У Х В А Л А Справа № 200/9478/17
Провадження № 1-кс/200/5593/17
16 червня 2017 року м. Дніпро
Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,
за участю скаржника ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчої ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_2 на постанову про закриття кримінального провадження, -
Представник потерпілого у судове засідання не з`явився, письмових заяв та клопотань суду не надав.
Слідча вважала, що справу розслідувала повно та об`єктивно. Прийшла до висновку про те, що у діях ОСОБА_6 відсутні ознаки складу будь-якого злочину, так як спір про право власності на цей автомобіль, який ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 , вирішено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який підтвердив той факт, що ОСОБА_7 на цей час є власником автомобілю. Із справи виділено матеріали за заявою ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_6 не була присутньою при продажу транспортного засобу, а тому у її діях відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України.
Прокурор заперечував проти задоволення скарги. Вважає, що рішення про закриття кримінального провадження прийнято обґрунтовано, так як в ході слідства не здобуто доказів того, що автомобіль ОСОБА_6 відчужено незаконно. Законність його відчуження підтверджено рішенням ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від березня 2017 року, яким залишено в силі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року, яким скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя Мележиків, визначено розмір часток за кожним із подружжя. Також є не скасованим рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року, ухвалене за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , яким за ОСОБА_7 визнано право власності на спірний автомобіль. Згідно з повідомленням територіального сервісного центру № 1242 від 11 травня 2017 року, спірний автомобіль, згідно з даними комп`ютерної бази ТСЦ 1242, станом на дату видачі довідки, належить ОСОБА_6 . Через те, що ОСОБА_2 право власності на цей автомобіль не набув від його першого власника ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 набула на автомобіль право власності правомірно, на підставі пред`явленого нею у органи державної реєстрації довідки-рахунку, у її діях відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України, і тому кримінальне провадження закрито на законних підставах.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, потерпілим може бути оскаржено до суду рішення слідчого про закриття кримінального провадження. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 307 КПК України, за наслідками розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування постановлюється ухвала, якою може бути скасовано рішення слідчого чи прокурора, зобов`язано припинити дію, зобов`язано вчинити певну дію, відмовлено у задоволенні скарги. Нормою ч. 3 цієї статті встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.
Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення скаржника та слідчої, з`ясувавши думку прокурора, приходжу до висновку про те, що вона підлягає задоволенню.
Вважаю висновок слідчої про відсутність у діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, невірним. Невірним він є з тих підстав, що для того, щоб ОСОБА_6 стати власником автомобілю марки Порше, моделі «Панамера», вона повинна була укласти правочин у вигляді договору купівлі-продажу, або отримати його у дарунок від власника, яким, як можна зрозуміти із пояснень учасників процесу, є лише ОСОБА_8 , інтереси якого могли представляти за довіреністю ОСОБА_10 , ОСОБА_11 чи ОСОБА_2 . Довідка-рахунок, яка на той час видавалася органами МРЕВ, що здійснювали державну реєстрацію автотранспортних засобів, не є і не може бути договором купівлі-продажу автотранспорту, а є лише платіжним документом та документом, на підставі якого можна поставити на облік автомобіль. З тих підстав, що 14 серпня 2013 року ОСОБА_6 договір купівлі-продажу зазначеного вище автомобілю із ОСОБА_8 , від імені якого діяла одна із фізичних осіб, яким він видав довіреність на відчуження автомобілю, не уклала, вона не може вважатися його власницею. Через це у її діях, а також у діях особи, яка видала їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, є усі ознаки кримінально-караного діяння, тобто злочину. Якого саме злочину, слідчому слід визначитися у ході подальшого розслідування, так як при даній ситуації у діях працівника МРЕВ можливі ознаки службового злочину. Вважаю, що у діях ОСОБА_6 , яка набула право власності на автомобіль, не сплачуючи власникові ОСОБА_8 за його придбання коштів, присутні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Також у ході досудового слідства, враховуючи те, що заявником та потерпілим по справі є ОСОБА_2 , слід приєднати до справи документальні докази знаходження автомобіля у неробочому стані на момент отримання ОСОБА_2 довіреності від ОСОБА_8 та докази здійснення ремонту автомобіля саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_6 та розмір понесених ним витрат.
Таким чином, через те, що справу не розслідувано у необхідному обсязі, слід прийти до висновку про те, що досудове слідство по справі проведено неповно. При неповному проведенні досудового слідства погодитись із висновком про закриття кримінального провадження, та ще і внаслідок відсутності у діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, неможливо. Через це постанова про закриття кримінального провадження підлягає скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 369, 371-372 КПК України, -
Скаргу ОСОБА_2 на постанову про закриття кримінального провадження задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчій суддя ОСОБА_1