Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/384/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.05.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000807 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року.

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Олексіївка Маловисківського району Кіровоградської області, українець, громадянин України не одружений, не працює, на утриманні малолітніх дітей не має, освіта неповна середня, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 50,00 грн.

Питання речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням в житло та інше приміщення, за таких обставин.

20 жовтня 2016 року близько 11 години ОСОБА_7 з метою таємного викрадення чужого майна, через тин, проник на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_9 . Вийнявши цвяхи з дерев`яної рами вікна вийняв шибку і проник у середину гаражу, звідки викрав 50 кг. металобрухту, загальною вартістю 157,50 грн. Після чого ОСОБА_7 перебуваючи на території домоволодіння з корисливих мотивів проник в середину сараю звідки таємно викрав решітку розміром 120х150 см., вартістю 328,44 грн. Викрадене майно ОСОБА_7 переніс на територію свого домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня, 20 жовтня 2016 року ОСОБА_7 підійшов до будинку громадянки ОСОБА_9 де у веранді з дерев`яної рами вікна, вийняв шибку та через неї проник у середину будинку, звідки викрав двокамфорну чавунну плиту пічного опалення вартістю 275,00 грн., чавунну колосникову решітку вартістю 110,00 грн. та металевий лом вартістю 156,00 грн.

З викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1026,94 грн.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи, юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеності вини, просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 змінити, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Виключити з резолютивної частини вироку додатковий обов`язок - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок залишити без змін.

Обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до ч. 2 ст. 76 КК України, на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язки, окрім інших, зокрема обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, окрім іншого, мотиви ухвалення рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Покладення судом додаткових обов`язків на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, не є обов`язковим, а тому, у разі якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування до особи додаткових обов`язків, він має належним чином обґрунтувати своє рішення у мотивувальній частині вироку.

Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України сторонами кримінального провадження не оспорюється.

При розгляді доводів апеляційної скарги колегія суддів відповідно до ст. 404 КПК України виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом першої інстанції.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України за якою його засуджено.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Характеризуючи особу обвинуваченого, суд прийняв до уваги, що ОСОБА_7 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (арк.к.п. 90, 91), за місцем проживання характеризується посередньо (арк.к.п. 89).

Обставинами, що пом`якшують покарання обґрунтовано визнано щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

На переконання колегії суддів, наведені вище обставини, які були встановлені та враховані судом першої інстанції, свідчать про правильність висновків, що виправлення обвинуваченого можливе за умов звільнення його від відбування призначеного за ч. 3 ст. 185 КК України покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, що є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами та відповідає визначеній в ст. 50 КК України меті покарання.

Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі стосовно неправильного застосування судом кримінального закону, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Частиною 2 ст. 76 КК України передбачені обов`язки, які суд додатково може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, зокрема, й обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Як вбачається з вироку районного суду, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Незважаючи на те, що в мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд не достатньо мотивував покладання на ОСОБА_10 додаткового обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, ці висновки суду є правильними, оскільки разом з обов`язками періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, вказані обов`язки в даному випадку, у своїй сукупності є складовою частиною випробування, які мають на меті дисциплінувати ОСОБА_7 і водночас полегшують здійснення контролю за його поведінкою.
Необхідність покладення додаткового обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, який є правом суду, вданому випадку, зумовлена метою виправлення обвинуваченого і запобігання новим правопорушенням.

Також, необхідність покладення вказаного додаткового обов`язку узгоджується з поясненнями ОСОБА_7 , даними в судовому засіданні апеляційного суду, про те що він не одружений, офіційно не працює, періодично їздить на заробітки у м. Черкаси, тобто не має сталих соціальних зв`язків, схильний до зміни місця проживання та неконтрольованого переміщення по території України та за її межами.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що будь-яких доводів, щодо безпідставного застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового обов`язку передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, в апеляційній скарзі не наведено.

Частиною 2 ст. 76 КК України передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до вказаної норми закону, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання за ч. 3 ст. 185 КК України з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не працює, не одружений, обставини вчинення кримінального правопорушення, обставини які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дійшов правильного висновку, про необхідність додатково покласти на обвинуваченого обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Істотних порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону які б могли стати підставою для скасування або зміни вироку суду, апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на те, що доводи прокурора не знайшли свого підтвердження, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року, стосовно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: підписи.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Кіровоградської області ОСОБА_2