Справа № 487/1729/16-к
Провадження № 1-кп/487/65/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.02.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджану, азербайджанця, громадянина Азербайджана, не працюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

27.06.2006 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст. 187, 69 КК України до 5 років позбавлення волі

21.05.2013 року Жовтневим районним судом Миколаївської області за ч.2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України від відбуття покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Миколаєва, українця, громадянина України, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

29.05.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.1 ст. 213 КК України до 100 годин громадських робіт

в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обвинувачуються в тому, 12.01.2016 року близько о 12-00 годин, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , знаходячись біля вхідних дверей до під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 , маючи корисливий умисел, спрямований на вимагання передачі майна з погрозою застосування насилля над потерпілим ОСОБА_9 , вчинили кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, знаходячись в указаному місці у зазначений час ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_5 , зателефонував потерпілому ОСОБА_9 та домовився про зустріч на вулиці біля під`їзду будинку потерпілого ОСОБА_9 .

В подальшому потерпілий ОСОБА_9 вийшов з квартири на вулицю та знаходячись біля вхідних дверей до свого під`їзду почав спілкуватися з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . В ході спілкування ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , зачинив вхідні двері до під`їзду будинку потерпілого ОСОБА_9 , щоб останній не зміг зайти до під`їзду будинку, а ОСОБА_5 , діючи повторно, умисно і протиправно, маючи на меті незаконне одержання чужого майна та з метою власного збагачення, під приводом повернення неіснуючого боргу в сумі 970 грн., у рішучій формі поставив вимогу до ОСОБА_9 , про передачу мобільного телефону марки «Lenovo» К900 в якості погашення вказаного неіснуючого боргу, погрожуючи негативними наслідками та фізичною розправою потерпілому ОСОБА_9 , в разі невиконання поставлених вимог. Останнім погрози були сприйняти як дійсні та реальні. Потерпілий ОСОБА_9 , погодився на передачу мобільного телефону через деякий час, так як даний мобільний телефон знаходився у потерпілого вдома.

Після цього потерпілий ОСОБА_9 , вийшов з своєї квартири до ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та під загрозою застосування до нього насильства передав ОСОБА_5 свій мобільний телефон марки «Lenovo» К900. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 , утримуючи вищевказаний мобільний телефон при собі, з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 3000 грн.

Такі дії, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.2 ст. 189 КК України, тобто у вимозі передачі чужого майна з погрозою застосування насильства над потерпілим (вимаганні), вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду показав, що в січні 2016 року він випадково зустрівся з раніше йому наочно знайомим ОСОБА_10 у якого поцікавився, де проживає ОСОБА_9 та попросив його відвести його до ОСОБА_11 , навіщо він їде до ОСОБА_11 , він ОСОБА_10 не розповідав. Він ОСОБА_11 знає приблизно 4 роки, у них були приятельські відносини. Вони разом з ОСОБА_10 приїхали до будинку ОСОБА_11 , він дав ОСОБА_10 свій телефон, щоб він зателефонував ОСОБА_11 та попросив його вийти на вулицю, щоб передати паспорт. Після того як ОСОБА_11 вийшов, ОСОБА_10 передав йому паспорт, постояв з ним приблизно 2 хв., після чого відійшов, а він залишався розмовляти з ОСОБА_11 біля під`їзду його будинку. Він потерпілому не погрожував, а лише попросив йому дати у користування на тиждень його мобільний телефон, на що останній погодився. ОСОБА_11 мешкає на 1 поверсі, зайшов до себе в квартиру, виніс телефон, витягнув з нього сім-картку та добровільно передав йому телефон, після чого він пішов. Жодних розмов про борг ОСОБА_11 та погроз останньому не було. Після він передав телефон чоловіку сестри дружини, який йому був потрібен на час поїздки за кордон та в телефоні потерпілого були функції які необхідні в дорозі. Телефон він повернув, після дзвінка працівника поліції та коли йому повернув телефон чоловік, якому він передав його у користування.

Крім того, показав, що потерпілий ОСОБА_9 повинен йому був гроші, але борг не повертав, на його телефоні дзвінки не відповідав та уникав з ним спілкування.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду показав, що на передодні події він разом з ОСОБА_11 вживали спиртні напої, останній передав йому на зберігання його паспорт та ідентифікаційний номер, щоб не загубити. ОСОБА_11 попросив його привезти паспорт. На вулиці він випадково зустрів ОСОБА_12 , який у нього поцікавився де мешкає ОСОБА_11 та спитав куди він йде. Він відповів, що йде додому, але має зустрітися з ОСОБА_11 . Після чого ОСОБА_12 вирішив їхати разом з ним, оскільки хотів поговорити з ОСОБА_11 , але про що конкретно він не питав. Оскільки у нього не має телефону, він зателефонував ОСОБА_11 з телефону ОСОБА_12 та попросив вийти до нього на вулицю. Після він і ОСОБА_12 зустрілися з ОСОБА_11 біля його під`їзду, він передав останньому паспорт, розповів ОСОБА_11 свої наступні плани, провів біля них 5-10 хв. та пішов, при цьому він потерпілому не погрожував, нічого не висловлював. Після того як він пішов, ОСОБА_12 залишився з ОСОБА_11 , про що між ними відбулась розмова йому не відомо.

Вислухавши пояснення обвинувачених, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до переконання, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній склад злочину передбаченого ч.2 ст. 189 КК України виходячи з наступних обставин.
Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад передбаченого КК України злочину, тобто наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Кримінальна відповідальність за ч.2 ст.189 КК України наступає у випадку вчинення особою наступних дій: вимога передачі чужого майна чи права на майно або вчинення будь-яких дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмеження прав, свобод або законних інтересів цих осіб, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці (вимагання), вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням свого службового становища, або з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, та тягне за собою покарання у вигляді позбавленням волі на строк від трьох до семи років.
При цьому, вимагання має своїм безпосереднім додатковим об`єктом відносини у сфері охорони безпеки життя, здоров`я, честі, гідності, особистої недоторканості потерпілих.
Предметом вимагання є не тільки майно, але і право на майно, а також дії майнового характеру.
Об`єктивна сторона вимагання полягає у незаконній вимозі передачі чужого майна чи права на майно, або вчинення будь-яких дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмеження прав, свобод або законних інтересів цих осіб, пошкодження чи знищення їх майна або майна, що перебуває в їх віданні чи під охороною, або розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці.
Отже, діяння може виявлятися лише в активній поведінці - в незаконній вимозі: чужого майна; права на чуже майно; вчинення будь-яких дій майнового характеру, на які винний не має права.
Потерпілими від вимагання можуть бути: власник, особа, якій майно ввірене на законній підставі, близькі родичі цих осіб.
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони вимагання є його спосіб - погроза заподіяння шкоди потерпілому або його близьким родичам, зміст якої може бути різним. Це не тільки погроза насильством, пошкодженням чи знищенням їх майна або майна, що перебуває в їх віданні чи під охороною, або розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці. Ці відомості можуть бути дійсними або вигаданими, ганебними або не такими, важливо лише, щоб потерпілий чи його близькі родичі бажали їх таємниці.
Погроза може бути висловлена усно, письмово, жестами, демонстрацією зброї, тощо. У будь-якому разі важливо встановити, що винний, застосовуючи погрозу, залякує потерпілого, прагне до того, щоб у потерпілого склалося переконання про реальність, дійсність реалізації цієї погрози, якщо він не виконає пред`явленої вимоги. Тому, навіть у тому випадку, якщо винний і не думав розголошувати відомості або погрожував непридатною зброєю або її макетом, а потерпілий сприймав таку погрозу як реальну, вчинене є вимаганням.
При вимаганні суб`єкт злочину вимагає передати майно чи право на майно або вчинення дій майнового характеру в майбутньому. При цьому, сама погроза також звернена в майбутнє: вона буде реалізована лише після того, як не буде виконана вимога. У потерпілого є час прийняти певне рішення-виконувати чи не виконувати цю вимогу.
Вимагання вважається закінченим з моменту пред`явлення вимог, пов`язаних з погрозою.
Суб`єктивна сторона вимагання характеризується прямим умислом, корисливим мотивом - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корисливою метою - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.
Суб`єктом вимагання є будь-яка особа, яка досягла на час вчинення злочину 14-ти років.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, повинні були наявні вищезазначені кваліфікуючі ознаки вимагання, а саме: суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна сторона та об`єктивна сторона.
Однак, в судовому засіданні встановлено, що в даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не доведено наявність вищевказаних кваліфікуючих ознак.
Так, в судовому засіданні було досліджено заява потерпілого ОСОБА_9 від 14.01.2016 року про вчинення кримінального правопорушення, згідно якої ОСОБА_9 просив прийняти міри до ОСОБА_6 , який 12.01.2016 року біля будинку №1 по вул.. Образцова м. Миколаєва, відібрав у нього мобільний телефон «Lenovo» разом зі своїм другом ОСОБА_13 .
Проте, зазначені в заяві обставини події не узгоджуються з іншими, дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України не визнав.
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 під час надання ним показів стверджував, що ОСОБА_6 повинен був привезти йому його паспорт та ідентифікаційний номер, який був на зберіганні у останнього, 12.01.2016 року ОСОБА_6 йому не погрожував, не вимагав ні грошей, ні телефону, взагалі нічого не висловлював, стояв неподалік від місця, де він розмовляв з ОСОБА_12 .

Посилання потерпілого на те, що він сприймав як погрозу місце розташування ОСОБА_6 біля дверей під`їзду, що позбавляло його вільно зайти в під`їзд, суд не приймає до уваги, оскільки потерпілий не намагався зайти до під`їзду та шлях йому ОСОБА_6 не перекривав.

Таким чином, в судовому засіданні жодного належного та достатнього доказу на підтвердження того факту, що 12.01.2016 року ОСОБА_6 висловлював до потерпілого, чи інших осіб, вимоги про передачу йому грошових коштів або мобільного телефону, або висловлював на адресу потерпілого погрози застосування фізичного насильства чи пошкодженням майна у разі не виконання його «вимоги» та що потерпілий сприймав його «вимоги та погрози» дійсними та реальними, надано не було.
На підставі викиданого дії ОСОБА_6 не можуть бути кваліфіковані як злочин, відповідальність за вчинення якого передбачена ч.2 ст.189 КК України.
Статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків або при встановленні обгрунтованості будь - якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України та п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється дише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно ч.1,3 ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою в скоєнні злочину та не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вина не буде доведена в законному порядку та встановлена обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Згідно з ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, без сумніву доводили вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, стороною обвинувачення надано не було, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення не доведено в судовому засіданні, а всі припущення й сумніви стосовно доведеності його вини, слід тлумачити на його користь.
Таким чином, застосовуючи наведені в вироку норми матеріального, процесуального права, з врахуванням практики Верховного Суду України, Європейського суду з прав людини, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, доцільності, справедливості та розумності, суд дійшов висновку, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, тому, суд зобов`язаний відносно нього ухвалити виправдувальний вирок.
Крім того, органами досудового розслідування кваліфікуючи дії обвинувачених за ч.2 ст. 189 КК України, вказав кваліфікуючі ознаки: повторність та вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Згідно ч.2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненими за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільного вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовились про спільне його вчинення.

Проте, як встановлено в судовому засіданні 12.01.2016 року ОСОБА_5 випадково зустрівся з раніше йому знайомим ОСОБА_6 , у якого дізнався, що він йде до ОСОБА_9 , та попросив його відвести до ОСОБА_9 , з якою метою йому потрібен був ОСОБА_9 він ОСОБА_6 не розповідав. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 приїхали до будинку потерпілого, ОСОБА_5 дав ОСОБА_6 свій телефон, щоб він зателефонував ОСОБА_11 та попросив його вийти на вулицю, щоб передати паспорт. Після того як ОСОБА_11 вийшов, ОСОБА_6 передав йому паспорт, постояв з ним приблизно 5 хв., після чого відійшов, а ОСОБА_5 залишався розмовляти з ОСОБА_9 . Під час розмови ОСОБА_5 почав погрожувати потерпілому про застосування фізичного насильства та вимагати грошові кошти або мобільний телефон ОСОБА_9 . Потерпілий ОСОБА_9 сприйняв реально погрозу як посягнення на його здоров`я, оскільки вважав, що йому вивезуть за місто та поб`ють, фізичного насильства до нього не застосовували. Після чого ОСОБА_9 пішов додому, взяв свій мобільний телефон марки «Lenovo» К900, виніс його на вулицю, дістав з нього сім-картку та передав телефон обвинуваченому ОСОБА_5 .

Крім того, незважаючи на не визнання вини обвинуваченими ОСОБА_5 , його вина підтверджується зібраними в ході судового слідства доказами.

Так, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що раніше він давав покази, що обвинувачені не погрожували йому та він відав телефон добровільно, оскільки після підготовчого судового засідання йому погрожували обвинувачені, просили змінити покази, у зв`язку з чим він в квітні 2016 року написав заяву до прокуратури про тиск на нього обвинуваченими у даному кримінальному провадженні. Після розмови з прокурором, яка роз`яснила йому, що він повинен давати правдиві покази, він вирішив розповісти правдиві обставини по справі.

Суду показав, що напередодні події він разом з ОСОБА_6 вживали спиртні напої та він передав йому на зберігання свій паспорт та ідентифікаційний номер.

12.01.2016 року йому на телефон прийшло смс-повідомлення від ОСОБА_10 , що йому потрібно вийти на вулицю. Ще раніше до 12.01.2016 року, ОСОБА_10 говорив йому, що його розшукує ОСОБА_12 , хоче поспілкуватися. Коли він вийшов,то побачив біля під`їзду були ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . ОСОБА_12 встав поруч з ним, а ОСОБА_10 позаду та під час його розмови палив. ОСОБА_12 на підвищених тонах, з використанням нецензурної лайки, почав погрожувати йому, вимагати гроші в сумі 970 грн., начебто ці гроші він брав у ОСОБА_5 в борг або телефон, та пропонував покататися, він сприйняв реально погрозу як посягнення на здоров`я, оскільки вважав, що йому вивезуть за місто та поб`ють, фізичного насильства до нього не застосовували. Після чого він пішов додому, взяв телефон, виніс його на вулицю, дістав з нього сім-картку та передав мобільний телефон марки «Lenovo» обвинуваченому ОСОБА_12 . Після чого ОСОБА_12 передав йому паспорт і ідентифікаційний номер та вони пішли. Розживін йому не погрожував, не вимагав ні грошей, ні телефону, взагалі нічого не висловлював, але він сприйняв як погрозу його місце розташування, біля дверей під`їзду, що позбавляло його вільно зайти в під`їзд, хоча він цього не намагався роботи та ОСОБА_10 йому шлях не перекривав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показав, що йому відомо, що у його сина ОСОБА_9 забрали телефон та погрожували, але хто саме йому не відомо.

Крім того, дослідженими під час судового слідства письмовими доказами:

протоколом при прийняття заяви потерпілого ОСОБА_9 від 14.01.2016 року про вчинення кримінального правопорушення, згідно якої, ОСОБА_9 просив прийняти міри до ОСОБА_6 , який 12.01.2016 року біля будинку №1 по вул.. Образцова м. Миколаєва, відібрав у нього мобільний телефон «Lenovo» разом зі своїм другом ОСОБА_13 ;
протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.02.2016 року, згідно якого ОСОБА_9 на фотознімку №2 за обличчям, статурою та зачіскою, впізнав ОСОБА_5 , який 12.01.2016 року шляхом вимагання під приводом погроз заволодів його мобільним телефоном марки «Lenovo» К900;

заявою ОСОБА_5 від 22.01.2016 року про добровільну видачу поліції мобільного телефону марки «Lenovo» К900.

Покази обвинуваченого ОСОБА_5 щодо його не причетності до вчинення злочину та існування боргового зобов`язання у ОСОБА_9 , суд до уваги не приймає оскільки вони повністю спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Отже, проаналізувавши досліджені докази у їх сукупності, у тому числі з урахуванням виправдання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України, за відсутності в його в діянні складу кримінального правопорушення, відсутність в матеріалах справа інших даних, які б підтверджували попередню домовленість ОСОБА_5 і ОСОБА_6 щодо вимагання телефону у ОСОБА_9 , суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_15 кваліфікуючої ознаки щодо вчинення злочину з попередньою змовою групою осіб та вважає його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст. 189 КК України, залишивши кваліфікуючи ознаку повторність, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою застосування насильства над потерпілим (вимагання), вчиненому повторно.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступень тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який віднесено законом до категорії тяжких злочинів, обставин які пом`якшують покарання судом не виявлено, обставин, що обтяжують покарання судом не виявлено.

При обранні виду та міри покарання ОСОБА_5 , суд також враховує данні про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку в ОНД і ОМПЛ №1 не перебуває.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про його особу, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів ОСОБА_5 є покарання виключно в умовах ізоляції від суспільства в місцях позбавлення волі.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 призначене покарання у вигляді позбавлення волі та з метою подальшого виконання вироку суду, слід застосувати у відношенні до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.

Питання про речові докази вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369-374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України, за відсутності в його в діянні складу кримінального правопорушення виправдати.
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Застосувати у відношенні до ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з з 23.02.2017 року.

Речовий доказ - мобільний телефон марки «Lenovo» К900, переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_9 - залишити в розпорядженні останнього.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1