Дата документу Справа № 324/1663/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/45/17
Єдиний унікальний №324/1663/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст.185 ч.3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000126, за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. К.Роздори Пологівського району Запорізької області, громадянина України, освіта неповна середня, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ст.185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язку, передбаченого п.3 ч.1 ст.76 КК України.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.

Як зазначено у вироку, 28.01.2015р., приблизно о 22 годині, ОСОБА_7 , маючи корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, прийшов на територію домоволодіння ОСОБА_10 в АДРЕСА_2 , де, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом виставлення вікна, проник всередину будинку, звідки таємно викрав: дві подушки загальною вартістю 57 грн. 08 коп., дві ковдри загальною вартістю 63 грн. 85 коп., вісім рушників загальною вартістю 8 грн. 75 коп., дев`ять наволочок загальною вартістю 41 грн. 40 коп., чотири простирадла загальною вартістю 81 грн. 14 коп., три підодіяльники загальною вартістю 60 грн. 85 коп., спортивну сумку вартістю 65 грн. 28 коп., дві столові ложки загальною вартістю 29 грн. 27 коп., чотири чайні ложки загальною вартістю 40 грн. 34 коп., шість виделок загальною вартістю 53 грн. 28 коп., а всього на загальну суму 501 грн. 24 коп., що належать ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , якими розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просять вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворе покарання та в повному обсязі задовольнити цивільний позов, посилаючись на те, що суд поверхнево розглянув справу, надав неправильну оцінку здобутим доказам, деяким доказам не надав оцінки взагалі, а деякі докази проігнорував, в основу вироку поклав припущення, внаслідок чого ухвалив вирок, який суперечить дійсним обставинам справи. Крім того, суд не врахував їх доводи стосовно викраденого майна, яке не було зазначено в обвинувальному акті, а також незаконно відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів провадження виписки з історії хвороби №199, яка підтверджувала, що потерпіла ОСОБА_9 перенесла моральне потрясіння внаслідок вчиненого злочину, більш того, в резолютивній частині вироку взагалі відсутнє рішення суду стосовно цивільного позову.

Крім того, суд необґрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки останній не попросив у потерпілих вибачення, відрахований з учбового закладу за погану поведінку, завдану матеріальну шкоду не відшкодував, а тому йому повинно бути призначено суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора; обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права при ухваленні судового рішення у тій частині, в якій його було оскаржено.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України кваліфіковані правильно.

Згідно вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до роз`яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 02.07.2004 року "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів", не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачувався у кваліфікованій крадіжці особистого майна ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а саме: двох подушок загальною вартістю 57 грн. 08 коп., двох ковдр загальною вартістю 63 грн. 85 коп., восьми рушників загальною вартістю 8 грн. 75 коп., дев`ятьох наволочок загальною вартістю 41 грн. 40 коп., чотирьох простирадл загальною вартістю 81 грн. 14 коп., трьох підодіяльників загальною вартістю 60 грн. 85 коп., спортивної сумки вартістю 65 грн. 28 коп., двох столових ложок загальною вартістю 29 грн. 27 коп., чотирьох чайних ложок загальною вартістю 40 грн. 34 коп., шістьох виделок загальною вартістю 53 грн. 28 коп., а всього на загальну суму 501 грн. 24 коп.

Отже, суд розглянув кримінальне провадження у межах цього обвинувачення і визнав винним обвинуваченого у крадіжці особистого майна потерпілих саме на таку суму, і тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував їх доводи стосовно викраденого майна, яке не було зазначено в обвинувальному акті, не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильного вирішення судом цивільного позову, з огляду на поверхневість розгляду справи, надання неправильної оцінки здобутим доказам і ненадання деяким доказам оцінки взагалі, ігнорування окремих доказів, будову судового рішення на підставі припущень, внаслідок чого ухвалений вирок суперечить дійсним обставинам справи, також безпідставні, оскільки, як вбачається з тексту апеляційної скарги, апелянти жодним чином не мотивували ці твердження та не зазначили, які докази вони мали на увазі, які припущення суд поклав в основу вироку, які встановлені судом факти суперечать дійсним обставинам провадження, тощо.

Разом з тим, суд першої інстанції у судовому рішенні у достатній мірі обґрунтував своє рішення стосовно відмови потерпілим в задоволенні цивільного позову і навів переконливі мотиви для прийняття саме такого рішення.

А крім того, при наявності доказів, які були відсутні під час судового розгляду в суді першої інстанції, які не були предметом дослідження судом, не позбавляє потерпілих права звернутися до суду за захистом своїх майнових прав чи прав на відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в резолютивній частині вироку не зазначив про своє рішення стосовно відмови в задоволенні цивільного позову, хоча і є порушенням, але воно, на думку колегії суддів, не може вважатися істотним, яке перешкодило чи могло перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому не може слугувати підставою для скасування судового рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про м`якість призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Таке покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, дані про його особу, відповідно до яких він раніше не судимий, за місцем навчання характеризується негативно, а також повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування матеріальної шкоди, що судом визнано обставинами, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, а також те, що покарання повинно бути адекватним і співмірним скоєному, та яке є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений ОСОБА_7 не уникнув за вчинений ним злочин, а також другорядну роль кари як мети покарання, колегія суддів вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення останнього та попередження скоєння ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року.

Отже, доводи потерпілих про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості, у зв`язку з його м`якістю, колегія суддів визнає непереконливими.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів підстав для скасування вироку за м`якістю призначеного ОСОБА_7 покарання, та неправильним вирішенням цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, по доводах зазначених в апеляційній скарзі потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення а вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4