ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/228/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження по обвинуваченню: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Волгоград, РФ, вірменки, громадянки України, із вищою освітою, не заміжньої, працюючої керівником кінологічного клубу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України,

В С Т А Н О В И В:

29.04.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва по справі №753/5741/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 постановлено ухвалу про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 у вигляді заборони вчиняти будь-які дії з приводу відчуження її майна, а саме належної, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 15 липня 2014 року, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана ухвала оголошена у відкритому судовому засіданні за участю ОСОБА_5 , допущена до негайною виконання та набрала законної сили.

Так, 12.05.2015 року о 15 год. 44 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , будучи єдиним власником квартири АДРЕСА_4 , знаючи про існування ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2015 року про накладення арешту на вказану квартиру та усвідомлюючи про те, що судом заборонено її відчуження, та будучи особою якій це майно ввірено, всупереч вимогам вказаної ухвали, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відчуження арештованого майна, здійснила реалізацію шляхом укладення договору дарування майна, на яке накладено арешт, а саме квартири АДРЕСА_4 , із своїм сином ОСОБА_7 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №№186,187.

У подальшому договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №9631255 від 12.05.2015року.

Будучи допитаною в судовому засіданні, обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 388 КК України не визнала та суду показала, що 29.04.2015 року вона дійсно була присутня у судовому засіданні Дарницького районного суду м. Києва, однак за результатами проведення цього судового засідання вона не зрозуміла, що на її квартиру накладено арешт, ухвали суду про накладення арешту на кв. АДРЕСА_4 вона не отримувала.

Після судового засідання вона зустрічалася із ОСОБА_6 для того, щоб врегулювати спір мирним шляхом.

Про існування ухвали суду про накладення арешту на кв. АДРЕСА_4 вона дізналася уже після укладення договору дарування.

Крім того обвинувачена зазначила, що подарувати квартиру сину вона обіцяла давно, ще з 2014 році коли він повернувся в Україну.

При оформлені договору дарування у нотаріуса буд-яких арештів на квартиру не було, тому договір було посвідчено.

Незважаючи на не визнання своєї вини у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України обвинуваченою ОСОБА_5 , її вина у вчиненні цього злочину, у повному обсязі доведена під час судового розгляду кримінального провадження та підтверджується наступними доказами.

Так, свідок ОСОБА_6 будучи допитаною у судовому засіданні суду показала, що 22.08.2013 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого вона надала обвинуваченій в борг 33 тисячі доларів США під 40% річних на півтора року. Після того як з`ясувалось, що ОСОБА_5 не виконує умови цього договору вона звернулась до суду з позовом про стягнення цих коштів. 29.04.2015 року ухвалою суду було задоволено її заяву про забезпечення позову, та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 , а саме квартиру АДРЕСА_4 , вказана ухвала була оголошена у відкритому судовому засіданні за участі ОСОБА_5 , яка заперечувала проти накладення арешту та заявляла клопотання про оголошення перерви для вирішення питання мирним шляхом. Після цього вказану ухвалу було направлено до компетентних державних органів для виконання, однак невдовзі з`ясувалось, що вона не може бути виконана оскільки 12.05.2015 року квартира на яку накладено арешт ОСОБА_5 відчужена шляхом укладення договору дарування.

Свідок ОСОБА_9 будучи допитаною у судовому засіданні суду показала, що займається нерухомістю. У 2013 році коли обвинувачена отримала спадщину вирішила подарувати квартиру сину, а собі купити інше житло. Після цього вона консультувала її з цих питань, також вони разом збирали всі необхідні документи. На судових засіданні вона присутньою не була, про те, що на квартиру ОСОБА_5 було накладено арешт їй не відомо.

Також вина обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України окрім її показань та показань свідків підтверджується наступними доказами.

Заявою про злочин від 17.07.2015 року та додатками до неї з якої вбачається, що ОСОБА_6 звернулась до начальника Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві з прохання порушити кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за ознаками злочинів передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.388 КК України. Крім цього з доданих до заяви копій документів вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 дійсно мали місце договірні відносини, які в подальшому були предметом розгляду у суді (т.1 а.п.130-135).

Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з яких вбачається, що квартира АДРЕСА_4 з 14.07.2014 року перебувала у власності ОСОБА_5 , а 12.05.2015 року перейшла у власність ОСОБА_7 (т.1 а.п.143-144).

Архівною довідкою вих. №1593/01-21 від 25.11.2015 року, з якої вбачається, що згідно даних архівного фонду, під №1272 знаходиться договір дарування квартири, посвідчений 12.05.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_8 . Відомостей про вчинення інших нотаріальних дій нотаріусом ОСОБА_8 за участі ОСОБА_5 в архівному фонді немає (т.1 а.п.146).

Копією договору дарування від 12.05.2015 року, з якого вбачається що ОСОБА_5 12.05.2015 року подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.п.147-148).

Копією ухвали суду від 29.04.2015 року, якою накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 , а саме квартиру АДРЕСА_4 (т.1 а.п.181).

Протоколом огляду диску від 20.05.2016 року та звукозаписом судового засідання Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, з яких вбачається, що ОСОБА_5 була присутня в судовому засіданні 29.04.2015 року під час вирішення питання, щодо накладення арешту на кв. АДРЕСА_4 та оголошенні ухвали про арешт цієї квартири (т.1 а.п.183-191).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Надаючи оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_5 наданих у судовому засіданні, в тій частині, що вона не знала, що на її квартиру накладено арешт, то суд ставиться до вказаних показань критично і розцінює їх виключно, як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Крім цього вказані показання спростовуються комплексом зібраних у кримінальному провадженні чітких, логічних, послідовних , переконливих та узгоджених між собою доказів.

Сама обвинувачена ОСОБА_5 не заперечує той факт, що була присутня у судовому засіданні Дарницького районного суду м. Києва 29.04.2015 року коли вирішувалося питання про накладення арешту на її квартиру.

Показання ж обвинуваченої в тій частині, що вона не зрозуміла, що судом було накладено арешт на її квартиру безумовно спростовується звукозаписом судового засідання від 29.04.2015 року, в якому ОСОБА_5 висловлюючи свою думку з приводу клопотання ОСОБА_6 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , заперечувала, щодо задоволення вказаного клопотання, просила не накладати арешт на її квартиру та пропонувала варіанти для вирішення спору мирним шляхом. Крім цього, після оголошення ухвали про накладення арешту на кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_5 перепитала, що означає накладанення арешту на її квартиру, на що головуюча суддя роз`яснила їй, що арешт на квартиру накладений для забезпечення позову, і у тому разі, якщо спір буде розв`язано мирним шляхом, вона буде мати можливість написати заяву до суду для зняття арешту, що безсумнівно підтверджує той факт, що обвинувачена знала та чітко усвідомлювала, що на її квартиру судом накладено арешт та її відчуження заборонено.

Щодо доводів захисту про те, що квартира АДРЕСА_4 не була ввірена обвинуваченій, оскільки не було складено жодних актів чи інших документів про це, а тому ОСОБА_5 не може бути суб`єктом злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України, то суд виходить із того, що вищезгадана квартира на момент винесення ухвали суду та на момент її відчуження являлася власністю ОСОБА_5 , ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2015 року, яка сама по собі є документом прямої дії та підлягає негайному виконанню в обов`язковому порядку, накладено арешт на цю квартиру, про що ОСОБА_5 безумовно знала та розуміла, що відчужувати квартиру заборонено.

Також, являючись єдиним власником квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 водночас являлася і єдиним суб`єктом у відношенні якого була винесена ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2015 року.

Щодо ввірення квартири ОСОБА_5 , то вказана квартира їй, як єдиному власнику ввірена в силу закону та в силу ухвали суду, яка є документом прямої дії, та яка підлягає негайному виконанню, і будь-яких інших документів, про ввірення вказаної квартири ОСОБА_5 не потрібно, зобовязання останньої щодо заборони вчиняти будь-які дії з приводу відчуження вказаної квартири прямо випливають із ухвали суду і додаткового підтвердження діями державного виконавця не потребують, а опис майна державним виконавцем та його формальна передача на зберігання, при умові обовязковості виконання судових рішень, які набрали законної, в тому числі і негайного виконання ухвали про забезпечення цивільного позову, є додатковою (факультативною) обставиною і її відсутність не впливає на кваліфікацію дій виконавця злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, а тому ОСОБА_5 безумовно є суб`єктом злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України, та повинна нести відповідальність передбачену кримінальним законом.

Оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченої ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Дії обвинуваченої ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.1 ст. 388 КК України, як відчуження майна, на яке накладено арешт, здійснене особою, якій це майно ввірено.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченій згідно ст. 66 КК України не встановлені. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченій згідно ст. 67 КК України не встановлені.

Згідно з ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину проти правосуддя, особу обвинуваченої, а саме те, що вона раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, своєї вини у вчиненні злочину, який їй інкриміновано не визнала, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, працює та приходить до висновку, що покарання ОСОБА_5 слід призначити у виді штрафу у межах санкції ч.1 ст.388 КК України, і саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та для запобігання вчиненню нею нових злочинів у майбутньому.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлявся. Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст.100 КПК України. Підсумовуючи вищенаведене, керуючись ст. ст.65,66,67 КК України, ст.ст., 342-380 КПК України,-

З А С У Д И В :

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.388 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень.

Речовий доказ диск технічної фіксації судового засідання (т.1 а.п.191) залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: