Номер провадження: 11-сс/785/1144/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.07.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 липня 2017 року про арешт майна в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000690 від 26 травня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 липня 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області ОСОБА_9 та накладений арешт на об`єкти нерухомості, які зареєстровані за підозрюваним ОСОБА_8 , а саме на:

- квартиру трикімнатну, загальною площею 111,9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

- однокімнатну квартиру загальною площею 50,5 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2 ;

- трикімнатну квартиру загальною площею 153,6 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3 ;

- двокімнатну квартиру 51,1 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_4 ;

- квартиру загальною площею 33,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_5 ;

- двокімнатну квартира загальною площею 50,6 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_6 ;

- житловий будинок загальною площею 419,5 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_7 ;

- квартиру трикімнатну, загальною площею 113,2 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_8 ;

- квартиру, загальною площею 101,4 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_9 ;

- земельну ділянку, загальною площею 0,1305 га, розташовану за адресою АДРЕСА_7 ;

- квартиру, загальною площею 20,4 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_10 ;

- нежиле приміщення, загальною площею 76,7 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_11 ;

- квартиру, двокімнатну, загальною площею 55,6 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_12 ;

- квартиру, двокімнатну, загальною площею 47,7 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_13 ;

- квартиру, двокімнатну, загальною площею 62,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_14 ;

- квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_15 ;

- квартиру, загальною площею 108,5 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_16 ;

- квартиру, трикімнатну,загальною площею, 63,2 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_17 ;

- квартиру, чотирьох кімнатну, загальною площею 129, 9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_18 ;

- квартиру, трикімнатну, загальною площею 113, 20кв.м.,розташовану за адресою АДРЕСА_8 .

Не погодившись з зазначеною ухвалою слідчого судді захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Захисник зазначає, що кримінальне провадження №0000690 було порушено за фактом заволодіння чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_19 . В свою чергу, слідчий звертаючись із клопотанням про накладення арешту на майно мотивував його тим, що всі об`єкті нерухомості були придбані ОСОБА_8 аналогічно як і квартира АДРЕСА_19 , відповідно до якої здійснюється досудове розслідування, а тому наявна необхідність накладення арешту і на інші об`єкті майна, які належать ОСОБА_8 з метою перевірки законності набуття ним їх у власність. Захисник вказує, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем арештованого нерухомого майна, а воно в свою чергу не відповідають критеріям майна, на яке у відповідності до ст.170 КПК України може бути накладений арешт. Наголошує, що така підстава для арешту майна як «з`ясування законності отримання майна в власність» не передбачена чиним КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , яка підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновків про таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
З клопотання слідчого про арешт майна вбачається, що в 2014 році, більш точної дати та часу в ході слідства встановити не надалось можливим у невстановлених слідством осіб із числа осіб ліквідаційної комісії АТ «ЕРДЕ БАНК» виник злочинний намір направлений за заволодіння квартирою
АДРЕСА_19 вказаною, метою переслідуючи корисливі наміри, діючи згідно спланованих дій метою яких в сукупності являлась незаконна перереєстрація вищевказаної квартири , що виступало першим етапом єдиного злочинного плану, 19 червня 2014 року ПАТ «ЕРДЕ БАНК», на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси набув право власності на квартиру АДРЕСА_19 по справі № 522/1897/14-ц.
В подальшому, продовжуючи злочинні наміри, 20 січня 2017 року між ПАТ «ЕРДЕ БАНК», ідентифікаційний код 34817907 від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЕРДЕ БАНК», ОСОБА_10 , на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 117 від 11 листопада 2014 року та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 3057 від 29 грудня 2016 року «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ЕРДЕ БАНК», та делегування повноважень ліквідатора», та гр. ОСОБА_8 , був укладений нотаріально засвідчений договір купівлі продажу відповідно до результатів відкритих торгів оформлених протоколом № 1 про проведення повторного аукціону в електронній формі по лоту № 1 Української універсальної біржі від 10.01.2017 предметом якого виступила квартира АДРЕСА_19 загальною площею 101,4 кв.м., житлова площа 42,2 кв.м.
Вказана квартира до винесення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/1897/14-ц належала на праві приватної власності гр. ОСОБА_11 , яким в 2011 році між АТ «ЕРДЕ БАНК», був укладений договір іпотеки та квартира виступила залоговим майном, однак зважаючи на те, що АТ «ЕРДЕ БАНК», на протязі декількох років перебував на стадії ліквідації останній очікував відомостей з приводу надання розрахункових рахунків для подальшого погашення заборгованості.
Однак, дізнавшись в 2016 році про те, що його квартира відчужена без його відома ОСОБА_11 , звернувся до суду з цивільним позовом щодо визнання не дійсним заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2014 року.
З метою запобігання будь яких спроб в перешкоджанні свого злочинного плану невстановлені слідством особи надали в підмогу ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , розуміючи, що законний володілець нерухомості, яка виступила предметом злочинного посягання, може повернути своє майно у власність шляхом перегляду раніше винесених заочних рішень, що засвідчили відповідною нотаріально засвідченою довіреністю.
ОСОБА_12 , разом та за попередньою змовою з ОСОБА_8 , та невстановленими слідством особами, розуміючи, що судова тяганина може тривати значний період часу, розробили послідуючий злочинний план, який полягав у незаконному заволодінні майном потерпілого ОСОБА_11 та подальшому його протиправному виселені з квартири, володільцем якої він являвся.
З вказаною метою ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , вирішили залучити до вказаних незаконних дій, пов`язаних з проникненням до житла, заволодінні майном потерпілого та в подальшому незаконним виселенням ОСОБА_11 , сторонніх осіб, які б змогли забезпечити проникнення до житла потерпілого, заволодіння його майном та протистояти можливому опору ОСОБА_11 .
Так, діючи вищевказаного злочинного плану, ОСОБА_12 за дорученням ОСОБА_8 , заздалегідь домовившись про те, що поява ОСОБА_8 буде зайвою та приверне значної уваги, 17.02.2017 приблизно о 09 годині 30 хвилин прибув до квартири АДРЕСА_19 разом із невстановленими слідством особами, при цьому, з метою прикриття своїх дій та забезпечення дієвої реалізації злочинного умислу, ОСОБА_12 надав зазначеним особам документи, які нібито вказували, що він діє за дорученням власника квартири ОСОБА_8 та в законному порядку.

В подальшому, шляхом пошкодження замків вхідної двері, ОСОБА_12 разом із невстановленими слідством особами незаконно проникли до вищевказаного житла де, діючи протиправно, з корисливих мотивів зібрав цінне майно потерпілого ОСОБА_11 до білих поліетиленових мішків. Однак довести свій злочинний намір до кінця не зміг, по причинам, які не залежали від його волі, оскільки був викритий потерпілим, який у послідуючому викликав співробітників поліції.

ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , розуміючи, що вищеописані злочинні спільно сплановані дії не призвели до позитивних результатів направлених на незаконне заволодіння квартирою ОСОБА_11 , вирішили продовжити свій злочинний умисел та розробили наступний етап злочину. Так, ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , 27.06.2017 прибули до будинку АДРЕСА_20 . В подальшому вони, діючи умисно, посилаючись на наявні документи щодо права власності на квартиру, залучили невстановлених слідством осіб, які приблизно о 15:00 годині шляхом пошкодження замку вхідної двері квартири АДРЕСА_19 , надали можливість останнім безперешкодно незаконно проникнути в приміщення.

ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , усвідомлюючи ступінь своїх діянь та бажаючи їх настання, з метою досягнення своєї мети та подолання опору володільця квартири ОСОБА_11 , заздалегідь запросили ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інших загальною кількістю 7 осіб, яким начеб то запропонували оренду вказаної квартири, не повідомляючи їм про дійсні наміри перебування за вказаною адресою.

Після чого ОСОБА_12 , разом з ОСОБА_8 , чітко усвідомлюючи, що проникнення та виселення із житла осіб їх володільців відбувається уповноваженими на те особами на підставі ухвали суду за участю державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження, однак не маючи при собі жодного із вищевказаного, незаконно з метою виселення ОСОБА_11 , проникли до квартири АДРЕСА_19 . Після чого, висловлюючи погрози фізичної розправи в адресу володільця ОСОБА_11 , намагались останнього висилити з вказаної квартири, однак ОСОБА_11 , будучи впевненим в реальних намірах щодо спричинення йому тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , зачинився в приміщені кухні та очікував поліцію.

28.06.2017 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 повідомлено про підозру, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
29.06.2017 ОСОБА_12 , та ОСОБА_8 , повідомлено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.15 ст. 186 ч. 3, ч. 2 ст. 162 КК України.
Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на об`єкти нерухомості зазначені в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, слідчий обґрунтував його тим, що на його думку, об`єкти нерухомості могли перейти до власності підозрюваного ОСОБА_8 аналогічно як квартира АДРЕСА_19 , яка належала на праві власності потерпілому ОСОБА_11 і на теперішній час у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладені арешту на все нерухоме майно підозрюваного ОСОБА_8 з метою перевірки законності набуття права власності.
Слідчий суддя погодився з доводами слідчого, викладеними в його клопотанні про арешт майна та задовольнив його.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками слідчого судді, оскільки вважає, що клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам, передбаченим ч.2 ст.171 КПК України та не містить достатньої інформації, яка б надала можливість слідчому судді ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КПК України - у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Натомість, клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 не відповідає вищезазначеним вимогам КПК України.

Так, досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000690 стосується безпосередньо лише квартири АДРЕСА_19 .

Слідчий у клопотанні не зазначив правову підставу і мету для накладення арешту на всі інші об`єкти нерухомості, що належать на праві власності ОСОБА_8 .

Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2017 року була залишена без змін ухвала слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 30 червня 2017 року про відмову в застосуванні до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 ч.3 ст.186, ч.2 ст.162 КК України запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вирішальною підставою для прийняття такого рішення стала необґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст.162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла квартири АДРЕСА_19 власником якої є ОСОБА_8 .

Крім того, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Абзацом 2 ч.4 ст.170 КПК України встановлено, що арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України, а саме:

1) одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалося (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) було предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) було підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Слідчий в своєму клопотанні не зазначив, яким чином об`єкти нерухомості, на які на його думку слід накласти арешт, відповідають критеріям майна, на яке відповідності до ст.170 КПК України може бути накладений арешт.
Кримінальне провадження № 000690 від 26 травня 2017 з розпочато за ознаками складів злочинів, передбачених, ч 2 ст.162, ч.3 ст.186, ч.2 ст.189, ч.4 ст.190, ч.1 ст.358 КК України.
Санкції вказаних статей КК України не передбачають спеціальної конфіскації.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

До клопотання слідчого не було додано докази, що обґрунтовують доводи клопотання та необхідність такого ступеня втручання у право власності ОСОБА_8 .

Проте слідчий суддя розглядаючи клопотання про арешт майна не дав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставини провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Пункт 1 ч. 1 ст. 411 КПК України передбачає, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а клопотання слідчого про арешт майна підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 411, 412, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 липня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладений арешт на об`єкти нерухомості, які зареєстровані за підозрюваним ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна повернути прокурору процесуальному керівнику для усунення недоліків, зазначених в мотивувальних частині ухвали.

Встановити строк для усунення недоліків в 72 години з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3