Справа № 569/4480/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
з участю прокурора - ОСОБА_3
обвинуваченого - ОСОБА_4
захисника обвинуваченого ОСОБА_5
потерпілої - ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне кримінальне провадження за № 0008304 від 31.11.2016 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Теміртау, Карагандінської область Республіка Казахстан, громадянин України, українець, з середньою освітою, одруженого, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України,-
встановив:
ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він, 29 листопада 2016 року, приблизно о 17 години 45 хвилин, керуючи транспортним засобом «Богдан А-0-069.21», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київська зі сторони вул. Соборна у напрямку вул. Відінська в м. Рівне, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що навпроти будинку № 6 по вул. Київська в м. Рівне, в порушення вимог пп. 12.3 і 18.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалась, при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху вказаного автомобіля по нерегульованому пішохідному переході, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування гальмування при своєчасному прийнятті мір до реагування.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої променевої кістки в типовому місці, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я.
Порушення ОСОБА_4 вимог пп. 12.3 і 18.1 Правил дорожнього руху, згідно яких у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, а також водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з скоєнням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, підтвердив факт і обставини вчинення злочину, так, як це зазначено вище.
Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю підтримала показання обвинуваченого. Просила суд обвинуваченого суворо не карати та задоволити поданий нею цивільний позов.
Оскільки учасники судового розгляду не заперечували, суд відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої, доказів, які характеризують особу обвинуваченого та доданих до позову доказів.
Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні вище зазначеного злочину доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які досліджені у судовому засіданні та є в матеріалах кримінального провадження і обвинуваченим не оспорюються.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості, суд кваліфікує за ч.1 ст.286 КК України.
У розумінні положень п.1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно із законом.
Так, у судовому засіданні обвинувачений пояснив, що цей випадок був єдиним у його житті, запевнив, що подібного більше не повториться, попросив пробачення у потерпілого.
За таких обставин, щире каяття, відповідно до п.1 ч.1 ст. 66 КК України визнається обставиною, яка пом`якшує його покарання.
Обставин, які б обтяжували покарання судом не встановлено.
Відповідно до змісту ст. ст.50,65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вивченням даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра не перебуває, одружений.
Визначені у статтях 50, 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на принципах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.
Судом враховується, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, вчинений ОСОБА_4 з необережності та відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.
За таких обставин справи, суд вважає необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу.
Згідно зі встановленими законом орієнтирами та роз`ясненнями, наведеними в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України як факультативне, підлягає застосуванню у випадках, коли вчинення злочину було пов`язано з грубим або систематичним порушенням порядку користування цим правом.
При цьому, враховуючи, що ОСОБА_4 під час вчинення ДТП не знаходився у стані алкогольного сп`яніння, працює водієм, що є єдиним джерелом доходу сім`ї, має намір відшкодовувати завдану шкоду потерпілому, висловив жаль з приводу вчиненого, до того ж, стороною обвинувачення не надано доказів грубого або систематичного порушення порядку користування цим правом, суд вважає не доцільним застосувати до винного додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
З огляду на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце проживання, одружений, до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягався, надавав першу допомогу потерпілому, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не являється суспільно небезпечною особою та його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті потерпілий, якому внаслідок учинення транспортного злочину заподіяно моральну, фізичну чи майнову шкоду, вправі пред`явити цивільний позов про її відшкодування, який має бути розглянутий разом із кримінальною справою.
Потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та за надання правничої допомоги 5 000 грн.
При цьому, вирішуючи пред`явлений потерпілим цивільний позов, суд повинен виходити з встановленого ст. 60 ЦПК України обов`язку позивача довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 91 КПК України доказуванню підлягають вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
За ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана злочином може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до положень ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Виходячи з викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в сумі 50000 підлягають частковому задоволенню, оскільки потерпілою ОСОБА_6 не надано суду розмір витрат на ліки, не надано копії чеків, не надано доказів на підтвердження проведення будь-яких операцій, проходження у зв`язку з цим реабілітацій та втрачених доходів. В іншій частині позову про стягнення коштів за надання правової допомоги в сумі 5000 суд відмовляє як недоведеному, оскільки потерпілою ОСОБА_6 не надано розрахунку про надання їй правової допомоги.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Таким чином, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, характеру та обсягу душевних страждань потерпілого, їх тривалості, вимушеності змін в житті, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення стану здоров`я, нормалізації психологічного стану, та зважаючи на надані ним докази, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню - в розмірі 15000 грн.
Процесуальні витрати суд покладає на ОСОБА_4 .
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 376, 377 КПК України, суд -
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину за ч.1 ст.286 КК України і призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста ) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 2464,48 гривні.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та витрати на правову допомогу задоволити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 15000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 сплачений судовий збір в сумі 762 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, та витрати на правову допомогу відмовити у звязку з безпідставністю.
Речові докази, а саме автомобіль марки "БОГДАН А-0-069.21", д.н.з. НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_8 (а.с.15).
На вирок суду може бути подана апеляція до судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Рівненської області протягом 30 днів моменту проголошення вироку через Рівненський міський суд.
Згідно ст. 376 ч 6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення засудженому та прокурору.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1