19.04.2011 Справа №1-73/2011
ВИРОК

Іменем України

19 квітня 2011 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді - Заріцького С.М,

при секретарі - Смілянець І.В.

за участі прокурора - ХадарінаВ.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3,

працюючого приватним підприємцем, одруженого, проживаючого в

м. Києві вул. Вільде, 4, ке. З, раніше не судимого,

в скоєнні злочинів, передбачених ч.1,ч. 2 ст. 172 КК України, -

встановив:

Згідно свідоцтва № 0145452 про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 27.09.2001 року ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, який зареєстрований у Дніпровському районі м. Києва і здійснював свою діяльність в смт. Димер, Вишгородського району Київської області по вул. Свердлова, 57 і території переробного цеху по виробництву напівфабрикатів з мяса курки.

В своїй діяльності ОСОБА_1 використовував працю найманих працівників, однак всупереч вимогам ст. ст., 24, 24-1 КЗпП України та ст. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року, трудові договори не уклав і не подавав їх на реєстрацію до державної служби зайнятості у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівників до роботи, тим самим грубо порушуючи законодавство про працю та ухилявся від сплати податків з найманих працівників та інших обовязкових платежів.

Зокрема. ОСОБА_1Б, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 24, 24-а КЗпП України, в період з березня 2010 року по вересень 2010 року використовував працю найманого працівника ОСОБА_2, в період з 1 липня по 15 липня 2010 року найманого працівника ОСОБА_3, в серпні 2010 року без укладання трудових договорів з працівниками та їх реєстрації в державній службі зайнятості, тим самим грубо порушуючи їх право на соціальний захист, право на працю, на відпочинок та на отримання пенсії та інших видів соціальних виплат, право на заробітну плату, які гарантовані ст.ст.43-46 Конституції України.

Трудові договори, по формі та в порядку передбаченому наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.01 року, з працівниками ОСОБА_1 не укладав, чим порушив вимоги п.6 ч,1 ст. 24 КЗпП України, записів до трудових книжок працівників по прийом на роботу ОСОБА_1 не внесено, чим порушено вимоги ст. 48 КЗпП України.

Крім того, у липні 2010 року ОСОБА_1 використовував працю найманого працівника неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, без укладання трудового договору та його реєстрації в державній службі зайнятості.

В порушення вимог ст. 191 КЗпП України ОСОБА_4 було допущено до роботи без попереднього медичного огляду. Тривалість її робочого дня перевищувала 36 годин на тиждень, встановлену ст. 51 КЗпП України і дорівнювала 12 годин на добу та 72 години на тиждень.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів і пояснив, що він зареєстрований як фізична особа підприємець у 2001 році в Дніпровському районі м. Києва. З березня 2010 року здійснює діяльність з смт. Димер Вишгородського району Київської області на території забійного цеху, займаючись виробництвом курячих напівфабрикатів.

Ні в яких соціальних службах, таких як пенсійний фонд, центр зайнятості та інших він не реєструвався, працівників, які в нього працювали не реєстрував, ніяких відрахувань до фондів не сплачував.

В нього працювало близько семи найманих працівників, без належної реєстрації. За час своєї роботи працівники часто змінювались, оскільки після певного часу роботи, з'ясовувалось, що вони не підходять. Наймані працівники працювали з 9.00 ранку до 18.00 вечора, 5 днів на тиждень з обідньою перервою. Заробітну плату працівники отримували один раз на місяць від нього особисто, у відомостях при цьому не розписувались.

При прийомі на роботу ОСОБА_1 перевіряв у особи паспорт, трудові договори з найманими працівниками не укладали, трудові книжки від працівників не отримував та не вносив туди відповідні записи.

Трудові відносини з робітниками у встановленому порядку не оформлював, оскільки не мав впевненості у ній особі та у тому, чи буде вона у подальшому працювати.

На сьогоднішній день ніхто з найманих працівників не працює. Робота в цеху не здійснюється.

Оскільки підсудний повністю визнав себе винним у скоєнні злочинів і не оспорює фактичних обставин справи, суд за згодою учасників судового розгляду вважає недоцільним дослідження доказів. При цьому судом зясовано правильність розуміння підсудним змісту цих обставин та розяснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Крім особистого визнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні злочинів, його винність у скоєнні інкримінованих йому злочинів підтверджується його поясненнями та матеріалами кримінальної справи.

Дії підсудного ОСОБА_1 щодо грубого порушення законодавства про працю досудовим слідством вірно кваліфіковані за ч. 1 ч. 172 КК України, як незаконне грубе порушення законодавства про працю.

Дії підсудного ОСОБА_1 з приводу грубого порушення законодавства про працю щодо неповнолітнього досудовим слідством вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю, вчинені щодо неповнолітнього.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд вважає доведеним обвинувачення ОСОБА_1 в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч,2 ст. 172 КК України.

При призначенні підсудному міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які сприяли вчиненню злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_1Б, суд не вбачає.

Обставинами, що помякшують покарання, суд визнає щире каяття підсудного.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, суд приходить до висновку про можливість виправлення підсудного без ізоляції його від суспільства та відбування покарання і вважає за доцільне призначити йому покарання в межах санкції ч. 1 та ч. 2 ст. 172 КК України у вигляді штрафу.

Керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_1 - визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч, 1 ст. 172 КК України ч. 2 ст. 172 КК України та призначити йому покарання:

-за ч. 1 ст. 172 Кк України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-за ч. 2 ст. 172 КК України у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточну міру покарання ОСОБА_1 визначити у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 грн.)

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 до набрання вироком чинності залишити підписку про невиїзд.

Вирок протягом 15 днів з моменту його проголошення може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляції через Вишгородський районний суд.

Головуючий: