Справа № 467/1913/16-к
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.2017 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000133 від 28.03.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст. 146 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2017 року в провадження Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000133 від 28.03.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст. 146 КК України.

В підготовчому судовому засіданні представник потерпілого звернувся до суду з клопотанням про повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків, оскільки він не містить чіткого формулювання обвинувачення, а саме об`єктивної сторони кримінального правопорушення, мети злочину і тих обставин, за яких було вчинено злочин. В обвинувальному акті не зазначено в чому саме полягає позбавлення волі з боку обвинувачених щодо потерпілого ОСОБА_6 чи в поміщенні його до багажного відділення автомобіля чи в триманні його у ямі, яку потерпілого примусили вирити в посадці. Крім того, прокурор не надає правової оцінки діям обвинувачених щодо нанесення ударів потерпілому, засипанні його у ямі землею, хоча зазначає про ці події в обвинувальному акті. Також прокурором не визначено мету вчиненого злочину, чи досягли обвинувачені цієї мети та не відображено момент закінчення злочину.

Потерпілий підтримав клопотання свого представника.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що обвинувальний акт складений відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Сторона кримінального провадження з боку захисту заперечила проти задоволення клопотання з підстав дотримання прокурором вимог кримінального процесуального законодавства при складанні обвинувального акта.

Заслухавши думку учасників процесу, перевіривши обвинувальний акт та додатки до нього на відповідність вимогам КПК України, суд приходить до наступного.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті ( частини статті ) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Статтею 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення ).

Як вбачається з обвинувального акта прокурор висунув ОСОБА_4 обвинувачення в тому, що 27.03.2015 року близько 17 год. 30 хв., діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , своїми умисними діями, які виразилися у незаконному позбавленні волі та викраденні ОСОБА_6 , що супроводжувалось заподіянням йому фізичних страждань, вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 146 КК України.

Стаття 146 КК України передбачає відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини.

Вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність складається з трьох норм ( частин), кожна з яких містить відповідний юридичний склад. Так, перша частина передбачає основний склад злочинів «викрадення людини» або «незаконне позбавлення волі» з основними їх ознаками, друга кваліфікований, відповідно, з кваліфікуючими ознаками, а третя особливо кваліфікований з особливо кваліфікуючими ознаками.

Аналізуючи вказані правові норми, слід дійти висновку, що в статті 146 КК України фактично розміщено два самостійні злочини «незаконне позбавлення волі» та «викрадення людини», а отже вчинення одного із зазначених діянь є достатнім для встановлення об`єктивної сторони злочину.

Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони злочину є обстановка і час його вчинення.

Діяння як у виді незаконного позбавлення волі, так і у виді викрадення людини вважаються закінченими з моменту фактичного обмеження свободи переміщення потерпілого.

З суб`єктивної сторони ці злочини вчиняються лише з прямим умислом і можуть характеризуватися різними мотивами.

Тобто, системний аналіз вказаних положень закону України про кримінальну відповідальність свідчить, що формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію ( час, місце, спосіб ) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення.

Однак з формулювання обвинувачення, наявного в обвинувальному акті, затвердженому прокурором 27 грудня 2016 року, не вбачається всіх ознак об`єктивної сторони ( місця, способу, інших обставин ) такого діяння як незаконне позбавлення волі, а також об`єктивної сторони ( місця, способу, інших обставин ) такого діяння, як викрадення людини.

Крім того, формулювання обвинувачення не містить всіх ознак суб`єктивної сторони злочину в частині мети та мотиву, а також розкриття змісту кваліфікуючої ознаки.
Таким чином, зважаючи на зміст фактичних обставин кримінального правопорушення, юридичну конструкцію статті 146 КК України, суд приходить до висновку, що формулювання обвинувачення, наявне в обвинувальному акті, не є конкретним та зрозумілим і таким, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України" нагадав, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
У рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії" ЄСПЛ зазначив, що ... обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
Також, Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).
До цього слід також додати і те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, за своїм змістом не є тотожними поняттями, оскільки формулювання обвинувачення, хоча і повинно певною мірою дублювати фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме обставини, які вказують на подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), проте воно повинно бути сформульоване більш лаконічно, стисло, зрозуміло та, крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містити в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність в обвинувальному акті чіткого формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, а як наслідок порушує право особи на захист.
При цьому пред`явлення неконкретного обвинувачення негативно впливає на можливість вжиття потерпілим всіх передбачених законом заходів щодо захисту його прав та законних інтересів під час підтримання ним обвинувачення в суді, що автоматично може потрапляти під дію статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на недотримання гарантій права на справедливий суд.
З огляду на викладене, обвинувальний акт складено без дотримання вимог КПК України, оскільки формулювання обвинувачення в ньому, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону України та кореспондувалося з позицією ЄСПЛ з цього питання, відсутнє.
Отже, суд вважає, що клопотання представника потерпілого підлягає задоволенню, оскільки обвинувальний акт не містить всіх відомостей, передбачених ч.2 ст. 291 КПК України, а тому не відповідає вимогам кримінального процесуального закону і підлягає поверненню прокурору на підставі п.3 ч.3 ст. 314 КПК України для усунення виявлених недоліків в частині формулювання обвинувачення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1,2, 7 29, 314, 369 372, 376 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000133 від 28.03.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст. 146 КК України повернути прокурору для усунення виявлених недоліків у розумний строк.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області протягм 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1