печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 червня 2017 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за участі секретаря ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчих щодо протиправного та безпідставного утримання майна,-

В С Т А Н О В И В :
Заявник ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із скаргою і просить зобов`язати старшого слідчого з ОВС ОСОБА_4 негайно повернути напівпричіп р.н. з НОМЕР_1 його власнику ОСОБА_3 .
Під час розгляду скарги адвокат ОСОБА_5 підтримав вимоги скарги, просив їх задовольнити, вказуючи наступне. 18 березня 2016 року за клопотанням слідчого СВ ВІІ ГУНГІ у Волинській області в рамках кримінального провадження №0000119 від 15.03.2016 року за ч. 1 ст. 265 КК України з приводу арешту майна ОСОБА_3 транспортного засобу ОАР р.н.з НОМЕР_2 та напівпричепу р.н.з НОМЕР_1 ухвалою Любомильського районного суду Волинської області накладено арешт тільки на напівпричіп р.н.з НОМЕР_1 , а в накладені арешту на транспортний засіб ОАР р.н.з НОМЕР_2 було відмовлено.
31 березня 2016 року Ухвалою Апеляційного суду Волинської області за скаргою ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції було скасовано в частині накладення арешту на напівпричіп р.н.з НОМЕР_1 та в цій частині відмовлено слідчому в задоволенні клопотання.
Так з 31 березня 2016 року дане рішення суду набрало законної сили та підлягає виконанню всіма органами влади та державними органами і саме з цієї дати законних підстав для обмеження ОСОБА_3 користуватися майном не має.
В зв`язку з цим 04 квітня 2016 року ОСОБА_3 як власник майна спробував зв`язатися зі слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 щоб забрати своє майно, але йому було відмовлено в цьому.
Як потім вдалося з`ясувати, 25 березня 2016 року постановою заступника генерального прокурора України ОСОБА_7 було доручено здійснення подальшого судового розслідування даного провадження Головному слідчому управлінню Національної поліції України.
В зв`язку з цим ОСОБА_8 звернувся із відповідною заявою від 5 квітня 2016 року до старшого слідчого з ОВС ОСОБА_4 з приводу негайного повернення майна, але останній надав відповідь від 06 травня 2016 року про відсутність у Головного слідчого управління Національної поліції України ухвали Апеляційного суду Волинської області від 31 березня 2016 року.
Інші особи, які беруть участь у справі не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, завчасно, причина неявки суду не відома.
Слідчим суддею з урахуванням принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, визнано можливим розгляд скарги у відсутність вище зазначених осіб.
Вислухавши адвоката, вивчивши скаргу, додані до неї документи, приходжу до наступного висновку.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
З доводів скарги слідує, і зазначені обставини не спростовані, що орган досудового розслідування звертався з клопотанням про арешт майна і ухвалою Любомильського районного суду Волинської області накладено арешт на напівпричіп р.н.з. НОМЕР_1 , однак ухвалою Апеляційного суду Волинської області рішення суду першої інфстанції було скасовано, а відтак майно підлягає безумовному поверненню.
Відповідно до ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.
Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Отже, за відмови в арешті майна в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України, воно підлягає негайному поверненню володільцю, у зв`язку з чим скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 3, 98, 100, 168, 169, 171, 173, 303, 305, 307, 309, 372, 376, 532 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
зобов`язати слідчого ГСУ НП України ОСОБА_4 або іншого, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000119 від 15.03.2016 повернути вилучений 15 березня 2016 року напівпричіп д.н.з. НОМЕР_1 його власнику ОСОБА_3 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1