Справа № 368/33/17
Провадження № 1-в/368/30/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області
В складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
представника ВК : ОСОБА_4
засудженого: ОСОБА_5
представника трудового колективу: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлику:
- подання начальника Державної установи ВК - 115 Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одруженого, має на утриманні 2 малолітні дитини, засудженого:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, щодо заміни не відбутої частини основного покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
12.01.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло подання начальника Державної установи ВК - 115 Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одруженого, має на утриманні 2 малолітні дитини, засудженого:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, щодо заміни не відбутої частини основного покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України.
Одночасно, до матеріалів клопотання додано письмове клопотання засудженого ОСОБА_5 від 22.12.2016 року, в якому засуджений просить суд замінити йому основне покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання, - виправні роботи.
12.01.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для слухання даного кримінального провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1
20.01.2017 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу про призначення кримінального провадження на 01.02.2017 року, окрім того, в даній ухвалі прийнято рішення про проведення судового засідання по кримінальному провадженню в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні, яке відбулося 01.02.2017 року, засуджений ОСОБА_5 своє клопотання підтримав, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині його клопотання, окрім того, зазначив наступне:
- за час відбування в установі виконання покарань він дотримувався правил відбування покарання, добросовісно відносився до праці, за що має заохочення, мав одне дисциплінарне стягнення, проте, воно знято в установленому законом порядку.
Шкоду, заподіяну злочином, відшкодував потерпілим частково, в міру можливості.
З потерпілими в нього немає неприязних відносин. Так, в порядку заохочення йому надавалися короткострокові відпустки, під час яких він спілкувався з потерпілими, які зазначили, що вони бажають, щоб він не відбував покрання у виді позбавлення волі, а звільнився з місць позбавлення волі, влаштувався на роботу, та продовжував відшкодовувати йому шкоду, заподіяну внаслідок ДТП.
В ДТП загинули його товариші, тому він з потерпілими він знайомий, неприязних відносин з ними немає.
По можливому звільненню з місць позбавлення волі він має намір влаштуватися на роботу, та продовжувати в подальшому відшкодовувати шкоду, завдану внаслідок ДТП, потерпілим.
Має на утриманні дружину, яка ніде не працює, та двох малолітніх дітей.
В скоєному злочині свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, вважає, що своєю поведінкою довів ту обставину, що став на шлях виправлення та перевиховання, тому просить суд застосувати до нього положення ст. 82 КК України, - заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`який вид покарання, - на виправні роботи.
В судовому засіданні, яке відбулося 01.02.2017 року, представник установи виконання покарань, - ВК 115, - ОСОБА_4 подання ВК 115 підтримав, а саме, - вважає, що засуджений ОСОБА_5 за час відбування покарання зарекомендував себе з позитивної сторони, став на шлях виправлення, тому заслуговує на застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст. 82 КК України, що ж стосується клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо заміни покарання на такий більш м`який вид покарання, як виправні роботи, то вирішення даного питання поклав на розсуд суду.
В судовому засіданні, яке відбулося 20.07.2016 року, представник трудового колективу ОСОБА_6 , яка приймала участь в судовому засіданні на підставі письмової довіреності від 31.01.2017 року, клопотання засудженого ОСОБА_5 підтримала, та пояснила, що після можливо звільнення з місць позбавлення волі засудженого ОСОБА_5 , йому гарантовано працевлаштування в ФОП « ОСОБА_8 »з оплатою праці в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.
В судовому засіданні, яке відбулося 01.02.2017 року, прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури ОСОБА_3 подання ВК 115 підтримав, що ж стосується клопотання засудженого ОСОБА_5 підтримав частково, а саме, - підтримав клопотання засудженого в частині щодо застосування до нього положення ст. 82 КК України, - заміна невідбутої частини основного покарання більш м`яким, проте, заперечував проти заміни покарання на більш м`яке у виді виправних робіт.
Заперечував проти призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт, з огляду на те, що в даному випадку така заміна покарання не сприятиме виправленню та перевихованню засудженого.
Суд, розглянувши подання ВК 115, вислухавши клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування до нього пільги, передбаченої ст. 82 КК України, - заміну йому невідбутої частини основного покарання на більш м`який вид покарання, а саме, - на виправні роботи, вислухавши думку представника трудового ОСОБА_9 , яка підтримала подання ВК 115, та підтримала клопотання засудженого ОСОБА_5 , вислухавши думку представника ВК 115 ОСОБА_4 , який повністю підтримав подання ВК 115, а клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо заміни невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді виправних робіт, - поклав на розсуд суду, вислухавши думку ОСОБА_10 , який підтримав подання ВК 115, та заперечував проти клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо заміни невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання, щодо призначення більш м`якого покарання у виді виправних робіт, - дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку щодо задоволення подання ВК 115 та задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 в повному обсязі, - заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі засудженому ОСОБА_5 на такий вид більш м`якого покарання, як виправні роботи, обгрунтовуючи своє рішення наступним.
Фактичні обставини справи, встановлені в судоувому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтування судом призначення засудженому ОСОБА_5 більш м`якого покарання.
Так, що стосується задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо застосування до нього більш м`якого покарання, то клопотання слід задовольнити, так як засуджений ОСОБА_5 повністю підпадає під положення ст. 82 КК України, - заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.
Крім того, суд наголошує на тій обставині, що призначення більш м`якого виду покарання засудженому є пільгою засудженого, який повинен своєю позитивною поведінкою довести ту обставину, що він заслуговує на застосування до нього більш м`якого покарання, зокрема, у виді виправних робіт.
Так, вищевказану пільгу засуджений повинен отримати лише після виконання вимог, які прямо та чітко зазначені в ч. 3 ст. 82 КК України, де, зокрема, зазначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Що стосується фактичних обставин справи, то судом в судовому засіданні встановлено, що:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сарни Рівненської області, громадянин України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одружений, має на утриманні 2 малолітні дитини, засуджений:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,
Початок строку покарання: «10» березня 2015 року.
Кінець строку покарання: «21» грудня 2020 року.
1/3 строку покарання: «21» грудня 2016 року.
Не відбута частина покарання станом на 01.02.2017 року, - 3 роки 323 дні.
В Кагарлицьку виправну колонію Київської області (115) прибув із Рівненського СІЗО, де утримувався з 10.03.2015 року, де за час перебування дисциплінарних стягнень не мав, заохочень не мав, до праці не залучався.
По прибуттю в ВК 115 «10» березня 2015 року працевлаштований різноробочим на виробництві установи.
До праці відносився добре, завдану роботу виконував добросовісно.
За час відбуття покарання характеризується позитивно, заходи виховної спрямованості відвідує регулярно, реагує на них правильно.
Так, за час перебування в місцях позбавлення волі 4 рази заохочувався керівництвом установ за добросовісне відношення до праці та зразкову поведінку, мав одне дисциплінарне стягнення, яке станом на час слухання подання, - станом на 01.02.2017 року знято в установленому законом порядку.
З а о х о ч е н н я
1. 12.11.2014 р. За добросовісне відношення до праці в ОСОБА_11 о. нач. ВК
їдальні установи.
2. 23.06.2016 р. За добросовісне відношення до праці в Подяка Начальник ВК
дільниці МПК.
3. 20.10.2016 р. За добросовісне відношення до праці на Знято стягнення Нач. ВК
котрагенському об`єкті «Візит». Від 18.08.2016 р.
4. 08.12.2016 р. За добросовісне відношення до праці на Додаткове тривале Нач. ВК
контрагенському об`єкті «Візит». побачення.
С т я г н е н н я
1. 18.08.2016 р. Відмовився виходити на роботу згідно Попередження Нач. ВСПС
рознарядки. (знято 20.10.2016 р.)
Отже, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, фактично на протязі всього часу відбування покарання (включаючи перебування в СІЗО, перебування уКагарлицькій ВК - 115) засуджений ОСОБА_5 поводить себе правильно, з адміністрацією установ відбування покарань, - коректний та ввічливий, в колективі засуджених не конфліктує, виказує позитивні плани на майбутнє.
Засуджений ОСОБА_5 свою вину в скоєному злочині визнав та розкаюється.
Засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення і заслуговує, на думку всіх учасників процесу, зокрема, представника ВК 115, прокурора, згідно ст. 82 КК України, заміни покарання більш м`яким покаранням, та, на думку суду, - на виправні роботи.
Що ж стосується позиції прокурора про неможливість заміни засудженому ОСОБА_5 невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи, та необхідність призначення лише обмеження волі, то суд критично відноситься до такої позиції прокурора з огляду на наступне.
Така позиція прокурора йде в розріз з положенням ст. 82 КК України, та положенням ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Обгрунтувати позиції суду з точки зору ст. 82 КК України.
Так, згідно ст. 82 КК України:
1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.
3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Як видно з матеріалівклопотання, позиції прокурора, який не заперечував проти застосування до засудженого положень ст. 82 КК України, пояснень представника ВК № 115, пояснень самого засудженого ОСОБА_5 , останній став на шлях виправлення.
Про даний факт, окрім іншого, свідчить висновок, який міститься в характеристиці засудженого, який міститься в матеріалах справи, в якому зазначено, що засуджений ОСОБА_5 зарекомендував себе з позитивної сторони, став на шлях виправлення, тому заслуговує на застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст. 82 КК України.
4. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин.
Отже, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 був засуджений 10 березня 2015 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Санкція ч. 3 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Відповідно, згідно з положеннями ч. 4 ст. 12 КК України, засуджений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин.
Відповідно до положень ст. 25 КК України засуджений ОСОБА_5 вчинив необережний злочин.
Відповідно, як де юре, так і де факто ОСОБА_5 підпадає під положення п. 1 ч. 4 ст. 82 КК України, так як станом на день слухання справи, - станом на 01.02.2017 року відбув більше, ніж 1/3 частину покарання, так як 1/3 строку покарання засудженим ОСОБА_5 відбута 21 грудня 2015 року.
Що ж стосується застосування до засудженого ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт, то при вирішенні даного питання судом були враховані як формально - юридичні підстави, так і оціночні підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, які передбачені частиною третьою ст. 82 КК України.
Так, що стосується формально - юридичних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням було враховано, що на час слухання справи засудженим ОСОБА_5 було відбуто більше, ніж 1/3 частина покарання за вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2015 року.
Крім того, при застосуванні формально - юридичної підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням враховано наступні чинники:
1. Згідно ст. 12 КК України, злочин, вчинений ОСОБА_5 відноситься до категорії злочинів тяжкого ступеню тяжкості.
2. Згідно ст. 25 КК України злочин, вчинений ОСОБА_5 є вчиненим з необережності.
3. Відсутність в діях ОСОБА_5 пенітенціарного рецидиву.
Так, що стосується оціночних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому ОСОБА_5 було враховано слідуючі підстави:
Так, як видно з матеріалів справи (зарактеристика на засудженого, видана ВК № 115, пояснення учасників процесу, зокрема, представника ВК 115, позиція прокурора, який не заперечував проти застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 82 КК України, судом встановлено, що процес виправлення засудженого ОСОБА_5 досягнув тієї стадії, на якій відбування засудженим ОСОБА_5 призначеного покарання у виді саме позбавлення волі перестає бути доцільним.
Крім того, до оціночних підстав, які дають змогу застосувати до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 82 КК України суд відносить наступні обставини:
- за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 за сумлінну поведінку і ставлення до праці має 4 заохочення від керівництва установ відбування покарання за сумлінну поведінку та ставлення до праці;
- хоча засуджений ОСОБА_5 і має одне дисциплінарне стягнення, проте, вона на час слухання даного кримінального провадження знято в установленому законом порядку шляхом застосування заохочення.
Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що дане стягнення засудженим було отримано майже за шість місяців до подачі до суду подання про заміну покарання, причому, за цей період засудженим отримано заохочення, що, на думку суду, свідчить про усталену правослухняну поведінку засудженого в установі виконання покрань.
Ще слід зазначити, що дисциплінарне стягнення ОСОБА_5 отримано за невихід на роботу. Як пояснив засуджений ОСОБА_5 він не зміг вийти на роботу, так як на виробництві отримав травму, а в установі виконання покарань відсутній медичний пункт, тому його не було надано своєчасну медичну допомогу. В подальшому даний інцидент міжє ним та адміністрацією установи було вичерпано, так як він завжди добросовісно відносився до праці в установі відбування покарання.
Вищевказана обставина на думку суду свідчить про усталену правослухняну поведінку засудженого ОСОБА_5 .
Суд вважає, що наявність такої кількості заохочень, пояснення представника ВК 115, характеристика на засудженого, свідчать про уставлене позитивне відношення до праці та позитивну поведінку засудженого ОСОБА_5 та його дійсне ставлення на шлях виправлення.
- далі, суд враховує ту обставину, що засуджений ОСОБА_5 виказує позитивні плани на майбутнє, що, на думку суду, виражається в тому, що після можливого звільнення з місць позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 бажає влаштуватися на роботу, (можливість чого підтверджена відповідними державними органами), та відшкодування шкоди потерпілій стороні, що свідить про бажання засудженого ОСОБА_5 до соціальної адаптації, уникнення ним в подальшому асоціальної поведінки.
- як встановлено судом в судовому засіданні, у засудженого ОСОБА_5 відсутні неприязні відносини з потерпілими, які, в свою чергу зазначають, що бажали б, щоб засуджений звільнився з місць позбавлення волі та продовжував відшкодовувати їм шкоду, заподіяну внаслідок ДТП.
Відповідно, даний факт суд сприймає як ту обставину, що, в разі можливого звільнення з місць позбавлення волі засудженого ОСОБА_5 це не викличе обурення в потерпілої сторони, та, відповідно, не спричинить соціальну напругу.
Отже, при наявності вищевказаних формально - юридичних та оціночних підстав для заміни невідбутої частини покарань більш м`яким суд прийшов до висновку, щодо визначення засудженому ОСОБА_5 конкретного різновиду такої заміни у виді виправних робіт.
При визначенні виду більш м`якого покарання засудженому ОСОБА_5 суд орієнтувався на послідовність їх розташування, яка розміщена в ст. 51 КК України.
Суд наголошує на тій обставині, що при заміні невідбутої частини покарань більш м`яким, суд може обрати будь - який з більш м`яких видів основного покарання, а не лише той, який є найближчим до раніше призначеного у вищезгаданому переліку ст. 51 КК України, тому з урахуванням вищевикладених обставин судом було обрано до засудженого ОСОБА_5 покарання у виді виправних робіт з дотриманням умов та підстав такого застосування, які передбачені ст.. ст.. 51 - 82 КК України.
Порядок призначення покарання у виді виправних робіт, зокрема, ОСОБА_5 чітко регламентовано ст. 57 КК України, де, зокрема, зазначено, що:
1. Покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.
2. Виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли шістнадцяти років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування.
Зглядаючись на вимоги ч. 2 ст. 57 КК України засудженому ОСОБА_5 може бути призначено покарання у виді виправних робіт, він не входить до переліку осіб, яким не можливо призначити дане покарання.
Крім того, суд наголошує, що такий вид покарання, як виправні роботи, є основним покаранням (ч. 1 ст. 52 КК України), яке може бути призначене судом засудженому ОСОБА_5 у випадку заміни невідбутої частини покарання у виді обмеження або позбавлення волі більш м`яким (ч. 1 ст. 82 КК України ).
При вирішенні даного питання суд також керувався ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", зокрема, в постанові зазначено, що правильне вирішення питання про застосування виправних робіт значною мірою залежить від ретельного з`ясування даних про особу підсудного (працездатність, сімейний стан, поведінка на роботі, і за місцем проживання, ставлення до праці, тощо).
Так, судом в судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_5 працездатного віку, працездатний, по місцю відбування покарання працевлаштований, добре відноситься до праці, йому гарантоване працевлаштування після можливого звільнення з місць позбавлення волі.
Порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт регламентуються главою 9 КК України.
Порядок відрахувань із заробітку засуджених до виправних робіт регулюється ст. 45 КВК України.
Крім того, при визначенні строку покарання у виді виправних робіт судом було застосовано положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», зокрема, абз. 1 п. 4, де зазначено, що у випадках, коли максимальна межа більш м`якого покарання, що встановлена відповідною статтею Загальної частини КК України є меншою строку невідбутої частини покарання, строк більш м`якого покарання не може перевищувати цю межу.
Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді виправних робіт не суперечить реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду виконується мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової.
Суд наголошує на тій обставині, що заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, на відміну від умовно -дострокового звільнення від відбування покарань не веде до зміни кримінально -правового статусу особи засудженого ОСОБА_5 , - він вважається таким, що продовжує відбування покарання, хоча і іншого виду.
Це зумовлює і відповідно кримінально - правові наслідки даного різновиду заміни покарання більш м`яким.
Вони, зокрема, полягають у наступному:
1. Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України під час відбування більш м`якого покарання до особи засудженого ОСОБА_5 може бути застосовано умовно - дострокове звільнення за правилами, які передбачено ст. 81 КК України.
2. Відповідно до ч. 4 ст. 90 КК України строк погашення судимості ОСОБА_5 обчислюється з дня відбуття більш м`якого покарання, при цьому однак цей строк визначається тим більш суворим покаранням, яке було призначено ОСОБА_5 за вчинений ним злочин.
3. У випадку вчинення ОСОБА_5 під час відбування виправних робіт нового злочину суд відповідно до ч. 6 ст. 82 КК України матиме змогу до покарання за знову вчинений злочин приєднати не відбуту частину більш м`якого покарання за правилами, які передбачені ст.ст. 71-72 КК України.
Обгрунтування правової позиції суду щодо можливого призначення засудженому більш м`якого виду покарання у виді виправних робіт, та критичне відношення щодо позиції прокурора з огляду на положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Перш за все, на думку суду, позиція прокурора в судовому процесі грунтується на хибному, та, відповідно, юридично не коректному в даному випадку застосуванні в основі положень ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", в той же час в даному конкретному випадку, - заміна невідбутої частини основного покарання досить чітко врегульовано іншою нормою матеріального права, - ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Відповідно, позиція прокурора грунтується на нормі права, яка регулює призначення того чи іншого покарання, хоча повинна грунтуватися на нормі права, яка регулює заміну (а не призначення) покарання.
Норму права, яка регулює призначення виду покарання в даному випадку, на думку суду, слід застосовувати лише в розрізі щодо можливості призначення того чи іншого покарання до засудженого, якому вже призначено покарання, та який його відбуває, довів своє виправлення та перевиховання, та заслуговує на заміну покарання.
Відповідно, ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» є спеціальною нормою, яка передбачена законодавцем при вирішенні питання про саме, - заміну покарання, та яку необхідно застосовувати в даному випадку, а не застосовувати норму, (на якій наполягала прокурор в судовому засіданні), яка регулює порядок призначення покарання, питання чого врегульовано загальною нормою, - ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно, при наявностті загальної та спеціальної норми слід застосовувати спеціальну норму, яка більш чітко врегульовує питання, щодо врегулювання яких вона прийнята законодавцем.
Отже, як вказано вище судом, питання заміни невідбутої частини покарання більш м`яким чітко врегульовано спеціальною нормою, - ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Правовий аналіз застосування положень ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» у відношенні до ОСОБА_12 .
Згідно п. 2 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність:
при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.
Слід зазначити, що в судовому процесі прокурор не заперечував того, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення, що опосердковано підтверджується тим, що прокурор вважає, що до засудженого ОСОБА_5 можливо застосувати положення ст. 82 КК України.
Далі, згідно п. 4 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк. При цьому більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених в Залаьній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутий строк покарання, призначеного вироком.
Відповідно, у випадку заміні засудженому ОСОБА_5 призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи, слід призначити виправні роботи терміном на 2 роки, так як згідно ч. 1 ст. 57 КК України покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого.
Згідно п. 5 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосовано тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання, яка зазначена в ч. 4 ст. 82 КК України;
Як вбачається з матеріалів справи, засудженим ОСОБА_5 01.02.2016 року відбута 1/3 частина покарання, що є законною підставою для застосування положень п. 5 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року та ч. 4 ст. 82 КК України, - заміну призначеного основного покарання більш м`яким.
Згідно п. 11 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»:
- при вирішенні питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким щодо засудженого, покарання якому було пом`якшено згідно з актом амністії, помилування або за рішенням суду, фактично відбута частина покарання повинна обчислюватись, виходячи з покарання, встановленого актом амністії, помилування або рішенням суду.
Слід окремо зупинитися на даному пункті ППВСУ з огляду на наступне.
Проаналізувавши практику подання органами прокуратури апеляційних скарг на ухвали суду щодо застосування положень ст. 82 КК України (заміну покарання більш м`яким) після вступу в законну силу Закону України «Про попереднє ув`язнення», та, відповідно, в зв`язку з цим внесення змін до положень ч. 5 ст. 72 КК України ( правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення), слід зазначити, що прокурори в апеляційних скаргах вказують, що пільга, яка передбачена ст. 82 КК України настала не в зв`язку з фактичним відбуттям засудженим певної частини призначеного покарання, а в зв`язку з застосуванням Закону України «Про попереднє ув`язнення», що, на думку прокурорів істотно впливає на можливість застосування положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» при вирішенні питання застосування положень ст. 82 КК України в сторону неможливості застосування такої підльги, з огляду на малий термін фактичного відбутого покарання засудженим, відновідно, вказують на те, що пільга настала лише формально, що, на думку суду, є юридично не коректним.
Таку позицію прокурорів суд сприймає критично з огляду на наступне:
Згідно ст. 369 КПК України:
1. Судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку.

2. Судове рішення, у якому суд вирішує всі інші питання, викладається у формі ухвали.

Відповідно, зглядаючись на ч. 2 ст. 369 КПК України, в матеріалах справи міститься судове рішення у виді ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 01 квітня 2016 року, на підставі якої зараховано засудженому ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вищевказане рішення суду (ухвала) набрало законної сили 13.04.2016 року, відповідно, підлягає до виконання, а тому ігнорування такого рішення прокурором у виді суб`єктивного твердження про недостатність часу відбування покарання, та, відповідно, не враххування вищевказаного рішення у виді ухвали при вирішення питання про призначення більш м`якого покарання має вигляд невиконання рішення суду у вигляді чинення перепон у його застосуванні.
Крім того, така позиція прокурорів, на думку суду, прямо порушує ст.ст. 1, 4, 6, 8, 9 КПК України.
Так, згідно ч. 1 ст. 1 КПК України:
- порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно ч. 2 ст. 2 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно ч. 1 ст. 4 КПК України кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 1 ст. 6 КПК України кримінальне провадження за правилами цього Кодексу здійснюється щодо будь якої особи, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 6 КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що прокурор під час участі у кримінальному провадженні, що стосується судового процесу, повинен керуватися положенням ст.ст. 1, 4, 6, 8, 9 КПК України, а не керуватися суб`єктивним ставленням до кожного процесу, яке не підкріплене законодавчо.
Крім того, проаналізувавши практику подання органами прокуратури апеляційних скарг на ухвали суду щодо застосування положень ст. 82 КК України (заміну покарання більш м`яким), прокурори в апеляційних скаргах (при незгоді з ухвалою суду про замін покарання ні більш м`який вид покарання у виді виправних робіт) вказують на ту обставину, що злочинні наслідки ( у виді смерті осіб), обтяжуюча обставина у виді перебування особи на час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння є значною перепоною для застосування такої пільги, як виправні роботи, що на думку суду, є юридично не коректним з огляду на наступне ( в даному конкретному випадку).
Так, у вироці Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2013 року, зокрема, в його мотивувальній частині було враховано наступне:
- враховано обставину, яка згідно п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжує покарання, - перебування ОСОБА_5 в момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння;

- враховано ту обставину, що засуджений ( на той час обвинувачений) ОСОБА_13 порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило загибель 2 осіб, враховано його поведінку після вчиненого злочину.

Вищевказані обставини і послугували для суду підставою для висновку, що виправлення та перевиховання засудженого ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства.

У вироці Сарненського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2015 року, зокрема, в його мотивувальній частині було враховано наступне:
- внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 загинуло двоє осіб, злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння.
Отже, у вищевказаному вироку суду апеляційної інстанції було враховано тяжкість вчиненого злочину, кількість жертв, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про винного.
Відповідно, заперечення прокурора при вирішенні питання щодо заміни основного виду покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи з огляду на обставини:
- перебування засудженого ОСОБА_5 в момент вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння;
- кількість жертв, не може бути врахована при вирішенні питання щодо заміни покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи, так як таке посилання є порушенням положень ст. 61 Конституції України.
Згідно ст. 61 Конституції України:
Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Отже, слід зазначити, що ст. 61 КК України закріплює загальновизнаний принцип права «двічі за одне і те саме не карають», - (non bis in idem).
Стосовно кримінальної відповідальності цей принцип закріплено в ст. 4 Протоколу № 7 до «Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини», а також у ч. 3 ст. 2 КК України.
Так, в ст. 4 Протоколу № 7 до «Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини» зазначено: «Жодна людина не може бути вдруге притягнута до відповідальності або покарана у кримінальному порядку судом однієї і тієї самої держави за злочин, за який вона вже була остаточно виправдана або засуджена відповідно до закону і кримінально-процесуального права цієї держави».
У свою чергу ч. 3 ст. 2 КК України закріплює положення, що «ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за той самий злочин більше одного разу».
Сама стаття 61 міститься у розділі ІІ Конституції України, - «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки людини і громадянина та їх гарантії.
Слід зазначити, що термін «юридична відповідальність» у ст. 61 Конституції України вживається як синонім так званої негативної юридичної відповідальності, тобто, відповідальності за правопорушення.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб дійшов висновку, що за своїм змістом п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності, а ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно- правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності, тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що створюють їх склад), та відповідальність за них.
Разом з тим у цьому ж рішенні Конституційний Суд зауважив, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.
Поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність».
Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності особи.
Форма і порядок притягнення особи до юридичної відповідальності регламентується законом. Зокрема, порядок притягнення особи до кримінальної відповідальності регламентується КПК України.
Відповідно, ст. 61 Конституції України, вона забороняє притягувати фізичну особу щонайменше двічі до юридичної відповідальності одного виду (цивільно-правової, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної тощо) за одне й те саме правопорушення (цивільно-правовий делікт, злочин, адміністративне або дисциплінарне правопорушення).
Частина 2 ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуалізації юридичної відповідальності правопорушника. Цей принцип знайшов своє відображення у галузевому законодавстві. Так, частина 1 ст. 65 КК України передбачає, зокрема, що суд при призначенні покарання особі, винної у вчиненні злочину, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Отже, зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що посилання прокурора при вирішенні питання про заміну покарання на обставини, які були враховані при призначенні покарання, є юридично не коректними, та такими, що порушують основоположний Закон України, зокрема, положення ст. 61 Коснтитуції України, та галузеві Закони, - КК України, КПК України, так як такі посилання мають ознаки повторного покарання за вчинений злочин, за який ОСОБА_5 вже відбуває покарання.
Окерімо слід зазначити, що з моменту вчинення злочину відносно засудженого на даний час ОСОБА_5 держава використовує кримінальну репресію, - законодавче закріплення покарання та виконання покарання засудженого за вчинений злочин.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Отже, суд зазначає, що єдиною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_5 усіх юридичних ознак злочину, визначеного в диспозиції ч. 3 ст. 286 КК України.
В даному випадку кримінальна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 настала за протиправні діяння, які були ним вчинені з необережності з урахуванням положень ст. 25 КК України.
Отже, підставою кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_5 є вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причиновий зв`язок) і суб`єктивних (суб`єкт, вина) ознак, які характеризують дане суспільно небезпечне діяння як злочин.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченогоБілотіла ОСОБА_14 , який вчинив злочин, який передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності з законом.
Такий обов`язок виник з моменту вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, який передбачено ч. 2 ст. 286 КК України і створює тим самим кримінальні правовідносини між обвинуваченим ОСОБА_5 і державою.
Проте, слід зазначити, що, на думку суду кримінальна репресія, що застосовується до особи, винної у вчиненні злочину, також має стадії, розуміння яких також має важливе значення при вирішенні питань, які пов`язані з процесом як розслідування кримінального провадження, процесом його судового слухання, та, звісно ж, виконанням вироку суду, що набрав законної сили, з огляду на наступне.
Так, кримінальну репресію слід поділити по характеру:
1. заходи обмежуючого характеру;
2. заходи карального характеру.
Заходи обмежуючого характеру застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого під час проведення досудового слідства, судового слідства, які мають вираз, зокрема, у запобіжних заходах, тощо;
Заходи карального характеру кримінальної репресії знаходять вираз у призначенні виду та міри покарання, порядок відбування покарання, зокрема, визначенням типу установи виконання покарання, тощо.
Відповідно, зглядаючись на стадії кримінальної репресії, при вирішенні питання про заміну виду покарання прокурору слід посилатися на об`єктивні обставини, які існували та існують під час застосування до засудженого заходів кримінальної репресії карального характеру (тобто, об`єктивні обставини, які існують після факту вступу обвинувального вироку в законну силу, та, відповідно, відбування засудженим покарання), а не на факти, які існували під час застосування до засудженого кримінальної репресії обмежувального характеру, (обставини вчинення злочину, причинно наслідкові наслідки вчиненого злочину, поведінка засудженого до винесення вироку).
Крім того, суд вважає, що посилання прокурора на неможливість заміни основного покарання на виправні роботи, зглядаючись на значний термін невідбутого основного призначеного покарання у виді позбавлення волі, який становить 3 роки 332 дні, також не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
Положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» не передбачає обмежень щодо призначення більш м`якого покарання при наявності значного терміну невідбутого покарання, яке замінюється, тобто, таке посилання прокурора не ґрунтується на законі.
Окрім того, положення ст. 57 КК України також не передбачає застережень призначення покарання у виді виправних робіт при наявності значного терміну невідбутого іншого основного покарання.
Зглядаючись на вищевказане, суд зазначає, що при заміні покарання, саме заміні покарання, а не його призначенні, слід керуватися не загальними нормами, які регулюють порядок призначення покарання, а нормами, які є спеціальними, - ст.ст. 57, 81 КК України, положеннями ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», так як застосування до засудженого ОСОБА_5 при заміні покарання загальних норм, які регулюють призначення, а не заміну покарання, а саме, - ст.ст. 65 67, 72 КК України, ППВСУ від 24 жовтня 2003 р. №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", на застосуванні яких наполягає прокурор, є порушенням ст. 61 Конституції України.
Крім того, слід зазначити, що суд приймає рішення на підставі ст. 22 КПК України, - змагальність сторін та свобода в поданні ними до суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості, з урахуванням положень ст.ст. 84, 95 КК України.
Так, згідно ч.1 ст. 22 КПК України:
Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Отж, конституційне закріплення засади змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ч. 1 ст. 129 Основного Закону) обумовило його особливу роль у кримінальному провадженні.
Слід зазначити, що основну роль грає паритетність сторін обвинувачення і захисту, які самостійно відстоюють їхні правові позиції у формі судового спору шляхом реалізації наданих законом процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно ч. 2 ст. 22 КПК України:
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Отже, суд дає оцінку дослідженим доказам з урахуванням положень ст.ст. 84, 95 КПК України.
Згідно ст. 84 КПК України
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому прокурору, або посилатися на них.

Так, суду в судовому засіданні засудженим ОСОБА_5 надано в достатньому обсязі належні та допустимі докази того, що:
- він став на шлях виправлення в розумінні положень ст. 82 КК України, ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», що є однією із підстав для застосування пільги, яка передбачена ст. 82 КК України. Окрім того, слід зазначити, що прокурор не заперечував того факту, що засуджений ОСОБА_5 заслуговує на застосування до нього пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміну призначеного покарання на більш м`яке;
- відбув 1/3 частину покарання, що є необхідною умовою для заміни основного виду покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке, - зокрема, - на виправні роботи.
Даний факт доведено довідкою, наданою установою виконання покарань, та яка міститься в матеріалах кримінального провадження.
- відсутні законодавчі заборони на застосування пільги, передбаченої ст. 82 КК України, в зв`язку з наявністю застосування положень Закону України «Про попереднє ув`язнення».
- відсутні неприязні відносини з потерпілими.
На противагу вищевказаному обсягу доказів, які надані засудженим ОСОБА_5 прокурором в судовому засіданні не наведено будь яких доказів на обґрунтування позиції щодо того, що до засудженого ОСОБА_5 не можливо застосувати такий вид більш м`якого покарання, як виправні роботи, прокурор лише без обгрунтувань своєї позиції зазначив, що до засудженого ОСОБА_5 можливе лише застосування такого більш м`якого покарання, як обмеження волі.
Окремо слід зазначити, що, на думку суду, прокурором не в повній мірі здійснюється усвідомлення різниці між інститутом призначення покарання та інститутом заміни покарання, що має суттєве значення при заміні покарання засудженим, які вже відбувають покарання.
В даному випадку щодо позиції прокурора слід наголосити на п. 11 ППВС № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», яка дещо спростовує позицію прокурора в розрізі неможливості (не обгрунтованої прокурором) призначення такого виду покарання, як виправні роботи.
Так, в п. 11 ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» вказано:
- оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Зокрема, в даному випадку, в судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому злочині, перебуваючи в місцях позбавлення волі, мав правослухняну поведінку в розумінні правил відбування покарань, працював, в результаті чого за сумлінну поведінку та ставлення до праці має 4 заохочення, по результатах можливого звільнення гарантовано працевлаштовання, бажає працювати, що вказує на намір засудженого до соціальної адаптації після можливого звільнення з місць позбавлення волі.

На противагу вищевказаним позитивним обставинам, які встановлені судом, під час судового засідання, негативних обставин, які б тим чи іншим чином перешкоджали застосуванню до ОСОБА_5 пільги, передбаченої ст. 82 КК України, не встановлено.

Суд вважає, що відмова у застосуванні до таких засуджених, як ОСОБА_5 (наявність лише позитивних елементів виправлення та перевиховання, та відсутністю в повному обсязі негативних чинників), пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, зокрема, виправних робіт, буде справляти лише негативний вплив на інших засуджених, так як не буде спонукати засуджених до відшкодування шкоди, завданої злочином, не буде спонукати інших засуджених до правослухняної поведінки в місцях позбавлення волі, а буде спонукати до настання лише формально юридичних обставин для застосування до них пільг, які передбачені ст.ст. 81, 82 КК України.

Зглядаючись на вищевказане, суд приходить до висновку щодо більшої переконливості позиції засудженого ОСОБА_5 перед позицією прокурора, який, як суд вважає, в судовому засіданні свою прокурор позицію взагалі не обґрунтовував, зазначивши лише про неможливість застосування більш м`якого покарання у виді виправних робіт.
Дана обставина також слугує для суду як одна із підстав для задоволення клопотання ОСОБА_15 .
Що стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд застосував ст.ст. 537, 539 КПК України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням ( поданням ) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає про той факт, що застосування інституту заміни покарання щодо засудженого ОСОБА_5 є одним з проявів принципу гуманізму у кримінальному праві.
Його застосування спрямоване на звуження меж кримінально-правової репресії для стимулювання виправлення засудженого, зокрема, ОСОБА_5 , адаптації його до норм соціальної поведінки та вимог дотримання правопорядку.
Отже, при винесені ухвали щодо засудженого ОСОБА_5 суд керувався Конституцією України, нормами діючого КПК України, КК України, КВК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ППВСУ № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», ст.ст. 1, 5, 8,9, 22, 84, 95, ч. 2 ст. 369, 370 372, 537, 539 КПК України, ст.. 57, 82 КК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Подання начальника Державної установи ВК - 115 Київської області ОСОБА_7 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одруженого, має на утриманні дві малолітні дитини, засудженого:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, щодо заміни не відбутої частини основного покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України, - задовольнити.
Клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одруженого, має на утриманні дві малолітні дитини, засудженого:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, щодо заміни не відбутої частини основного покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України у виді виправних робіт, - задовольнити.
Засудженому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Сарни Рівненської області, громадянина України, до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , освіта вища, одруженому, має на атриманні дві малолітні дитини, засудженого:
- 10.03.2016 року Сарненським районним судом Рівненської області за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- 01.04.2016 року згідно ухвали Кагарлицького районного суду Київської області зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року у відповідності з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, не відбуту частину строку основного покарання 3 роки 322 дні позбавлення волі замінити на 2 роки виправних робіт по місцю роботи з відрахуванням 15 % заробітку щомісячно в дохід держави.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом 7 діб.

Суддя ОСОБА_1