АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні старшого слідчого СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого під час проведення обшуку від 03.03.2017 із кабінету Голови правління ПАТ «Універмаг «Дитячий світ» () за адресою: м. Київ, вул. Малишка, буд. 3 майна

В ухвалі слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, не має жодного доказового значення у кримінальному провадженні та немає підстав вважати, що майно є речовим доказом у кримінальному провадженні. Також зазначає про те, що органом досудового розслідування не доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення власником майна та останнього не повідомлено та не вручено підозру.

В апеляційній скарзі прокурор посилаючись на незаконність ухвали слідчого судді просить її скасувати та накласти арешт на майно, які були тимчасово вилучені під час проведення обшуку від 03.03.2017 року ( грошові кошти, записи та документи зазначені в клопотанні органу досудового розслідування) .

Прокурор мотивує свої вимоги тим, що слідчим суддею не враховано положення ст. 170 КПК України та не досліджено наявність підстав в накладенні арешту на тимчасово вилучене майно. Також вважає, що вилучені під час обшуку грошові кошти відповідно до п. 1 ст. 98 КПК України є речовими доказами і є належним доказом, яке підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника та власника майна ОСОБА_6 , які просили залишити без змін ухвалу слідчого судді, доводи прокурора, який просив скасувати ухвалу слідчого судді посилаючись на її незаконність, вивчивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів справи, в провадженні СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006924 від 22.10.2016 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

В межах зазначеного кримінального провадження слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку. В обґрунтування клопотання слідчий послався на те, що майно, зокрема записи та документи, які фіксують обставини вчиненого злочину зазначені в клопотанні органу досудового розслідування та грошові кошти у розмірі 748 785,00 (сімсот сорок вісім тисяч сімсот вісімдесят п`ять) доларів США та 53000,00 (п`ятдесят три тисячі гривень) грн.., які було виявлено та вилучено 03.03.2017 року під час проведення обшуку, у сейфі, який встановлено в кабінеті Голови правління ПАТ «Універмаг «Дитячий світ» ОСОБА_6 ; грошові кошти, які були вилучені під час проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; грошові кошти, які були вилучені під час проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є речовими доказами і є належним доказом, яке підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно вилучено під час проведення обшуку, слідчий суддя послався, що зазначене в клопотанні майно, не має жодного доказового значення у кримінальному провадженні та немає підстав вважати, що майно є речовим доказом у кримінальному провадженні. При цьому зазначає, що органом досудового розслідування не доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення власником майна та останнього не повідомлено та не вручено підозру.

З таким висновком колегія суддів погоджується частково.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Так, дійсно орган досудового розслідування в клопотанні не надав будь якої оцінки щодо правової підстави для арешту майна грошових коштів, достатності доказів розміру можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації, можливого розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову, наслідків арешту майна для інших осіб. Жодних об`єктивних підстав вважати, що вилучені грошові кошти виступали знаряддям вчинення кримінального правопорушення та набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, тобто є доказом злочину, і відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та віднесено саме до знаряддя вчинення кримінального правопорушення, або ж містять на собі ознаки вчиненого кримінального правопорушення або ж відповідні сліди кримінального правопорушення не має. Відсутні такі дані і в ЄДРДР. При цьому колегія суддів враховує матеріали по розгляду клопотання, пояснення надані в апеляційній інстанції ОСОБА_6 та його представником щодо походження вилучених у нього грошових коштів та вважає їх такими, що заслуговують на увагу, так як вони підтверджуються доданими ним банківськими документами. За якими ці кошти були зняті з банківського рахунку.

За наведеного, колегія суддів вважає, що покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для відмови в клопотанні органу досудового в накладенні арешту на грошові кошти, слід визнати слушними, так як останні не несуть будь якого доказового значення в кримінальному провадженні.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що вилучені під час обшуку грошові кошти відповідно до п. 1 ст. 98 КПК України є речовими доказами, так як в матеріалах по розгляду клопотання відсутня постанова про визнання останніх речовими доказами, не зазначено та належним чином не обґрунтовано, яке відношення вилучені грошові кошти у ОСОБА_6 мають відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення злочину могли залишитись на них та чи можна взагалі їх використовувати як речовий доказ у кримінальному провадженні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками слідчого судді щодо відмови в частині накладення арешту на записи та документи, які фіксують обставини вчиненого злочину зазначені в клопотанні органу досудового розслідування, виходячи з того, що в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Крім цього ст. 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватись також під час обшуку, огляду.

Таким чином, накладення арешту на арешт на майно, зокрема записи і документи зазначені в клопотанні органу досудового розслідування, які булотимчасово вилучені під час проведення обшуку у ОСОБА_6 , за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали кримінального провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.98, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року - задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого під час проведення обшуку від 03.03.2017 із кабінету Голови правління ПАТ «Універмаг «Дитячий світ» () за адресою: м. Київ, вул. Малишка, буд. 3 майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 про накладення арешту на майно вилученого під час обшуку за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 задовольнити частково .

Накласти арешт на майно, яке було тимчасово вилучене під час проведення обшуку 03.03.2017 року за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 а саме: записи та документи, перелік яких зазначено в клопотанні органу досудового розслідування.

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 про накладення арешту на грошові кошти відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1827/2017 Категорія ст. 172 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_9
Доповідач ОСОБА_1