АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 617/1855/14-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/350/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційним скаргами прокурора зі змінами та захисника ОСОБА_7 на вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, українку, громадянку України, з вищою освітою, працюючу приватним підприємцем « ОСОБА_8 », зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 2 років.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням терміном 2 роки та покладені на неї обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 спричинені матеріальні збитки в сумі 288 205, 49 грн. та моральну шкоду в сумі 35 000 грн., всього 323205, 49 грн., в іншій частині позов залишено без розгляду.
Стягнуто з ОСОБА_8 понесені судові витрати за проведення транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз в дохід держави в сумі 2302,72 грн.
Згідно вироку, 28.08.2014 року приблизно о 14.00 на автошляху Харків - Вовчанськ 45 км.+500 м. водій автомобіля Мазда - 3, державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , рухаючись з міста Харкова у напрямку міста Вовчанськ, не вибрала безпечної швидкості руху, не урахувала дорожніх обставин, виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення з автомобілем БМВ-525, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , котрий рухався у зустрічному напрямку до міста Харкова. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля БМВ-525 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження та доставлена до Вовчанської ЦРЛ. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля БМВ-525, ОСОБА_9 отримала наступне тілесне ушкодження: закрита травма лівого передпліччя у вигляді косого перелому дистальної третини ліктьової кістки з розходженням кісткових уламків. Вищевказане ушкодження утворилось від ударної дії тупого предмета (предметів) перпендикулярно вісі кістки, по ступеню тяжкості закрита травма лівого передпліччя у вигляді косого перелому дистальної третини ліктьової кістки з розходженням кісткових уламків - тілесне ушкодження середньої тяжкості, що викликало тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (21 день). Тобто у даній дорожній обстановці водій автомобіля Мазда-3, ОСОБА_8 повинна була діяти відповідно до вимог п.п. 12.1 і 12.4 Правил Дорожнього руху України. Технічна можливість запобігання цієї події для водія автомобіля Мазда-3 ОСОБА_8 визначалася виконанням нею вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, для чого у неї не було будь-яких перешкод технічного характеру. У розглянутій дорожній ситуації в діях ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
В апеляційних скаргах, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановленні під час судового розгляду в суді першої інстанції:
- прокурор, змінивши доводи апеляційної скарги просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів громадян, що складає 8500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 2 років.
В обґрунтування свого апеляційного прохання прокурор зазначає про те, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає вимогам ст.65 КК України у зв`язку його суворістю.
- захисник ОСОБА_7 просить вирок районного суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами, в іншій частині вирок залишити без змін. В своїх апеляційних доводах адвокат вказує на те, що його підзахисна вперше вчинила необережний злочин невеликої тяжкості, раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягалася, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, займається суспільно-корисною діяльністю приватний підприємець, повністю визнала вину у вчиненому злочині та щиро розкаялася , сприяла розкриттю злочину, частково відшкодувала завдану матеріальну шкоду, але вироком суду ОСОБА_8 призначено суворе покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої. Крім того, захисник вказує на те, що у судових дебатах прокурор просив звільнити обвинувачену від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік та призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, з чим погодилась і потерпіла, але суд, за наявності більш м`яких видів покарання, не навівши у вироку відповідних мотивів, призначив обвинуваченій ОСОБА_8 максимальне покарання передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора та захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги і просили їх задовольнити, а також пояснення обвинуваченої, що підтримала апеляційні вимоги захисника , колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а також змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.
При цьому належить врахувати те, що висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 , фактичних обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у поданих апеляційних скаргах не оспорюється, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.

Разом з цим, перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_8 колегія суддів вважає, слушними доводи прокурора та захисника.

Відповідно до ст. 12 КК України, вчинений ОСОБА_8 злочин, кваліфікований судом за ч.1 ст. 286 КК України, класифікується як злочин невеликої тяжкості, що вчинено з необережності.

Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_8 раніше не судима, має постійне місце проживання, освіта вища, працює приватним підприємцем, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває ( арк. 146- 149).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, необхідного і достатнього для її виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, колегія суддів, керуючись вимогами ст.65 КК України, з урахуванням наведених вище даних, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, позитивні дані щодо особи винної.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання належить визнати щире каяття, сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування матеріальних збитків . Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що для забезпечення досягнення мети покарання, ОСОБА_8 належить призначити основне покарання у виді штрафу, в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України.

Що стосується призначення додаткового покарання, у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів прийшла до наступного.

Твердження обвинуваченої ОСОБА_8 стосовно того, що її автомобіль є єдиним джерелом її доходів, ґрунтується лише на наявній в матеріалах провадження виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (арк. 180), а інші докази цього відсутні.

Також, вирішуючи питання про призначення цього додаткового покарання поряд з вимогами ст. 65 КК України, належить керуватись і думкою потерпілої, яка в суді першої інстанції просила застосувати таке додаткове покарання до обвинуваченої, посилаючись на не відшкодування нею спричиненої шкоди.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає обставини пов`язані з щирим каяттям обвинуваченої, вчиненням злочину невеликої тяжкості з необережності вперше, на які посилається в обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник об`єктивно враховані судом апеляційної інстанції при призначенні покарання у вигляді штрафу.

З урахуванням встановлених у вироку суду першої інстанції фактичних обставин події ДТП, пов`язаних з порушенням ОСОБА_8 п.12.1 Правил Дорожнього руху України та їх негативних наслідків не призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк не буде відповідати вимогам достатності для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, що передбачено нормами ч.2 ст.65 КК України.

Що стосується цивільного позову, колегія суддів, з урахуванням вказівок, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження відповідно до вимог ст.349 КПК України.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Разом з тим, обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Однак, ці вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції під час судового провадження були порушені.

Відповідно до журналів судових засідань та вироку суду, суд вирішуючи цивільний позов обмежився допитом, обвинуваченої та дослідив лише матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої.

Разом з тим, як вбачається з даних звукозапису судового засідання від 21.01.2015 року та 04.02.2015 року, обвинувачена ОСОБА_8 визнала цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_10 , щодо відшкодування матеріальної шкоди в межах його доведеності. Стосовно відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 вважала цю суму завищеною, про що зазначила у судових дебатах і поклалась на розсуд суду при визначенні її розміру.

Але при цьому, згідно вироку, суд прийшов до висновку про обґрунтованість цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, та задовольнив його в повному обсязі, стягнувши на користь потерпілої ОСОБА_9 з обвинуваченої ОСОБА_8 35000 гривень моральної шкоди,.

Незрозумілими також є висновки суду, щодо стягнення з обвинуваченої ОСОБА_8 288205,49 грн. матеріальних збитків саме на користь потерпілої ОСОБА_9 , а не цивільного позивача ОСОБА_10 , який є власником пошкодженого автомобіля.

Таким чином, суд першої інстанції в судовому засіданні не досліджував докази на яких ґрунтувались вказані позовні вимоги, які в повному обсязі не були визнані обвинуваченою.

Крім того, залишаючи без розгляду позовні вимоги щодо стягнення з ПрАТ «Страхової компанії «Перша», компенсації збитків, завданих власнику автомобіля в результаті його пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом не наведено мотивів прийняття такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 23, ч.ч. 1, 3 ст. 370 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Таким чином суд першої інстанції в порушення вимог ч.3 ст.349 КПК України, не з`ясував та не дослідив докази на підтвердження розміру завданої моральної шкоди, яка виходила за межі визнаної обвинуваченою, і дійшовши висновку про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, не визначив певних критеріїв, щодо достатності визначеного ним розміру шкоди, хоча повинен був чітко окреслити конкретні дані, які впливають на такі висновки суду.

Разом з тим, оскільки в апеляційних скаргах не порушується питання щодо правильності вирішення цивільного позову, колегія суддів, у відповідності до ст. 404 КПК України за відсутності відповідних клопотань учасників судового провадження обмежена в можливості повторного дослідження обставин встановлених під час кримінального провадження для вирішення цивільного позову по суті.

Однак, з урахуванням вказівок, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок районного суду і в частині вирішення цивільного позову, і в цій же частині призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 404, 405, 407 ч.1 п.3, 409 ч.1 п.4, 413 п. 2, 420 ч.1 п. 4 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора зі змінами та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного основного покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів громадян, що складає 8500 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий -
Судді -