Справа №469/621/16-к 04.07.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/484/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 липня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, неодруженого, несудимого, який має малолітню дитину, працюючого на посаді директора ТОВ «ВІД ІНВЕСТ», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_10 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині звільнення від відбування покарання, ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Березанского районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього на підставі ст. 76 КК України обов`язки:
не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції;
повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів, на загальну суму 6747, 20 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок Березанского районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року стосовно ОСОБА_7 незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у безпідставному застосуванні судом ст.75 КК України.
Вказує, що суд, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, не дотримався вимог ч. 1 ст. 75 КК України та рекомендацій, зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Стверджує, що суд не надав оцінки та не врахував наслідки, що настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме загибель двох осіб, грубість порушення правил дорожнього руху.
Вважає, що висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання не відповідають тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення.
Заперечення інших учасників.
Захисник ОСОБА_10 в запереченнях на апеляційну скаргу просив залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року без змін.
Зазначив, що обвинуваченим ОСОБА_7 відшкодовується заподіяна ним потерпілим шкода, наскільки це можливо останній намагається усунути негативні наслідки, є добросовісним платником податків, допомагає переселенцям з окупованих територій, має лише позитивні характеристики, утримує малолітню дитину.
Вважає, що судом обґрунтовано звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора просили вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, з урахуванням того, що обвинувачений їм відшкодовує майнову та моральну шкоду.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 22 квітня 2016 року, близько 21 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в темний час доби по сухій асфальтованій проїжджій частині автодороги М-14 «Одеса-Мелітополь Новоазовськ», яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, в Березанському районі Миколаївської області з боку м. Миколаєва в бік м. Одеси зі швидкістю приблизно 70-80 км/год.
У цей же час у зустрічному для нього напрямку у своїй смузі рухався автомобіль марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 зі швидкістю, приблизно, 90 км/год.
При проїзді 66 км + 940 м. вказаної автодороги, водій ОСОБА_7 грубо порушив п.п. 2.3 «б», 10.1, 12.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, а саме, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при виконанні маневру обгону невстановленого вантажного автомобіля, що рухався попереду нього у попутному напрямку, не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, хоча повинен був це зробити та мав таку технічну можливість. Виконуючи маневр обгону, водій ОСОБА_7 виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому об`єктивно був спроможний виявити автомобіль «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався йому назустріч та створював для його руху вперед реальну небезпеку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, а продовжував рух вперед, внаслідок чого на зустрічній смузі допустив лобове зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 .
В результаті ДТП пасажир автомобіля «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_14 та пасажир автомобіля «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_15 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди, пасажир автомобіля «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_11 та водій автомобіля «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 , - ОСОБА_12 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини щодо даних, які характеризують особу обвинуваченого та докази в цій частині, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції докази досліджені в порядку, передбаченому вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України. Фактичні обставини справи та кваліфікація за ч. 3 ст. 286 КК України апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, суд у вироку врахував ступінь тяжкості вчиненого, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, а саме, що за місцем роботи, колишнім місцем навчання та за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_7 характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, надає матеріальну допомогу малолітній дитині ОСОБА_16 , приймає активну участь у діяльності Благодійного фонду, здійснює грошові виплати на користь потерпілих, обставини, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, не встановлення обставин, що обтяжують покарання
Покарання за ч. 3 ст. 286 КК України призначено у межах санкції цієї частини, основне покарання - у мінімальній межі.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.
Враховуючи наведене, посилання в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 50, 65 КК України та рекомендацій зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є безпідставними.
Більше того, прокурор в апеляційній скарзі не просив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш суворого покарання.
Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, враховуючи Закону України від 15 квітня 2008 року № 270 VI, є тяжким злочином, форму вини вчинення злочину з необережності, відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, винятково позитивні дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений займається благодійною діяльністю, його позитивну характеристику, поведінку після вчинення злочину, яка полягає у тому, що він у добровільному порядку здійснює на користь потерпілих грошові виплати, позицію потерпілих, які просили суд не позбавляти обвинуваченого волі, позицію прокурора, який вважав необхідним, застосувавши положення ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання, стан здоров`я обвинуваченого, який внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 після скоєння ним кримінального правопорушення (злочину) постійно здійснює виплату потерпілим грошових коштів в рахунок відшкодування заподіяної ним шкоди.
Дані виплати обвинуваченим ОСОБА_7 провадяться на протязі всього часу, що минув після вчиненого кримінального правопорушення (злочину), незалежно від прийнятого судом відповідної інстанції рішення.
Як слідує із заяв потерпілого ОСОБА_17 , обвинувачений ОСОБА_7 за власні кошти уклав угоду з юристом, який займається вирішенням питання щодо виплат від страхової компанії.
Окрім того, виходячи із даних матеріалів кримінального провадження, потерпілі під час розгляду даного провадження судом першої інстанції, перегляду вироку судом апеляційної та касаційної інстанції, постійно, в категоричній формі наполягали на не позбавленні волі обвинуваченого ОСОБА_7 .
Так, і під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції після скасування судового рішення судом касаційної інстанції потерпілі подали в письмовій формі заяви з проханням не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_7 , так як лише перебуваючи на волі, останній зможе продовжити проведення їм відшкодування шкоди, що для них є важливим.
Враховуючи наведене, а також, беручи до уваги час, який минув з дня вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення (злочину), за який останній зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, перш за все по відношенню до потерпілих, відсутність даних про вчинення ним будь-яких проступків, правопорушень, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Виходячи з вищевикладеного, є необґрунтованими твердження апелянта відносно відсутності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробування та можливості його виправлення в умовах без ізоляції від суспільства з огляду на особу винного і ступінь тяжкості вчинення ним злочину.
Порушень судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, кримінального процесуального закону, а також рекомендацій, зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у тому числі, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, апеляційний судом не виявлено.
За такого, і в цій частині посилання апелянта є безпідставними.
Щодо наслідків, які настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме, загибель двох осіб, що, на переконання прокурора, наведеного в апеляційній скарзі, не враховано судом першої інстанції при ухваленні вироку, то, як свідчать матеріали кримінального провадження, такі твердження апелянта є такими, що не відповідають дійсності.
Так, судом першої інстанції кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_7 саме за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель кількох осіб.
Окрім того, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та звільненні його від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України враховані і інші наслідки, які настали від вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), по цим обставинам дана належна оцінка доказам, перш за все, виходячи з інтересів потерпілих.
Враховуючи наведене, підстав для скасування вироку, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року відносно ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: