА_20 , оскільки на запитання суду ОСОБА_15 чітко вказав, що раніше ніколи в ОСОБА_11 вдома він не був, бачив його всього лише 2 рази в колі своїх знайомих, будь яких товариських відносин він з ним не підтримував, а ОСОБА_13 , з яким він навпаки товаришував, нічого не говорив йому про поїздку при зустрічі на вулиці Боженко в м. Чернівці куди запросив для розмови. Не зміг в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 пояснити ціль, для чого він взяв кошти від ОСОБА_64 в сумі, як він зазначив 2000 грн. і 50 доларів та яким чином він ними розпорядився.

Не заслуговують на увагу і доводи сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 і відповідно сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 відносно того, що їх підзахисними не мало місце заволодіння транспортним засобом потерпілого. Як видно з показів наданих в засіданні ОСОБА_13 він йдучи до будинку ОСОБА_66 з ОСОБА_20 бачив автомобіль навпроти будинку, знав що в ОСОБА_20 власного транспортного засобу не було, оскільки в с. Н. Киселів Кіцманського району Чернівецької області в трьох приїхали на таксі, крім цього бачив, як ОСОБА_20 з будинку ОСОБА_66 взяв ключі від автомобіля і коли вийшов з будинку та побачив за кермом машини «Volkswagen Touareg» ОСОБА_20 , який йому сказав ….швидко сідай…», він не відмовився, сів поруч на переднє пасажирське сидіння, при цьому відсунувши рюкзак останнього, де вже в машині позаду сидів ОСОБА_42 , вони швидко за 1-2 хвилини уїхали від будинку потерпілого. Аналогічно і в наданих суду показах ОСОБА_15 в цій частині, останній показав, що через хвилин 15 20 коли побачив, що з будинку вийшов ОСОБА_20 , він підійшов до автомобіля, що був навпроти будинку, відчинив його і сів в нього крикнувши йому видко сідай, потім вже разом з ОСОБА_25 вони швидко уїхали; на його запитання чий автомобіль ОСОБА_41 , ОСОБА_67 відповів «не важно..».

Отже, оцінюючи показання обвинувачених наданих в суді в їх сукупності, вбачається що жодний з учасників групи не відмовився від вчинення злочину інкремінуємого їм за ст. 289 КК України; натомість добре розуміючи, що жодному з них транспортний засобі «Volkswagen Touareg» не належить, на ньому уїхали з місця вчинення злочину.

Судом в засіданні було роз`яснено обвинуваченому вимогу ч.1 ст.337 КПК України яка передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту; в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності. Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР).

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_15 про те, що він не мав умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілого є безпідставними і спростовуються дослідженими в судовому засіданні вищенаведеними доказами. Крім цього, за наведених вище обставин, доводи сторони захисту щодо застосування в ході досудового розслідування кримінального провадження до ОСОБА_15 незаконних методів ведення слідства та допущення порушень його прав на захист, суд розцінює як обраний останнім спосіб захисту від пред`явленого звинувачення, з метою уникнення покарання за вчинене.

З наведеної вище норми закону ст. 337 ч.1 КПК України, суд вважає безпідставними і доводи потерпілого ОСОБА_8 в його інтересах представників щодо не вірної кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 зі ч. 3 ст. 186 КК України, вважаючи, що їх дії слід кваліфікувати як розбій.

Вимогами чинного КК України, зокрема визначено, що грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює, що його дії помічені, та оцінюються як викрадення. Погроза застосування насильства, яке не становить небезпеки для життя чи здоров`я потерпілого, є психічним насильством, яке полягає у залякуванні потерпілого негайним застосуванням до нього фізичного насильства. Розбій (ст. 187 КК) як найнебезпечніший злочин, зумовлений тим, що обов`язковим додатковим об`єктом його виступають життя чи здоров`я потерпілого. Розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій необхідно розрізняти від насильницького грабежу. Основними ознаками, за якими розрізняються ці злочини, є: 1) спосіб посягання (грабіж це завжди відкрите посягання, а розбій може вчинюватись як відкрито, так і таємно); 2) характер фізичного і психічного насильства (під час грабежу для досягнення своєї мети винний застосовує насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або погрозу такого насильства, під час розбою насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або погрозу таким насильством); 3) момент закінчення злочину (грабіж є злочином із матеріальним складом і вважається закінченим із моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним, тоді як розбій вважається закінченим з моменту нападу, незалежно від того, чи заволоділа винна особа чужим майном). Отже, законодавцем визначено, що погрозу насильством як ознаку об`єктивної сторони у ст. 186 КК поставлено в один ряд із застосуванням насильства. Ця погроза рівнозначна фізичному насильству і має бути безпосередньою та сприйматися потерпілою особою як така, що має негайно бути виконана. Оскільки характер погрози має суттєве значення для кваліфікації дій винного, з`ясування його в таких випадках є обов`язковим.

Як вбачається, з показів самого потерпілого ОСОБА_8 він чітко бачив обличчя нападників, чітко бачив їх дії і запитання де гроші, а отже сприймав після нанесення йому ударів ОСОБА_20 і запитів де гроші, реально до виконання, що в разі якщо він не віддасть гроші його і з показів обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 чітко вбачається, що після нанесення ударів ОСОБА_8 , останній повідомляв де гроші, сама з цією метою дій обвинувачених виражалася погроза застосування насильства на що вказують і вище досліджені докази, і як пояснив потерпілий він реально сприймав нанесення йому ударів як погрози. Разом з цим, з оцінки показів обвинувачених як ОСОБА_20 , так і ОСОБА_13 не вбачаються висловлювання погроз вбивства потерпілого; доводи ОСОБА_8 , що до нього застосовувалася викрутка яка була в руках у ОСОБА_20 спростовуються, як показами останнього, так і показаннями ОСОБА_13 , які в засіданні послідовно, чітко вказували на те, що викрутки ні у кого не було, так і доказами дослідженими висновками експертів № 0976 від 21.04. 2015 року судової дактилоскопічної експертизи (а.с. 170 171), що на викрутці вилученої 20.01. 2015 року у ході огляду будинку в АДРЕСА_4 слідів рук виявлено не було, також не було виявлено і слідів крові на викрутці (висновок експерта № 193 І від 18.06. 2015 року (а.с. 174 176).

Таким чином, сукупністю безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що вина відповідно обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 186, ч.2 ст. 289 КК України доведена і вірно кваліфікує їх дії відповідно, за ч.3 ст. 186 КК України, як грабіж, поєднаний з проникненням в житло, що завдав значної шкоди потерпілому, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змогою групою осіб та за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене з проникненням у приміщення. Дії обвинуваченого ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вірно кваліфікує як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене з проникненням у приміщення.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_20 , оцінюючи наведені докази в їх сукупності як допустимі, безпосередньо досліджені в суді і несуперечливі, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого.

Зокрема, досліджуючи дані, що характеризують особу ОСОБА_20 (картка форми 1 т. 3 а.с. 217), його вік, наявність на утримання малолітньої дитини ОСОБА_68 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.3 а.с. 218); до кримінальної відповідальності ОСОБА_20 раніше притягувався, що вбачається з вимог УІАЗ УМВС України в Чернівецькій області (т.3 а.с. 219), а також вироків суду першої інстанції та вироку апеляційної інстанції ( т.3 а.с. 221 229); так за вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 27.01. 2015 року ОСОБА_20 було визнано винним за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено за вказаної статтею покарання, з застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки дев`ять місяців (т.3 а.с. 223), що свідчить про відбування на даний період часу ОСОБА_20 покарання за вказаним вироком суду; за місцем фактичного проживання в с. Киселів Кіцманського району Чернівецької області характеризується задовільно (а.с. 232 т.3), з зазначенням того, що на території Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_20 не зареєстрований та не проживає; відповідно до довідок лікаря нарколога та лікаря психіатра ( т.3 а.с. 230, 231) ОСОБА_20 не перебуває.

Обставинами, що в силу вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_20 , судом визнається його щире розкаяння у вчиненому, визнання вини, сприяння в розкритті кримінальних правопорушень, в засіданні останнім надавалися послідовні покази; судом встановлено і часткове відшкодування завданої злочином шкоди потерпілому ОСОБА_8 , що останнім в засіданні було визнано.

Обставинами, згідно вимог ст.. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_20 , визнаються судом визнається рецидив.

Отже, із урахуванням фактичних обставин справи, доказів досліджених в їх сукупності та обставин, що помякшують і обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_20 , його особи суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_20 є не можливим без ізоляції його від суспільства і останньому слід призначити реальну міру покарання, повязану з ізоляцією від суспільства передбачену санкціями відповідно, ст. 186 ч.3, ч.2 ст. 289 КК України із застосування до останньої вимог ст. 69 КК України. Призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_20 , з врахуванням вищенаведеного, на думку суду відповідає принципу необхідності й достатності для його виправлення і запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_13 суд виходячи з оцінки доказів, безпосередньо досліджених в засіданні, у їх сукупності як допустимі і належні враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 289, ч.3 ст. 186 КК України, які згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та особу обвинуваченого ОСОБА_13 .

З досліджених даних, що характеризують особу ОСОБА_13 (паспорт т. 3 а.с. 65), його молодий вік, наявність у Федоряка постійного зареєстрованого місця проживання, за яким останній характеризується виключно позитивно, про що свідчать відповідна характеристика за місцем проживання і довідка про склад зареєстрованих осіб; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; ОСОБА_13 навчається, є студентом Державного вищого навчального закладу Чернівецький індустріальний коледж, де також виключно позитивно характеризується, про що свідчить характеристика з місця навчання; раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що вбачається з вимог УІАЗ УМВС України в Чернівецькій області; ОСОБА_13 являється інвалідом 3 групи з дитинства безтерміново, про що свідчить довідка (оновлена) від 12.06. 2017 року, останньому протипоказана важка фізична праця, а також пенсійне посвідчення (наведене засвідчується на а.с. 65 77 т.3). ОСОБА_13 проживає в неповній сім`ї, з матері`ю, - ОСОБА_69 (свідоцтво про зміну прізвища (т. 2 а.с. 42, 43), в квартирі АДРЕСА_6 , належній на праві власності останній ( т. 2 а.с. 49-50). Судом також враховується і часткове відшкодування шкоди завданої злочином з боку ОСОБА_13 потерпілому ОСОБА_8 ,, щире каяття ОСОБА_13 у вчиненому, в залі суду останній попросив пробачення в потерпілого, запевнив суд, що подібного більше не повториться, вчинення кримінальних правопорушень було пов`язано з негараздами в сім`ї, на даний час як пояснив ОСОБА_13 він усе усвідомив, і просив надати йому можливість лікуватися від встановлених в нього недуг.

Судом особлива увага звертається на край незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_13 за відповідно установленими йому діагнозами, що вбачається з досліджених даних медичної картки амбулаторного хворого № 89 ( т.3 а.с. 79- 83). За період перебування під вартою умовах ДУ Чернівецька виправна установа № 33, ОСОБА_13 постійно перебуває під контролем лікаря епілептолога, при наявному в нього діагнозі, озвученому зі згоди обвинуваченого Епілепсія, почащення судомних нападів. Зокрема, такі напади мали місце 12.11. 2015 року, протягом 2016 року тричі, про що свідчить довідка (т.5 а.с. 74) внаслідок судомного нападу, 26.10. 2016 року у ОСОБА_13 мав місце закритий крайовий перелом о/ф 1 пальця лівої кісті без зміщення; аналогічне мало місце і 13.06. 2017 року (довідка з УВП № 33 від 19.06. 2017р. № 33/14-81-17), а саме закритий перелом головки п`ятої п`ясткової кістки лівої кісті зі зміщенням. Протягом 2017 року, а саме 05.01. 2017 року ОСОБА_13 внаслідок судомного нападу не був доставлений в судове засіданні по розгляду кримінального провадження. Всі випадки судомних нападів, що мали місце протягом перебування ОСОБА_13 в УВП № 33 відображені в дослідженій судом медичній картці витребуваній за необхідністю проведення амбулаторної судової психіатричної експертизи, призначеної судом згідно ухвали суду, за висновками якої, при ретельному обстеженні ОСОБА_13 , вивченні його анамнезу і медичних даних, з врахуванням форми епілепсії, частоти судомних нападів, локалізацію нападів та наявність будь яких еквівалентів при цьому, визначено необхідність його обстеження стаціонарно з проведенням низки додаткових функціональних обстежень (висновок № 95 від 14.02. 2017 р.). За останнім обстеженням ОСОБА_13 мед частині УВП № 33 йому було визначено діагноз ВСД по гіпотонічному типу. Генералізована епілепсія з нападами (довідка з УВП № 33 від 19.06. 2017р. № 33/14-81-17).

Обставинами, що в силу вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 судом визнається його щире розкаяння у вчиненому, визнання вини, сприяння в розкритті кримінальних правопорушень; часткове відшкодування завданої злочином шкоди потерпілому ОСОБА_8 , що останнім в засіданні було підтверджено.

Обставин, згідно вимог ст.. 67 КК України що обтяжують покарання ОСОБА_13 , судом не встановлено.

Суд, за сукупністю оцінки досліджених по справі доказів, виходячи з об`єктивно з`ясованих обставин справи, із врахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_13 , його особи, стану здоров`я, приходить до висновку, що обставини, які пом`якшують покарання останнього істотно знижують ступінь його вини, і щодо нього можливо застосувати ст. 69 КК України.

На підставі ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення. Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання (як основне так і додаткове) та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 своєї постанови №7 від 24 жовтня 2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання", призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого, виду основного покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого, тяжкого злочинів або злочину середньої тяжкості, з урахуванням особи винного.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд у відповідності з вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставинами, що пом`якшуєють покарання, згідно ст.66 КК України, обвинуваченого ОСОБА_15 , судом визнається те, що кримінальне правопорушення ним вчинено у неповнолітньому віці.

Обставин, згідно вимог ст.. 67 КК України що обтяжують покарання ОСОБА_15 , судом не встановлено.

При індивідуалізації особи неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_15 (в порядку вимог ст. 485, 487 КПК України), призначення обвинуваченому ОСОБА_15 покарання, суд враховує, що останній вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, не розкаявся у вчиненому, не сприяв розкриттю кримінального про порушення, злочин вчинив у неповнолітньому віці, має постійне зареєстроване місце проживання; виховується в неповній сім`ї, матір`ю ОСОБА_47 без батька (т. 3 а.с. 150 152); навчається, в період розгляду даного кримінального провадження, вчинив новий злочин, вироком суду від 27.03. 2017 року ОСОБА_15 було визнано винним за ч. 1 ст. 185 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. в дохід держави; за станом здоров`я і проведених висновків судово-психіатричного експерта №283 від 19.03.2015 року (том 3 а.с.155 -156)) за результатами якого ОСОБА_15 ознак психічного захворювання не виявляє, він може віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними, ознак хронічного психічного захворювання та ознак будь якого іншого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв.. має достатній рівень самоконтролю і рівень психічного, інтелектуального та емоційно вольового розвитку в ОСОБА_15 цілком відповідає його дійсному віковому періоду. ОСОБА_15 перебуває на Д обліку в міській дитячій лікарні в окуліста з 05.01. 2011 року та кардіоревматолога з 14.09. 2010 року (т.3 а.с. 148), за установленими в нього діагнозами, дослідженими даними стану здоров`я неодноразово лікувався ( т.3 а.с. 149).

Отже, беручи до уваги вищенаведені по справі обставини, суд вважає, що виправлення неповнолітнього ( на період вчинення кримінального правопорушення) обвинуваченого ОСОБА_15 можливе без ізоляції від суспільства, йому слід призначити покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, покарання належить призначити у вигляді позбавлення волі і на підставі ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Крім наведеного, суд вважає, що відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_20 зарахувати строк його попереднього ув`язнення, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 27.01.2015 року (фактичного його затримання) по 20.06. 2017 року день внесення змін до ст.. 72 ч. 5 КК України на підставі Закону України № 2046 УІІІ опублікованого 20.06. 2017 року і такого, що набрав чинності з 21.06. 2017 року.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_13 зарахувати строк його попереднього ув`язнення, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 13.03. 2015 (фактичного його затримання) по 20.06. 2017 року день внесення змін до ст.. 72 ч. 5 КК України на підставі Закону України № 2046 УІІІ опублікованого 20.06. 2017 року і такого, що набрав чинності з 21.06. 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обгрунтованим та вмотивованим. А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення. За приписами ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч.4 даного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якими визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права, з врахуванням рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, Справа «Гудзь проти України» (Заява № 25032/11); Справа «Чанаєв проти України» (Заява № 46193/13), Справа «Харченко проти України (Заява № 40/07/02); з врахуванням особи обвинуваченого, його пом`якшуючих і відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає, що ОСОБА_13 має бути призначене покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і це покарання у вигляді позбавлення волі, а його виправлення і перевиховання є можливим без ізоляції від суспільства та з врахуванням, на підставі ч.5 ст. 72 КК України, щодо зарахування в строк покарання термін попереднього ув`язнення, вважає за можливе обмежитися відбутим строком.

Міру запобіжного заходу, яку було застосовану у вигляді тримання під вартою (протокол про затримання від 13.03. 2015 року) слід змінити ОСОБА_13 на домашній арешт до вступу вироку в законну силу, без застосування електронного засобу з зобов`язанням не покидати фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 22.00 год. до 08.00 год. наступного дня, звільнивши ОСОБА_13 з під варти негайно в залі суду.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_20 до вступу вироку в законну силу залишити застосовану у вигляді тримання під вартою.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_15 до вступу вироку в законну силу залишити застосовану у виді домашнього арешту.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 124, 126 КПК України підлягають стягненню з обвинувачених в рівних частинах на користь держави, в загальній сумі 2480.04 грн. (довідки про витрати т.4 а.с. 114, 124, 129, 135, 145, 157,163, 169,173).

Долю речових доказів слід вирішити в порядку вимог ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що до початку розгляду кримінального провадження по суті (в попередньому складі суду), потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов з наданням позовної заяви до ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 про відшкодування шкоди завданої злочином.

В судовому засіданні ОСОБА_8 заявлені вимоги були підтримані. Обвинуваченими, цивільними відповідачами ОСОБА_20 , ОСОБА_13 цивільний позов було визнано частково; обвинуваченим, цивільним відповідачем ОСОБА_15 цивільний позов не визнано.

Разом з цим, суд вважає, із врахуванням усіх досліджених доказів по справі в їх сукупності, що цивільний позов, заявлений ОСОБА_8 , повністю підтриманий останнім і в його інтересах представниками підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1167, 1177 ЦК України умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позовні вимоги в частині стягнення з обвинувачених в солідарному порядку на користь ОСОБА_8 матеріальної шкоди в розмірі 625.603 грн. задоволенню підлягають частково в силу ст.. 1166, 1177 ЦК України, оскільки дана сума збитків фактично не була встановлена під час досудового розслідування та судового слідства; натомість сума завданих збитків від протиправних дій обвинувачених була встановлена в розмірі 117.081 грн. 09 коп.. А, тому, суд вважає, що саме дана сума збитків завданих ОСОБА_8 , з врахуванням відшкодованих сум за дослідженими квитанціями, зокрема на суму 10100 (т.1 а.с. 130) обвинуваченим ОСОБА_13 та на суму 9000 грн. відшкодування збитків обвинуваченим ОСОБА_20 підлягає стягненню з обвинувачених солідарно, як така, що останніми не відшкодована в розмірі 98.292 грн. В

Що стосується суми відшкодування 142,781,11 грн. дана сума підлягає також частковому відшкодуванню з врахуванням досліджених доказів по справі, судової товарознавчої експертизи та квитанцій фактичних витрат (т. 4 а.с. 135; т.1 а.с. 89), а саме стягненню в солідарному порядку з обвинувачених в розмірі 23.826,47 грн.

Що стосується суми моральної шкоду заявленої потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_8 в розмірі 50.000грн., то і дані заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме із врахуванням правомірності, в силу ст. 1167 ЦК України заявленої вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, яку, виходячи з матеріального становища потерпілого, цивільного позивача ОСОБА_8 , відповідно і матеріального становище обвиунвачених, враховуючи вимоги розумності і справедливості, при визначенні розміру відшкодування, ступеня вини відповідно підсудних та глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, цивільного позивача, стан його здоров`я, час та зусилля, необхідні для відновлення порушеного права, а також з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути в солідарному порядку з обвинувачених на користь цивільного позивача потерпілого ОСОБА_8 моральну (немайнову) шкоду в сумі 20.000 грн.

В іншій частині задоволення заявлених вимоги потерпілим, цивільний позивачем ОСОБА_8 слід відмовити за недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368 - 371, 373, 374, КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_20 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 186 КК України та призначити йому наступне покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, належного на праві власності, крім житла;

- за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі

На підставі ст. 70 ч.1 КК України, шляхом поглинання більш суворого покарання менш суворе, призначити ОСОБА_20 покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, належного на праві власності, крім житла;

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України злочинів та злочину за вироком від 27.01. 2015 року Апеляційного суду Чернівецької області за ч. 3 ст. 185 КК України, шляхом часткового складання покарання, призначеного за останнім вироком у виді трьох років 9 місяців позбавлення волі та остаточно до відбування призначити ОСОБА_20 покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_20 , до вступу вироку в законну силу залишити застосовану тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_20 відраховувати з 27.01. 2015 року фактичного його затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_20 зарахувати строк його попереднього ув`язнення, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 27.01.2015 року (фактичного його затримання) по 20.06. 2017 року день внесення змін до ст.. 72 ч. 5 КК України на підставі Закону України № 2046 УІІІ опублікованого 20.06. 2017 року і такого, що набрав чинності з 21.06. 2017 року.

ОСОБА_15 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 289 КК України з врахуванням ч. 5 ст. 27 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації належного йому на праві власності майна.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_15 від відбування покарання, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_15 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання та навчання періодично з`являтися для реєстрації в органи пробації

Міру запобіжного заходу ОСОБА_15 , до вступу вироку в законну силу залишити застосовану домашній арешт

ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 186 КК України та призначити йому наступне покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, належного на праві власності, крім житла;

- за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі

На підставі ст. 70 ч.1 КК України, шляхом поглинання більш суворого покарання менш суворе, призначити ОСОБА_13 покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, належного на праві власності, крім житла;

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.05. 2015 року, яким ОСОБА_13 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з випробуванням терміном на один рік і покладеними на нього обов`язками - виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_13 рахувати з 13.03. 2015 року періоду фактичного його затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_13 зарахувати строк його попереднього ув`язнення, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 13.03..2015 року (фактичного його затримання) по 20.06. 2017 року день внесення змін до ст.. 72 ч. 5 КК України на підставі Закону України № 2046 УІІІ опублікованого 20.06. 2017 року і такого, що набрав чинності з 21.06. 2017 року.

Міру запобіжного заходу, яка була застосована у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_13 змінити з тримання під вартою на домашній арешт без застосування електронного засобу із зобов`язанням засудженого ОСОБА_13 не покидати фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 22.00 год. до 08.00 год. наступного дня, до вступу вироку в законну силу, з покладенням виконання на працівників Шевченківського ВП ГУНП в Чернівецькій області, за місцем проживання засудженого.

Звільнити ОСОБА_13 з під варти негайно, в залі суду.

Стягнути з засуджених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 судові витрати, відповідно до ст.ст. 124, 126 КПК України в рівних частинах на користь держави, в загальній сумі 2480.04 грн. (довідки про витрати т.4 а.с. 114, 124, 129, 135, 145, 157,163, 169,173).

Речові докази, зокрема:

- за постановою слідчого: том.4 а.с. 76 в від 10.02. 2015 року коробок від мобільного телефону марки НТС уан дуос білого кольору, переданого на зберігання власнику ОСОБА_8 повернути за належністю останньому;

- за постановою слідчого від 20.06. 2015 року ( т.4 а.с. 178) викрутку вилучену при ОМП 20.01. 2015 року і такий що знаходиться на зберіганні в камері схову Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області (квитанція 32 .а.с.179 т.4) знищити;

- ДВД що містить інформацію охоронювану законом таємницю абонентські з`єднання мобільного оператора МТС вилучену 29.06. 2015 року залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- за постановою слідчого від 23.03. 2015 року мобільний телефон марки НТС уан дуос білого кольору та транспортного засобу «Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску марки переданих відповідно на зберігання власнику ОСОБА_8 повернути за належністю останньому;

Цивільний позов потерпілого, цивільного позивача ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої злочином задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з засуджених ОСОБА_20 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду завданої злочином з розмірі 98.292 грн.; - 20 000 грн. моральної шкоди та 23.826,47 грн. понесених витрат пов`язаних з завданими збитками транспортного засобу.

В іншій частині заявлених вимог потерпілому, цивільному позивачу ОСОБА_8 відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд міста Чернівці протягом 30 днів з дня його проголошення. Копію вироку після його проголошення, вручити засудженим, прокурору, потерпілому.

Суддя: ОСОБА_1