Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
13 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року у кримінальному провадженні №0000186 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Замшани Ратнівського району Волинської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця, командира 2-го стрілецького батальйону (з охорони взводних опорних пунктів) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України , військове звання підполковник , одруженого , має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, учасника бойових дій, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України,

з участю:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у _______________________________________________________________________________Справа № 11 кп/787/592/2016 Головуючий у І-й інстанції : ОСОБА_10 Категорія : ч.4 ст.426-1 КК України Доповідач : ОСОБА_1 вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України та виправдано.
Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000186 від 28 листопада 2015 року ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України за наступних обставин.

Згідно формулювання обвинувачення пред`явленого ОСОБА_6 органом досудового розслідування, підполковник ОСОБА_6 , будучи командиром 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України , в порушення вимог ст.ст.101 , 102 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України , 27 листопада 2015 року близько 16 год. 20 хв., усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в класі бойової служби 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , будучи незадоволеним порушенням правил поводження із спеціальним засобом для відстрілу гумових куль - Форт 12Р його підлеглим - солдатом строкової служби військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , являючись його начальником, завдав ОСОБА_8 не менше трьох ударів рукояткою спеціального засобу для відстрілу гумових куль - Форт 12Р в область лобно-тім`яної ділянки голови, заподіявши ОСОБА_8 легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я , чим застосував насильство щодо підлеглого, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто вчинив злочин , передбачений частиною 4 статті 426-1 КК України.
В поданій апеляційній скарзі прокурор прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону ОСОБА_5 із подальшими змінами та доповненнями до неї, вважає вирок суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог прокурор покликається на те, що суд першої інстанції невірно оцінив надані стороною обвинувачення докази і безпідставно виправдав ОСОБА_6 , при цьому зазначив , що аргументом суду для виправдання ОСОБА_6 стало те, що на момент вчинення злочину він не міг бути суб`єктом вчинення військового злочину, оскільки на момент застосування фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні та не виконував обов`язки військової служби за посадою, тобто не був службовою особою. Доводить, що з моменту прибуття обвинуваченим ОСОБА_6 до військової частини , незважаючи на перебування на стаціонарному лікуванні, він для кожного військовослужбовця є начальником за військовим званням, а тому застосоване ним насильство вчинено як військовою службовою командиром батальйону. Вказує також на те, що хибним є позиція суду щодо того, що станом на 27.11.2015 року в Україні не було особливого періоду. Вказує , що відповідно ст.1 Закону України « Про оборону» , абз.5 ст.1 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; він не обмежується часом мобілізації. Також зазначає, що лише завершення демобілізації можна вважати закінченням особливого періоду. Неповнота судового розгляду на думку прокурора виражається в тому, що суд першої інстанції відмовив у дослідженні звукозапису показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_8 , які дані ними під час досудового розслідування слідчому судді, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Апелянт доводить покликаючись на ч.3 ст.337 КПК України, що суд при ухваленні вироку, встановивши, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 мало місце, не вказав у судовому рішенні чи містить це діяння склад іншого кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений. Просить скасувати вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року та ухвалити новий вирок , яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.
Від інших учасників судового процесу апеляційні скарги не надходили.
Заслухавши суддю-доповідача , доводи прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги , думку потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив про відсутність претензій з його сторони до обвинуваченого ОСОБА_6 , думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які просять залишити вирок суду без змін , а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, повторно дослідивши обставини кримінального провадження під час апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення із наступних підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Виходячи із змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим кодексом випадках - на потерпілого.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор , слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням , яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності , а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Суд першої інстанції дотримався вимог закону.
Так, згідно обвинувального акта ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України , а саме у застосуванні насильства щодо підлеглого, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Для наявності складу злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України застосування насильства щодо підлеглого, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, обов`язковим є встановлення його елементів: об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкту та суб`єктивної сторони.

За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст.92, 337 КПК України , прокурор в даному випадку зобов`язаний був довести шляхом подання належних та допустимих доказів обставини, які свідчать про те , що вчинено саме злочин , передбачений ч.4 ст.426-1 КК України , об`єктивна сторона цього злочину виконана ОСОБА_6 і що він є суб`єктом зазначеного злочину, та під час діяння діяв умисне або із змішаною формою вини.
За клопотанням прокурора ОСОБА_5 , на виконання вимог ч.3 ст.404 КПК України, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, суд апеляційної інстанції при апеляційному розгляді повторно дослідив обставини кримінального провадження , в тому числі допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , дослідив письмові докази .
Так, при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 ствердив, що в період з 25 листопада по 12 грудня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в поліклініці УМВС України в Рівненській області. На той час обов`язки командира 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України не виконував. 27 листопада 2015 року близько 16 год. прибув на територію військової частини, щоб забрати деякі свої особисті речі. Виконуючий обов`язки командира батальйону майор ОСОБА_17 повідомив йому про подію з використанням зброї, допущений того дня військовослужбовцем строкової служби - солдатом ОСОБА_8 .. Зайшовши в клас бойової служби 3-го стрілецького батальйону, він у присутності інших військовослужбовців зробив ОСОБА_8 зауваження з приводу недбалого поводження зі зброєю, що призвело до випадкового пострілу з пристрою Форт 12Р. Роз`яснивши потерпілому як правильно користуватися цим пристроєм, він тричі замахнувся на ОСОБА_8 рукояткою пристрою в область голови , при цьому контролював свої рухи, тому не міг нанести потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, торкнувшись рукояткою лише зимової шапки на голові потерпілого. Такі дії допустив через роздратування, викликане в нього напередодні, за декілька днів до початку лікарняного, нетактовною поведінкою солдата ОСОБА_8 , якому він зробив зауваження з приводу куріння на території військової частини у невстановленому місці, на що потерпілий вступив з ним в словесну суперечку.

Потерпілий ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції показав, що 27 листопада 2015 року близько 15 год. 30 хв. він, перебуваючи в приміщенні народознавчої світлиці на території військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України за адресою: АДРЕСА_2 , здійснив з необережності один постріл зі спеціального засобу для відстрілу гумових куль - Форт 12Р, що був попередньо виданий йому для патрулювання міста Рівне спільно з іншими військовослужбовцями. Відразу після цього за наказом командирів вищевказаний спецзасіб був ним зданий до з`ясування обставин події. Через деякий час в приміщення класу бойової служби зайшов підполковник ОСОБА_6 , який провів роз`яснювальну роботу щодо правил поводження з спецзасобом Форт 12Р , після чого наніс йому декілька ударів по голові рукояткою вказаного спецзасобу, при цьому за силою удари були незначними, пом`якшені зимовою шапкою на його голові. На цьому конфлікт вичерпався, а оскільки ні головного болю, ні кровотечі з рани він не відчував, тому до лікаря звернувся лише ввечері наступного дня. Лікареві пояснив, що отримав побутову травму , так як напередодні події 27 листопада 2015 року вдарився головою об дерев`яну стійку, внаслідок чого у нього можливо й виникла забійна рана лобно-тім`яної ділянки голови. Зазначає, що тілесні ушкодження, які були в нього виявлені на голові, а саме забійна рана лобно-тім`яної ділянки голови виникли від удару рукояткою спецзасобу, нанесеному ОСОБА_6 .. Також ствердив , що йому було відомо про перебування ОСОБА_6 в той день на лікарняному, і що його обов`язки виконував перший заступник командира батальйону ОСОБА_17 .. Також напередодні ОСОБА_6 зробив йому зауваження за куріння у не встановленому місці , на що він вступив з ним в словесну суперечку.

Показання потерпілого ОСОБА_8 щодо часу, місця, обставин нанесення йому ударів по голові обвинуваченим ОСОБА_6 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , допитаних як в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції , та які були безпосередніми очевидцями вказаної події.
Вказані показання потерпілого стверджуються дослідженим при апеляційному розгляді висновком експерта №1293 від 30 листопада 2015 року (а.с. 131,132 Т.1), згідно якого у ОСОБА_8 виявлене тілесне ушкодження у вигляді забійної рани лобно-тім`яної ділянки голови, яке виникло від однієї травмуючої дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яка цілком могла бути рукоятка спецзасобу Форт 12 Р чи інший тупий предмет , по терміну спричинення не суперечить строку 27 листопада 2015 року та відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я та показаннями експерта ОСОБА_16 ..

Відповідно до ч.1 ст.408 КК України, військовими злочинами визнаються передбачені цим розділом злочини проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби , вчинені військовослужбовцями , а також військовозобов`язаними під час проходження ними навчальних (чи перевірних) або спеціальних зборів.

Згідно ч.3 статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (зі змінами і доповненнями), військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

З безпосередньо досліджених витягу з наказу від 25.11.2015 р. №283 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 Західного оперативно-територіального обєднання Національної гвардії України (том 2, а.с.8), а також витягу з наказу від 15.12.2015 р. №302 командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 2, а.с.158), вбачається, що в період з 25 листопада 2015 року по 12 грудня 2015 року командир 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України підполковник ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в поліклініці УМВС України в Рівненській області.

За таких обставин , ОСОБА_6 в цей час ( 27 листопада 2015 року ) не виконував обов`язки військової служби , а відтак, застосувавши психічне й фізичне насильство до потерпілого ОСОБА_8 , не мав статусу військової службової особи щодо підлеглого йому солдата строкової служби , а тому доводи прокурора про те, що незважаючи на перебування обвинуваченого на стаціонарному лікуванні, він для кожного військовослужбовця є начальником за військовим званням , на думку колегії суддів є безпідставними. Крім того, як зазначили потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , їм було відомо про те, що 27 листопада 2015 року ОСОБА_6 перебував на лікарняному.
Таким чином , під час перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в медичному закладі він не є таким, що виконує обов`язки військової служби та, відповідно, не може бути суб`єктом злочину проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини).

Що стосується доводів прокурора про те, що станом на 27 листопада 2015 року в Україні діяв та по даний час діє особливий період, який завершується рішенням Президента України про демобілізацію, то вони на думку колегії суддів є безпідставними з таких підстав.

Відповідо до абз. 11 статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ « Про оборону України» (зі змінами і доповненнями) визначено, що особливий період це період , що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне зазначено і в абзаці пятому статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію « (зі змінами і доповненнями), а саме - особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» , було постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом та у пункті 9 визначено, що цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Законом України від 15 січня 2015 року №113-VIII «Про затвердження Указу Президента України « Про часткову мобілізацію» було затверджено Указ Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію». Пунктом 2 цього Закону визначено, що він набирає чинності з дня його опублікування.

20 січня 2015 року Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» був опублікований в газетах «Урядовий курєр» №9 та «Голос України» №8.

Таким чином , в Україні було оголошено мобілізацію і тим самим відбулося настання особливого періоду на 210 днів, починаючи з 21.01.2015 р. по 18.08.2015 р..

Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм слідує , що станом на 27 листопада 2015 року, в Україні особливого періоду не було, а тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин , колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про виправдання обвинуваченого , оскільки прокурором в суді першої інстанції , та в суді апеляційної інстанції не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.426-1 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_6 ..

Разом з тим , як вбачається з вироку суду від 19 серпня 2016 року, суд першої інстанції в мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, однак зазначив про те, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.426-1 КК України , а не ч.4 ст.426-1 КК України, що на думку колегії суддів є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції відповідно до положень ст.379 КПК України.

Також в апеляційній скарзі прокурор покликається на положення ч.3 ст.337 КПК України, доводячи, що суд при ухваленні вироку, встановивши , що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_18 мало місце, не вказав у судовому рішенні чи містить це діяння склад іншого кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З аналізу зазначеної процесуальної норми слідує, що суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, однак не має права збільшувати обсяг обвинувачення, яке не було висунене в обвинувальному акті, що є правом лише сторони обвинувачення.
Так в суді першої інстанції , та при апеляційному розгляді шляхом безпосереднього дослідження доказів , в тому числі показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , показань експерта ОСОБА_16 , висновку експерта №1293 від 30 листопада 2015 року встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України - умисного легкого тілесного ушкодження , що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Однак , відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України , кримінальне правопорушення, передбачене статтею 125 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, тобто провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення. Вказане положення також закріплене в ч.4 ст.26 КПК України.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження №0000186 встановлено , що підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стало самостійне виявлення прокурором ознак кримінального правопопорушення, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України. Заяви потерпілого ОСОБА_8 про вчинення щодо нього злочину матеріали кримінального провадження не містять.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає , що суд першої та апеляційної інстанції в такому випадку позбавлений права вийти на підставі ч.3 ст.337 КПК України за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, оскільки в діях ОСОБА_6 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого , а тому доводи прокурора є безпідставними.
Колегія суддів наголошує , що в такому випадку потерпілий має право подати до слідчого, прокурора, іншої службової особи органу, уповноваженого на початок досудового розслідування, заяву про вчинення кримінального правопорушення протягом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, як те передбачено ст. 478 КПК України.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , прокурори ні в апеляційній скарзі, ні в суді при апеляційному розгляді апеляційної скарги не надали.

За таких обставин , колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його скасування з ухваленням нового вироку не вбачає.

Керуючись ст. ст.404, 405, 407,409, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2016 року яким ОСОБА_6 виправдано за ч.4 ст.426-1 КК України - залишити без зміни , а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І :

__________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3