У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю: прокурора потерпілих: представника потерпілих захисника законного представника неповнолітнього звільненого від покарання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000691 за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, представника потерпілих ОСОБА_8 та звільненого від покарання ОСОБА_11 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 06 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року
ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь:

потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 6000 грн матеріальної шкоди та кожному по 200 000 грн моральної шкоди;
держави 4581 грн 12 коп. витрат на проведення експертиз.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 06 квітня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_11 змінено, перекваліфіковано дії останнього з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі п. «а» ст. 1, ст. 8 Закону України «Про амністію у 2011 році» ОСОБА_11 звільнено від призначеного покарання.

Згідно з вироком суду, з урахуванням змін, внесених апеляційним судом, неповнолітнього ОСОБА_11 визнано винним у тому, що він приблизно об 11.00 год. 31 серпня 2010 року, перебуваючи в прихожій кімнаті будинку на АДРЕСА_1 під час спілкування зі своїми знайомими неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_13 взяв із сусідньої кімнати двоствольну мисливську рушницю моделі «ТОЗ» 16 калібру, що була заряджена двома патронами й була переломана, склав її, після чого навів спочатку на ОСОБА_13 , а потім на ОСОБА_12 і внаслідок необережності у видгляді злочинної недбалості, не знаючи, що рушниця заряджена, нажав на спусковий гачок, у результаті ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці.

У касаційній скарзі прокурор та представник потерпілих ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначають, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність у ОСОБА_11 умислу на вбивство ОСОБА_12 та свою ухвалу належним чином не мотивував. При цьому представник потерпілих стверджує, що апеляційний суд усупереч положенням ч. 2 ст. 439 КПК України вказівок касаційного суду не виконав, своє рішення обґрунтував вибірковими доказами, залишив поза увагою, що засуджений завчасно приготував рушницю, знався на принципах та механізмі зброї, натискаючи на спусковий гачок, допускав настання смерті, вказує на поведінку ОСОБА_11 , який після вчинення злочину з`явився з повинною лише після того, як про вбивство стало відомо іншим особам від ОСОБА_13 .

У касаційній скарзі ОСОБА_11 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження щодо нього. Зазначає, що на день постановлення апеляційним судом ухвали закінчилися строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності за злочин, у вчиненні якого його визнано винним.

В запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_11 представник потерпілих ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав свою касаційну скаргу та скаргу представника потерпілих, однак заперечував проти задоволення скарги ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які підтримали касаційні скарги прокурора та представника потерпілих, однак заперечували проти задоволення скарги ОСОБА_11 , представника потерпілих, який підтримав свою касаційну скаргу та скаргу прокурора, однак заперечував проти задоволення скарги ОСОБА_11 , захисника та законного представникаОСОБА_10 ,які підтримали касаційну скаргу ОСОБА_11 , однак заперечували проти задоволення скарг прокурора та представника потерпілих, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що подані касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Також ч. 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Керуючись принципом безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Апеляційний суд при розгляді цього кримінального провадження не дотримався зазначених вимог закону.

Так, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, послався у вироку на показання самого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , дані протоколів очної ставки, огляду місця події та фото таблиць до них, протоколів відтворення обстановки та місця події, явки з повинною ОСОБА_11 , висновків судово-балістичної, судово-медичної, медико-криміналістичної, судово-імунологічних, судово-хімічних експертиз, додаткових судово-медичної, судово-балістичної експертиз.

При кваліфікації дій ОСОБА_11 в даній конкретній ситуації місцевий суд врахував такі обставини: 1) ОСОБА_11 , знайшовши мисливську рушницю та переносячи її в будинок, як це він стверджує, в розкладеному стані не міг не побачити, що в її стволах є патрони; 2) при складанні рушниці 31 серпня 2010 року в спальній кімнаті він не міг не побачити, що в її стволах є патрони; 3) батько ОСОБА_11 є мисливцем, має мисливську рушницю та він залучав його до процесу мисливства, а відповідно і до догляду та утримання зброї, що свідчить про те, що ОСОБА_11 мав певні знання щодо характеристики мисливської зброї та її властивостей; 4) ОСОБА_11 розумів, що рушниця відноситься до вогнепальної зброї, придатна для стрільби та в разі приведення її в дію має велику руйнівну дію; 5) ОСОБА_11 , навівши рушницю на такий життєво-важливий орган ОСОБА_12 , як голова, повністю розумів та допускав настання такого наслідку, як смерть ОСОБА_12 ; 6) після скоєння вбивства ОСОБА_12 не тільки приймав активні заходи для скриття факту вбивства, а й планував свої послідуючі дії по факту скриття цього вбивства; 7) з метою скриття факту вбивства ОСОБА_12 . ОСОБА_11 не тільки залучив ОСОБА_13 , а робив це з погрозою. В зв`язку з вищевказаними обставинами та з урахуванням обставин справи і послідовності дій ОСОБА_11 суд прийшов до висновку, що він достовірно знав про те, що рушниця є зарядженою і, відповідно, натискаючи на спусковий гачок, він розумів та передбачав настання такого наслідку, як смерть ОСОБА_12 . Аналізуючи послідовність дій ОСОБА_11 суд прийшов до висновку, що він звернувся в міліцію з заявою про вбивство ОСОБА_12 тільки тоді, коли факт вбивства став відомий іншим особам та він зрозумів, що факт вбивства вже викритий та не є таємницею його та ОСОБА_13 .
Показання ОСОБА_11 в тій частині, що він: не знав, що рушниця заряджена; курків не зводив; рушницю тримав в правій руці і при її триманні випадково нажав на спусковий крючок; умисно не натискав спусковий гачок, а це сталося випадково; ОСОБА_13 не погрожував - місцевий суд визнав неправдивими і направленими на те, щоб зменшити свою винуватість у скоєному злочині, так як ті факти, що він: завчасно бачив та знав, що рушниця заряджена; перед пострілом зводив курки та після їх зведення зразу ж зробив натискання на спусковий гачок, що привело до пострілу; рушницю тримав в двох руках; погрожував ОСОБА_13 - з достовірністю підтверджується зазначеними вище даними висновків судово-балістичної та додаткової судово-балістичної експертиз, а також показаннями ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 .

На вирок місцевого суду від 09 грудня 2014 року обвинувачений ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_9 та законний представник ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, в яких просили перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України, звільнити його від кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про амністію у 2011 році, провадження у справі закрити. На ці апеляційні скарги надійшли заперечення від прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також представника останніх, які посилались на обґрунтованість засудження ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 115 КК України та необхідність залишити вирок місцевого суду без зміни.

Як свідчать дані журналу судового засідання, технічний запис судового провадження та зміст судового рішення від 06 квітня 2016 року, задовольнивши частково подані апеляційні скарги та перекваліфікувавши дії ОСОБА_11 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України, апеляційний суд надав іншу оцінку доказам, дослідженим судом першої інстанції, при цьому безпосередньо дослідив не всі докази, покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку. Зокрема, апеляційним судом не досліджено показання свідка ОСОБА_14 (про те, що її син ОСОБА_13 повідомив про обставини вбивства ОСОБА_11 . ОСОБА_12 та про їх подальші дії), явку з повинною ОСОБА_11 та протокол очної ставки між ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
На необхідність безпосереднього дослідження всіх доказів, покладених місцевим судом в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 від 09 грудня 2014 року, було вказано в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року про скасування (в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону) ухвали Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2015 року (відповідно до якої зазначений вирок від 09 грудня 2014 року було змінено, а дії ОСОБА_11 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України).
Крім того, в наведеній ухвалі касаційного суду від 22 жовтня 2015 року зазначалось про те, що «в ухвалі апеляційного суду нічого не зазначено чому ці докази також не доводять винуватості ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства, а підтверджують його винуватість у вчиненні вбивства через необережність, що свідчить про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК. Не було дано судом і будь якої оцінки діям ОСОБА_11 як до, так і після вчинення злочину, виходячи з встановлених судами фактичних обставин справи. Якщо апеляційний суд при перегляді кримінального провадження убачає можливу недоведеність винуватості засудженої особи (як у цьому випадку) або інше можливе поліпшення становища такої особи, він повинен за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, врахувавши ту обставину, що з часу пред`явлення обвинувачення (2010 рік) і до ухвалення останнього судового рішення (2015 рік) суспільно-небезпечні діяння, інкриміновані ОСОБА_11 , отримували різну кримінально-правову оцінку щодо встановлених фактичних обставин».

Однак апеляційним судом усупереч положенням ч. 2 ст. 439 КПК України і ці вказівки касаційного суду виконано не в повному обсязі.

При цьому апеляційний суд у своїй ухвалі при перекваліфікації дій ОСОБА_11 на вбивство через необережність не спростував показання свідка ОСОБА_13 про те, що всі дії ОСОБА_11 при скоєнні злочину носили послідовно-умисний характер.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов передчасного висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_11 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України і його ухвалу від 06 квітня 2016 року не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки вона ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час цього розгляду апеляційний суд має перевірити всі наведені в апеляційних скаргах доводи, врахувати доводи касаційних скарг і постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, представника потерпілих ОСОБА_8 та звільненого від покарання ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 06 квітня 2016 року щодо ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3