Справа №488/6928/13-к 17.06.2016
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року, якою відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає за адресою АДРЕСА_1
застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_5 ,
законний представник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року та закрити кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року задоволено клопотання прокурора відносно ОСОБА_6 застосовані примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 зазначає, що доказів вини ОСОБА_6 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди не має.
Вказує, на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 95 КПК України в ухвалі про застосування примусових заходів послався на покази потерпілого ОСОБА_9 , надані слідчому на досудовому слідстві під час слідчого експерименту, а не на ті, що були надані в судовому засіданні.
Зазначає, що протокол слідчого експерименту містить суперечливі із схемою до протоколу дані щодо розміщення автомобіля ВАЗ від правого краю дороги, а саме в протоколі зазначено 2 м, а в схемі 3 м, вказаних розбіжності судом першої інстанції не усунуто.
На думку апелянта судом не надано належної правової оцінки висновку експерта № 1709, в якому експерт безпідставно послався на взяту з показань потерпілого швидкість руху автомобіля ВАЗ 90-100 км/год., пов`язавши її із порушенням ОСОБА_6 правил дорожнього руху, проте слідчим питання щодо швидкості руху автомобіля ВАЗ не ставилось. Крім цього, покази потерпілого в даному висновку експертом визнані неспроможними, але покладені в основу висновку, відхилено покази щодо наявності на зустрічній смузі руху автомобіля Хюндай.
Апелянт вважає, що судом не надано належної правової оцінки додатковому висновку експерта № 1267, відповідно до якого технічна можливість запобігти зіткненню для водія автомобіля ВАЗ полягала в його можливості зупинити керований ним автомобіль, або знизити швидкість руху для безпечного проїзду із зустрічним транспортом, проте експерт не міг знати, з якою швидкістю рухався зустрічний автомобіль Хюндай, а тому якщо автомобіль Хюндай рухався з великою швидкістю, будь які вагання зі сторони водія ОСОБА_6 могли призвести до більш тяжких наслідків, крім того потерпілий ОСОБА_9 у суді зазначав, що безпечно роз`їхатись в даній ситуації автомобілям було неможливо. Також експертом не обґрунтовано використана швидкість автомобілю Хюндай 60 км. год., який так і не був встановлений.
Вказує на те, що суд першої інстанції не погоджуючись із доводами захисника щодо суперечливих висновків експертизи № 1267, спотворив обґрунтування експертизи, трактуючи не у відповідності до її точного змісту, внаслідок чого безпідставно відкинув доводи захисника.
Зазначає, що судом порушено вимоги ст. 352 КПК України, оскільки під час допиту потерпілого суддею ставились навідні запитання, в результаті чого суд неправомірно надав перевагу показам потерпілого наданих слідчому на досудовому слідстві.
Вважає, що судом також необґрунтовано відхилені доводи захисника про вплив отриманих потерпілим травм голови на сприйняття реальності, чим пояснюються надані ним розбіжності в показаннях, наданих на досудовому слідстві та в суді першої інстанції, вказані показання суд не повинен був визнавати ідентичними, оскільки вони різняться.
Апелянт зазначає, що суд безпідставно відкинув версію сторони захисту, про порушення правил дорожнього руху автомобілем Хюндай, який виїхав на зустрічну смугу руху, згідно показань єдиного свідка аварії потерпілого.
На думку апелянта фактичні обставини справи не встановлені та не можуть бути встановлені у зв`язку з недостатністю доказів та неможливістю отримати нові, а тому вина ОСОБА_6 не доведена.
Зазначає, що згідно ч. 5 ст. 505 КПК України та виходячи із постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 09.06.2005 р., суд зобов`язаний встановити небезпечність особи внаслідок її психічного стану, проте вказане не підтверджено жодним доказом у справі.
Враховуючи відсутність доказів вини ОСОБА_6 та доведеності того, що останній є суспільно небезпечним, вважає є достатні підстави для відмови у застосуванні до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру та закриття кримінального провадження.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
01.08.2013 р. близько 18.00 годин водій ОСОБА_6 рухаючись по вул. Айвазовського від вул. Уборевича в напрямку пр. Корабелів в м. Миколаєві, керуючи автомобілем ВАЗ реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. п. 12.1, 12.3, 12.14 Правил дорожнього руху України з перевищенням дозволеної та безпечної швидкості, щонайменше 66-69 км/год. по зустрічній смузі, за наявності вільної правої смуги, проявив неуважність до сформованої дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість руху, при появі об`єктивно видимої перешкоди у вигляді невстановленого легкового автомобіля іноземного походження, який рухався у зустрічному напрямку проїжджої частини вул. Айвазовського від пр. Корабелів в напрямку вул. Уборевича в м. Миколаєві, не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди у вигляді вищевказаного автомобіля, змінив напрямок руху свого автомобіля праворуч, внаслідок чого допустив виїзд автомобіля за межі проїжджої частини та наїзд на перешкоду у вигляді дерева.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 565 від 22.11.2013 р., ОСОБА_6 страждає психічним розладом у вигляді органічного (травматичного) амнестичного синдрому (F04). Під час інкримінованого діяння у ОСОБА_6 не відмічалося ознак будь-якого тимчасового психічного розладу, він міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.
За висновком судово-психіатричної експертизи № 205 від 12.05.2014 р. ОСОБА_6 має ознаки органічного ураження головного мозку внаслідок перенесеної щелепно-мозкової травми у вигляді зниження інтелектуально мнестичних функцій з початковими змінами особистості. Ступінь психічних порушень така, що позбавляє його можливості віддавати звіт своїм діям та керувати ними.
Заслухавши доповідь судді, захисника та законного представника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції на підставі досліджених у судовому засіданні доказів дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушенні правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження та застосуванні відносно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Доводи сторони захисту про те, що висновки суду про вину ОСОБА_6 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними і спростовуються дослідженими та наведеними в ухвалі суду доказами.
Так, ОСОБА_6 суду першої інстанції показав, що не пам`ятає обставин дорожньо-транспортної пригоди.
Допитаний у суді потерпілий ОСОБА_9 показав, що в автомобілі під керуванням ОСОБА_6 він знаходився на передньому пасажирському сидінні, деталей пригоди він на даний час не пам`ятає. Автомобіль під керуванням ОСОБА_6 рухався по своїй смузі, приблизно на відстані 1 м від правого краю проїзної частини. В зустрічному напрямку, по своїй смузі, рухався автомобіль «Хюндай Акцент», який, об`їжджаючи людей, які стояли на смузі його руху (на узбіччі стояли фури), раптом виїхав на смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 . Останній для уникнення зіткнення різко змінив рух автомобілю праворуч. Під час досудового розслідування при проведенні слідчого експерименту на місці пригоди він показав та розповів слідчому про обставини пригоди, тоді він їх пам`ятав, у тому числі швидкість автомобілів, рух і розташування автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на проїзній частині. На підставі його пояснень були проведені заміри. Відтворення обстановки події проведено правильно, на підставі маючих місце обставин пригоди.
Як вбачається з протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди та схеми до нього від 01.08.2013 р., на час огляду автомобіль ВАЗ розташований за межами проїзної частини на правому узбіччі біля дерева, з яким відбулося зіткнення. До даного місця від середини проїзної частини зафіксований дугоподібний слід юзу правих коліс довжиною 25,3 м, який починається на відстані 5,1 м від правого краю проїзної частини дороги та направлений в бік кінцевого розташування автомобіля ВАЗ та другий дугоподібний слід лівих коліс довжиною 7,6 м на проїзній частині на відстані 3 м від правого краю, який також відходить в бік розташування автомобіля ВАЗ.
Відповідно даним протоколу проведення слідчого експерименту від 12.09.2013 р., потерпілий ОСОБА_9 розповів та показав, що автомобіль ВАЗ рухався від правого краю проїзної частини на відстані 2 м (на схемі після демонстрації потерпілим місця розташування автомобілів на проїзній частині, зазначена відстань склала 3 м). Швидкість руху автомобіля ВАЗ складала 90-100 км/год. Під`їжджаючи до буд. АДРЕСА_2 на відстані більш ніж 100 м від передньої частини їх автомобіля, потерпілий побачив автомобіль, який рухався у зустрічному для них напрямку по смузі свого руху з правим боковим інтервалом 2 м зі швидкістю, яка не перевищувала дозволеної в межах міста. Коли відстань від передньої частини їх автомобіля до іномарки скоротилася до 100 м, водій іномарки почав змінювати напрямок руху ліворуч, об`їжджаючи групу людей, які стояли на проїзній частині вул. Айвазовського у попутному напрямку на відстані приблизно 1-1,5 м від правого краю проїзної частини біля своїх вантажних автомобілів, що стояли на узбіччі праворуч від іномарки. Водій іномарки виїхав на смугу зустрічного руху, створивши для них перешкоду, інтервал його до правого краю проїзної частини складав приблизно 2 м (при замірах даний інтервал склав 3,8 м). Побачивши іномарку, ОСОБА_6 , не збавляючи швидкості руху автомобіля, для уникнення лобового зіткнення різко вивернув руля праворуч, наїхавши на пісок, втратив керування, так як автомобіль почало нести по піску та винесло за межі проїзної частини праворуч з наступним наїздом на дерево.
За висновком експерта № 1503 від 06.09.2013 р., стан ходової частини автомобіля ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент зіткнення не відповідав вимогам п. 31.4.5В ПДР України, що виразилося у встановленні шин не відповідного розміру. Дана невідповідність, при нормальних умовах руху, не могла привести до раптового уводу автомобіля вбік. Інші несправності ходової частини автомобіля виникли внаслідок ДТП. Гальмова система автомобіля на момент ДТП дозволяла водію знижувати швидкість з відомою йому ефективністю аж до зупинки, не мала несправностей, які могли призводити до раптової відмови системи або раптового уводу автомобіля вбік. Рульова система автомобіля на момент ДТП перебувала в працездатному стані, дозволяла водію рухатися в обраному напрямку і не мала несправностей, які б могли раптово для водія призвести до уводу автомобіля вбік. Наявні несправності рульової системи виникли внаслідок ДТП.
За висновком судової автотехнічної експертизи № 1709 від 25.10.2013 р., автомобіль ВАЗ, державний номер НОМЕР_1 , на момент початку гальмування рухався по середині проїзної частини, а лівими колесами по лівій зустрічній смузі. За умови своєчасного виконання вимог п. п. 10.1, 11.3, 12.1, 12.4 ПДР України ОСОБА_6 мав технічну можливість не допустити виїзду транспортного засобу за межі проїзної частини. В безпосередньому причинному зв`язку з фактом ДТП перебуває саме невідповідність дій ОСОБА_6 вимогам зазначених пунктів ПДР, а не «водія умовного зустрічного транспорту».
За висновком додаткової автотехнічної експертизи № 1267 від 20.03.2015 р., довжині бокового юзу, яка дорівнює 28,1 м (до контактування із деревом) відповідає швидкість руху автомобіля ВАЗ перед початком гальмування близько 66-69 км/год. Дана швидкість руху автомобіля є мінімальною, оскільки в розрахунках не враховувалась кінетична енергія, яка була витрачена на деформацію деталей автомобіля під час зіткнення з деревом, оскільки в теперішній час відсутня відповідна експертна практика і методика розрахунку енергії, що витрачається на деформацію деталей.
Експерт в категоричній формі зазначив, що на момент прийняття заходів до гальмування водієм, автомобіль ВАЗ був розташований своїм переднім правим колесом на початку відображення сліду юза правих коліс. Тобто праве переднє колесо знаходилося на відстані 5,1 м від правого краю проїзної частини. Враховуючи габаритну ширину автомобіля ВАЗ - 1,6 м, можливо з впевненістю стверджувати, що автомобіль ВАЗ на момент початку гальмування рухався своїми лівими колесами на відстані 2,2 м (8,9-5,1-1,6=2,2м) від лівого краю проїзної частини дороги. Тобто автомобіль ВАЗ перед початком гальмування рухався по зустрічній смузі.
Дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 12.1, 12.3, 12.4 ПДР. Вчасним і належним виконанням ОСОБА_6 вимог зазначених пунктів ПДР, водій автомобіля ВАЗ мав би технічну можливість уникнути ДТП, а тому його дії, що не відповідали вимогам п.п. 12.1, 12.3, 12.4 ПДР України, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля ВАЗ полягала в його можливості зупинити керований ним автомобіль на маючий місце в його розпорядженні відстані або знизити швидкість свого руху до мінімальної та зміщення смуги руху трохи праворуч для безпечного проїзду із зустрічним автомобілем з часу об`єктивної появи небезпеки. В такому випадку водію автомобіля ВАЗ необхідно було негайно прийняти заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу чи безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Відповідно висновку експерта № 1347 від 13.08.2013 р., ОСОБА_9 на момент обстеження мав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалості здоров`я на строк більше 21 день, які могли утворитися внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди.
Отже, з огляду на наведене, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ВАЗ, рухався з перевищенням дозволеної та безпечної швидкості, щонайменше 66-69 км/год. по середині проїзної частини, а лівими колесами по лівій зустрічній смузі, за наявності вільної правої смуги. Не зменшуючи швидкості руху ОСОБА_6 змінив напрямок руху свого автомобіля праворуч, допустивши виїзд автомобіля за межі проїжджої частини та наїзд на перешкоду у вигляді дерева.
Настанню даної дорожньо-транспортної пригоди сприяло порушення водієм ОСОБА_6 п. п. 12.1, 12.3, 12.14 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили.
Доводи захисника про наявність суперечностей в протоколі слідчого експерименту від 12.09.2013 р. за участю потерпілого щодо відстані від правих коліс автомобіля ВАЗ до правого краю проїжджої частини є безпідставними, оскільки 2,0 м це відстань від правого колеса автомобіля ВАЗ до узбіччя, яка вказана зі слів потерпілого при наданні ним пояснень, а 3,0 м це відстань, яка встановлена шляхом вимірювання під час проведення слідчого експерименту із використанням автомобілю ВАЗ-2110 як демонстративного об`єкту після вказівки потерпілим на фактичне місце розташування автомобілю ВАЗ, яке він вважав правильним до дорожньо-транспортної пригоди.
Як на доказ вини ОСОБА_6 суд в ухвалі про застосування примусових заходів медичного характеру послався на данні, отримані в ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілого. Слідчий експеримент в даному випадку проводився з метою уточнення обставин дорожньо-транспортної пригоди в умовах, максимально наближених до тих, у яких відбулася дорожньо-транспортна пригода з 15.30 до 16.00 год. 12.09.2013 р. на вул. Айвазовського в районі буд. № 15 для з`ясування параметрів розташування автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на проїзній частині, швидкості руху транспортного засобу та інших. Вимірювання певних параметрів знайшло своє відображення на схемі, використовувався транспортний засіб, аналогічний тому, яким керував ОСОБА_6 .
Отже, твердження апелянта про те, що суд послався на покази потерпілого, надані на досудовому слідстві, є голослівними.
Захисник наполягає на тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку експерта № 1709, в якому експерт зазначає про те що ОСОБА_6 рухався із швидкістю 90-100 км/год. Експерт не мав права зазначати таку швидкість руху, оскільки така швидкість вказана потерпілим, а його показання експертом визнанні не спроможними.
Щодо швидкості руху автомобіля ВАЗ, то судом враховано швидкість руху 66-69 км/год, яка визначена під час проведення додаткової автотехнічної експертизи № 1267 від 20.03.2015 р., проведеної на виконання ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва виключно з урахуванням інформації щодо розміру проїзної частини, ділянки вкритої піском на краю проїзної частини по ходу напрямку руху автомобіля ВАЗ та слідової інформації дугоподібної довжини сліду гальмування автомобіля ВАЗ до краю проїзної частини та відстані до зіткнення автомобіля з деревом, зафіксованої у протоколі огляду місця ДТП, схемі ДТП та виходячи із пошкоджень, яких зазнав транспортний засіб.
Дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості сталася не тільки за умов недотримання водієм ОСОБА_6 швидкості руху автомобіля для даної частки дороги, а й за умов порушення ним інших вимог ПДР розташування транспортного засобу на проїзній частині під час руху, здійснення всупереч вимог ПДР певних маневрів.
Отже суд першої інстанції дав належну оцінку наданим доказам, в тому числі і даним судової автотехнічної експертизи № 1709 від 25.10.2013 р. в частині обставин, які підтверджуються іншими доказами, а саме, в частині руху і розташування автомобіля ВАЗ перед початком гальмування по середині проїзної частини, лівими колесами по зустрічній смузі.
Захисник вважає, що висновку експерта № 1267 судом не надано належної оцінки, оскільки зменшення швидкості автомобіля ОСОБА_6 на виконання ПДР могли привести до фатальних наслідків. Але такі висновки є припущенням сторони захисту і не ґрунтуються на будь-яких конкретних даних.
Апелянт стверджує про суперечливість висновків експерта № 1267 в частині розміру інтервалу між автомобілями ВАЗ і «Хюндай Акцент».
Як вірно зазначив суд першої інстанції, суперечностей в окремих положеннях зазначеного експертного висновку, щодо вирішення експертом на 8-й сторінці про існування можливості безпечного роз`їзду автомобілям та заперечення такої можливості на 10-й сторінці висновку, не вбачається, оскільки експертом зроблено висновок щодо можливості роз`їзду автомобілям у разі дотримання водіями ПДР України та за наявності максимально можливого бокового інтервалу між транспортними засобами Хюндай та ВАЗ у розмірі приблизно 2,62 м (а.с.147 оборот), однак маючий місце інтервал між автомобілями перед ДТП склав 0,71 м, який був недостатнім для безпечного проїзду назустріч рухаючимся автомобілем, про що експертом зазначено на 10-й сторінці свого висновку (а.с.148 оборот).
Даний висновок, поміж іншого, не має протиріч з іншими, покладеними в підставу судового рішення доказами по справі та узгоджується із ними, у тому числі із протоколом та схемою до ДТП, протоколом та схемою слідчого експерименту за участю потерпілого, показаннями потерпілого, наданими у судовому засіданні.
Також позбавлені підстав доводи апелянта, про можливу велику швидкість невстановленого зустрічного автомобіля та порушення саме ним Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим водій ОСОБА_6 був вимушений різко повернути праворуч, щоб уникнути зіткнення, оскільки вони спростовуються висновком додаткової автотехнічної експертизи №1267 від 20.03.2015 р., яким встановлене порушення Правил дорожнього руху саме водієм ОСОБА_6 та існування причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього та наслідками події, крім того експертом розглянуто питання, щодо можливого виїзду невстановленого автомобіля назустріч автомобілю ВАЗ.
Позбавлені підґрунтя і твердження апелянта про поставлення суддею потерпілому навідних запитань з приводу з`ясування обставин дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно даним технічного носія фіксування кримінального провадження, суддею під час розгляду потерпілому ставились питання стосовно стану його пам`яті для з`ясування його можливості об`єктивно пам`ятати деталі та обставини аварії, яка відбулась більм ніж два роки тому, оскільки потерпілий в суді першої інстанції зазначав, що не пам`ятає всіх деталей та обставин пригоди, а надані ним покази під час слідчого експерименту є вірними, на підставі чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що фактичні дані отримані під час слідчого експерименту за участю потерпілого є об`єктивними.
Доводи захисника про отримання потерпілим травм голови, як до аварії так і після аварії, які, на її думку вплинули на його сприйняття реальності є надуманими з огляду на те, що стороною захисту не надано жодного доказу на підтвердження таких обставин, про що вірно зазначив суд першої інстанції, допитавши потерпілого з приводу перенесених травм потерпілий не знає, які конкретно захворювання він переніс за вказаних травм, до лікаря не звертався та на обліку у психіатра не перебуває, а тому ставити під сумнів його показання, надані як під час допиту в суді так і під час проведення слідчого експерименту у суду немає.
Апелянт наполягав на тому, що ОСОБА_6 лікується добровільно, необхідності в примусовому лікуванні не має, з його боку відсутня суспільна небезпека.
Проте матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних на підтвердження таких доводів захисника.
Відповідно до п.п. 1, 3, 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 № 7, метою застосування примусових заходів медичного характеру і примусового лікування є: вилікування чи поліпшення стану здоров`я осіб, а також запобігання вчиненню зазначеними особами нових суспільно небезпечних діянь (злочинів).
Суди повинні застосовувати примусові заходи медичного характеру лише за наявності у справі обґрунтованого висновку судово-медичної експертизи щодо осіб, які вчинили злочин та страждають на хворобу, що може становити небезпеку для здоров`я та життя інших осіб, а також, суди повинні критично оцінювати зазначені висновки з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й вмотивованості, оскільки ці висновки є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідному рішенні суду.
Відповідно висновку судово-психіатричної експертизи № 565 від 22.11.2013 р., ОСОБА_6 страждає психічним розладом у вигляді органічного (травматичного) амнестичного синдрому (F04). Під час інкримінованого діяння у ОСОБА_6 не відмічалося ознак будь-якого тимчасового психічного розладу, він міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.
За висновком судово-психіатричної експертизи № 205 від 12.05.2014 року ОСОБА_6 має ознаки органічного ураження головного мозку внаслідок перенесеної щелепно-мозкової травми у вигляді зниження інтелектуально мнестичних функцій з початковими змінами особистості. Ступінь психічних порушень така, що позбавляє його можливості віддавати звіт своїм діям та керувати ними; на даний час потребує лікування у лікарів невропатолога та психіатра за місцем мешкання.
Відповідно даним, отриманим апеляційним судом з Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_6 оглядався дільничним лікарем-псіхіатром 27.11.2015 р., проходив лікування до 14.12.2015 р, за виключенням п`ятьох суток, отриманим з Жовтневої ЦРЛ ОСОБА_6 отримав лікування в неврологічному відділенні, тричі відвідував психіатричний кабінет.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, за відсутності будь-яких даних про поліпшення стану здоров`я ОСОБА_6 , приймаючи рішення на підставі ст.ст. 503, 513 КПК України про застосування відносно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, обґрунтовано дійшов вказаного висновку, при цьому навів в ухвалі переконливі мотиви та підстави такого рішення, а тому доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими.
З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, ухвала суду є обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для її скасування, як того просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді
____________________ __________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3