Справа № 129/1294/16-к
Провадження №11-кп/772/1124/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
02 грудня 2016 рокум. Вінниця
В ухвалі апеляційного суду Вінницької області від 02.12.2016 року суд зазначив ,що апеляційна скарга прокурора прокуратури Немирівської місцевої прокуратури ОСОБА_3 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 22.06.2016 року не підлягає до задоволення , оскільки вироком Гайсинського районного суду від 22.06.2016 року призначене покарання відповідає вимогам ст.ст. 50,65КК України і винесений відповідно до вимог ст. 374 КПК України .
На підставі ст. 375 КПК України , вважаю висловити окрему думку так як з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.12.2016 року не погоджуюся, оскільки вважаю, що вирок Гайсинського районного суду Вінницької області не відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України , тому ухвалений з істотним порушенням КПК України і підлягє скасуванню .
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За змістом закону (ст. 50 КК України), покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до ст. 65 КК України, та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» за № 7 від 24.10.2003 встановлено, що суди при призначенні покарання мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з вироку, при призначенні обвинуваченому покарання суд не в повній мірі виконав вимоги вказаного закону і призначив ОСОБА_4 покарання, яке є не справедливим, тому доводи апеляційної скарги прокура щодо незаконності вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного покарання, вважаю обґрунтованими, оскільки при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд згідно ст.ст. 50, 65 КК України, не в повній мірі врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини справи, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, так як обвинуваченим було вчинено злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.
Також, суд безпідставно в якості пом`якшуючих покарання обставин визнав позитивну репутацію обвинуваченого, відсутність у нього судимості, наявність на утриманні інваліда, що насправді є даними, що його характеризують.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2002 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими обставинами й інші обставини, не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК України, однак визнання обставин такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивованим у вироку. Суд першої інстанції не досліджував , яким чином така обставина, як наявність позитивної репутації знижує суспільну небезпеку злочину чи суспільну небезпеку особистості злочинця, що впливає на призначення покарання, передбаченого санкцією статті на рівні нижчої межі.
Крім того, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, не призначивши покарання передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Обґрунтовуючи таке рішення, суд у вироку вказав, що сторона захисту акцентувала увагу на тому, що водійська праця є єдиним прийнятним для віку, освіти, фаху, стану здоров`я ОСОБА_4 джерелом засобів до існування. Однак в матеріалах кримінального провадження відсутні , будь-які дані про те, що ОСОБА_5 працює водієм і автомобіль для обвинуваченого є єдиним джерелом його матеріального забезпечення.
Враховуючи зазначене вважаю, що суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_4 покарання, належним чином не виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, які узгоджуються із роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та призначив ОСОБА_4 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Окрім ,відповідно до ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
З огляду ст. 55 КПК України - ОСОБА_6 заявляла суду про визнання її потерпілою по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_5 , суд в порушення вимог ст.55 КПК України не визнав ОСОБА_6 потерпілою , та у відсутність потерпілої провів судовий розгляд справи . ОСОБА_6 .
Відповідності до ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
З матеріалів кримінального провадження не вбачається відомостей про повідомлення ОСОБА_6 про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи зазначене, вважаю, що апеляційна скарга прокурора підлягала до часткового задоволення а вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 17.02.2016 року - скасуванню , з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції з стадії підготовчого судового засідання , а ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 02.12.2016 року винесена з порушенням вимог ст.ст.55,56,374,412,415 КПК України.
Суддя Апеляційного суду Вінницької області ОСОБА_2