У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2017 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в м.Ужгород, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000258 від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
19.12.2016 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000258 від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , заявив клопотання про повернення обвинувального акту, як такого, що не відповідає вимогам КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заявлене клопотання свого захисника підтримала.

Вислухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, який заперечив проти клопотання обвинуваченої та її захисника, захисника обвинуваченої, який підтримав своє клопотання, обвинуваченої, яка підтримала клопотання свого захисника, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам передбаченим ст.291 КПК України.

У відповідності до положень ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

З положень вказаної статті слідує, що формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями.

Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000258 від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, в ньому слідчим викладено фактичні обставини щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення із зазначенням лише статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема в обвинувальному акті дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 368 КК України, та вказано, що ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що працюючи згідно наказу від 02.03.2015 за № 8-к «Про переведення ОСОБА_6 , ОСОБА_4 » на посаді майстра по відпуску лісопродукції на верхньому складі Чорноголівського лісництва ДП «Великоберезнянського ЛГ» протягом серпня - вересня 2016 року вчинила умисний корупційний злочин у сфері службової діяльності, при наступних обставинах. Так, ОСОБА_4 до службових обов`язків якої входило оформлення товарно-транспортних накладних на деревину, в тому числі заготовлену ФОП ОСОБА_7 під час розробки лісосіки в кварталі 17 виділу 34,3 на пл. 1,8 га. Чорноголівського лісництва ДП «Великоберезнянського ЛГ», де згідно лісорубного квитка серії 02 ЛКБ №503796 від 12.07.2016 надано дозвіл на проведення суцільної-санітарної рубки, знаходячись на території ДП «Великоберезнянського ЛГ», за адресою: смт. Великий Березний, вул. Рибарська, 18, 20.09.2016 о 16.10 год. зобов`язала ФОП ОСОБА_7 передати їй неправомірну вигоду в розмірі 300 грн. за кожну раніше оформлену нею товарно-транспортну накладну при перевезені деревини автомобільним транспортом, на що той погодився. Після цього, 21.09.2016 о 12.16 год., ОСОБА_4 , знаходячись біля зупинки маршрутних таксі на пл. Корятовича в м. Ужгороді, переслідуючи корисливий мотив, одержала від ОСОБА_7 раніше обумовлену суму неправомірної вигоди в розмірі 1800 грн. за відпуск шести автомобілів, завантажених деревиною з розрахунку по 300 грн. за кожен автомобіль, на які вона оформила товарно-транспортні накладні при перевезенні деревини автомобільним транспортом.

Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту (п.5 ч.1 ст.3 КПК України).

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 2 ст.8 КПК України).

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 5 ст.9 КПК України).

Відповідно до ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема, відноситься законність.

В силу ч. 2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

В силу імперативного припису, викладеного у п. «а» ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Відповідно до пунктів 3, 5, 7 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити: анкетні відомості потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Потерпілим у кримінальному провадженні, в розумінні положень ч.1 ст. 55 КПК України, може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

З обвинувального акта слідує, що ОСОБА_4 обвинувачується в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища

Як слідує із реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №0000258, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, відбулося на підставі реєстрації матеріалів іншого кримінального провадження, проте не вказано якого саме.

В обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 надав, а ОСОБА_4 одержала неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1800 грн. за кожну раніше оформлену нею товарно-транспортну накладну при перевезені деревини автомобільним транспортом.

При цьому слід відзначити, що ні в обвинувальному акті, ні в реєстрі матеріалів досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні не містяться відомості, кому належали грошові кошти, які передавав ОСОБА_7 , та як наслідок кому завдано матеріальної шкоди, на яку суму, також слід відзначити, що з обвинувального акту та із реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що саме ОСОБА_7 звертався із заявою про вчинення злочину, в реєстрі матеріалів досудового розслідуванні відомостей про відмову у визнанні потерпілим відсутні.

Фактичні обставини та формулювання обвинувачення повинні бути викладені з урахуванням вимог ст.ст. 91, 374 КПК України, якими визначено перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, тобто, виходячи із системного аналізу кримінального процесуального законодавства, обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.

При цьому, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Разом з тим, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 вищезазначені вимоги закону недотримані.

Виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й підміняти собою формулювання обвинувачення, як помилково дійшов висновку слідчий, яким складено обвинувальний акт, та прокурор, який його погоджував і підписував, оскільки як вбачається з обвинувального акту, події, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення є тотожними.

Відсутність формулювання фактичних обставин, чіткого та конкретного формулювання обвинувачення є не тільки порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а й порушенням конституційного права обвинуваченого на захист, оскільки обвинувачений позбавлений можливості захищатися належним чином в зв`язку з висуненням йому неконкретного обвинувачення, а суд позбавлений належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення відповідно до вимог ч.1 ст.348 КПК України, встановити істину у провадженні, повно та всебічно розглянути кримінальне провадження, а також провести і завершити судовий розгляд протягом розумного строку.

Згідно п.1 ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до ч.2 ст.109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Так, зі змісту положень п.1 ч.2 ст. 109 КПК України, вбачається, що законодавець передбачив, що реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування. Тобто, процесуальна дія яка була проведена повинна бути внесена до реєстру. При цьому, законодавцем не надано право слідчому чи прокурору вносити до реєстру матеріалів досудового розслідування процесуальні дії вибірково, на свій розсуд.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

В порушення вимог ст. 55 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування не містить процесуальних рішень або дій, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 не визнано потерпілим у даному кримінальному проваджені (відповідної постанови не вказано), враховуючи що такий звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення, або про залучення його до провадження як потерпілого, відсутні відомості про роз`яснення потерпілому його прав під час досудового розслідування.

Реєстр матеріалів досудового розслідування в п.3, 4, 17, 18 частини І лише містить інформацію про допит ОСОБА_7 як свідка, проте реєстр містить відомості про звернення із заявою про вчинення злочину саме ОСОБА_7 ..

У відповідності з вимогами ч.ч.1, 2 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди; права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню між іншим вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 291 ч. 2 КПК України обвинувальний акт має містити зокрема такі відомості: 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відсутність в обвинувальному акті зазначених відомостей свідчить про неповноту досудового розслідування і порушення прав потерпілого.

Також Реєстр матеріалів досудового розслідування, а саме п.п. 20, 21 частини І містить інформацію про складення протоколів про вручення грошових коштів, про їх огляд та помітку та про ідентифікацію таких грошових коштів, однак відомостей про вилучені предмети, документи, місце їх знаходження не зазначено жодної інформації, яка б свідчила про належність даних коштів певній особі, про їх ідентифікуючі ознаки, не вказано де на даний час зберігаються кошти, що в подальшому позбавляє суд можливості вирішити їх долю при винесенні остаточного рішення по справі. Крім того відсутні відомості про оформлені товарно-транспортні накладні при перевезенні деревини автомобільним транспортом, про які вказується в обвинувальному акті з посиланням на їх серію та дати видачі.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» вимаганням хабара (неправомірної вимоги) визнається його вимагання службовою особою з погрозою вчинення або не вчинення з використанням влади чи службового становища дій, які можуть заподіяти шкоду правам та законним інтересам того, хто дає хабар, або умисне створення нею умов, за яких особа вимушена дати хабар з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

Верховний Суд України в своїй постанові від 30.10.2014 року назвав ознаки, за якими дії належно кваліфікувати як одержання хабаря (неправомірної вигоди), вказавши, що закон формулює наступні ознаки хабарництва: спеціальний суб`єкт злочину - службова особа, визначення якої дається у примітці до статті 364 КК; предмет злочину - будь-які матеріальні винагороди, майнові вигоди чи послуги майнового характеру; причинний зв`язок між незаконною винагородою та згодою службової особи використати свої службові повноваження чи становище; залежність між оплаченим хабарем результатом та спроможністю застосування (незастосування) службовою особою своїх повноважень або використання інших можливостей суб`єкта злочину для досягнення бажаного хабародавцю результату - повноважень давати вказівки і контролювати діяльність інших осіб (організацій); уявлення хабародавця про можливість позитивного для нього вирішення того чи іншого питання певною службовою особою; усвідомлення службовою особою, що майнове благо надається їй за дії (бездіяльність) по службі; умислом службової особи охоплюється усвідомлення того, що особа, яка надає матеріальне благо, сприймає свою поведінку як давання хабара.

Як вбачається з диспозиції частини 1 статті 368 КК України передбачена кримінальна відповідальність за діяння, що полягає в прийнятті пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Таким чином об`єктивна сторона цього злочину характеризується наступними формами:

1) прийняттям службовою особою пропозиції чи обіцянки надати їй або третій особі неправомірну вигоду за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища;

2) одержанням службовою особою неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища;

3) проханням службової особи надати неправомірну винагороду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

При викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення органом досудового розслідування в обвинувальному акті вказується про зобов`язання ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_7 передати їй неправомірну вигоду в розмірі 300 грн. за кожну раніше оформлену нею товарно-транспортну накладну при перевезені деревини автомобільним транспортом. Після цього, 21.09.2016 о 12.16 год., ОСОБА_4 , знаходячись біля зупинки маршрутних таксі на пл. Корятовича в м. Ужгороді, переслідуючи корисливий мотив, одержала від ОСОБА_7 раніше обумовлену суму неправомірної вигоди.

В той же час правова кваліфікація дій ОСОБА_4 містить зазначення про вчинення виключно злочину у формі одержання службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища. Даних про вчинення ОСОБА_4 злочину у формі прохання надати неправомірну винагороду для себе, в супереч викладеним фактичним обставинам кримінального правопорушення, правова кваліфікація не містить.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 КК України службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

В обвинувальному акті не зазначено, які саме організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції покладено на обвинувачену, які б надавали їй статус службової особи, та не вказано документ, яким вказані функції на неї покладені із зазначенням реквізитів такого документу.

Вказівки в обвинувальному акті на наказ про призначення на посаду недостатньо для розкриття наявності у обвинуваченого організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій.

В обвинувальному акті не зазначено, яким документом (посадовою інструкцією чи нормативним актом) передбачено в службових обов`язках ОСОБА_4 дії щодо оформлення товарно-транспортних накладних на деревини, при цьому за інкриміновані ОСОБА_4 дії відповідальність настає лише за умови, що дії службової особи були зумовлені її службовим становищем і пов`язані з її владними чи службовими повноваженнями.

Згідно положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Ці вимоги кримінального процесуального закону щодо обвинувального акту відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст. 368 КК України не були виконані в повній мірі слідчим.

Прокурор, затверджуючи цей обвинувальний акт, також не звернув уваги на те, що складений слідчим обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).

В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Окрім того, у рішенні від 25.07.2000 року Європейський Суд у справі «Матточіа проти Італії» зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Тому в даному випадку зазначені вище порушення можуть бути розцінені як порушення права обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Також суд враховує, що захисник обвинуваченого в підготовчому судовому засіданні клопотав про повернення обвинувального акта прокурору саме в зв`язку з тим, що йому є неконкретним та не сформульованим, а відповідно є незрозумілим таке формулювання обвинувачення, яке зазначено в направленому суду обвинувальному акті по вказаному кримінальному провадженні.

Частина 1 ст.348 КПК передбачає, що після оголошення обвинувачення головуючий установлює особу обвинуваченого, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

п.1 ч.3 ст.42 КПК установлює, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. А неконкретність та незрозумілість обвинувачення є порушенням п.«а» ч.3 ст.6 конвенції та права на захист. А відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.

Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст.314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокуророві для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Статтю 291 КПК України, в якій викладено вимоги щодо складення, затвердження, змісту обвинувального акту та переліку документів, що до нього додаються, законодавцем визначено як «Обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування», а тому фактичне не виконання вимог ст. 109 КПК України, є підставою повернення обвинувального акту також.

Статтею 109 КПК України встановлено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом (ч. 1). Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання було встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000258 від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України не відповіда є вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню судового розгляду і є підставою для повернення акта прокурору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 284, 314, 372 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000258 від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України - повернути прокурору, який затверджував обвинувальний акт для усунення порушень вимог КПК України, протягом двох тижнів з дня отримання матеріалів кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1