Ухвала
іменем україни

1 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000079 за обвинуваченням
ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року,
в с т а н о в и л а :
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись з призначеним покаранням, ставить питання про зміну вироку апеляційного суду та призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що апеляційний суд не обґрунтував своє рішення про необхідність скасування покарання із встановленням іспитового строку. Вважає, що ступінь тяжкості вчинених злочинів не виключає можливість застосування ст. 75 КК України, відсутність у засудженого постійного місця проживання на території України та його іноземне громадянство не можуть свідчити про неефективність застосування цієї норми.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку касаційної скарги, думку прокурора, який вирок вважає законним і заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за:

- ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Апеляційним судом м. Києва вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 8 лютого 2016 року, яким ОСОБА_5 призначено покарання за:

- ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 до строку покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 9 лютого 2015 року по 30 квітня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 6 лютого 2015 року приблизно о 16 год. 15 хв., перебуваючи в кіоску «Мобіленд», який розташований в залі очікування № 4 Центрального залізничного вокзалу ст. Київ-Пасажирський за адресою: Вокзальна площа, 1 в м. Києві, таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 2712,50 грн.

7 лютого 2015 року приблизно о 10 годині ОСОБА_5 , перебуваючи в кіоску «Мобіленд», який розташований в залі очікування № 4 Центрального залізничного вокзалу ст. Київ-Пасажирський за адресою: Вокзальна площа, 1 в м. Києві, повторно відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 2568,75 грн.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів захисника про несправедливість призначеного покарання у виді позбавлення волі, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_5 ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи вирок в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції погодився із видом покарання, яке обрано судом першої інстанції, разом з тим вказав, що застосування ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_5 будучи викритим у намаганні викрасти чуже майно, не відмовився від реалізації свого злочинного умислу та, бажаючи досягти бажаного для себе результату, утримуючи викрадене, намагався зникнути.

Також апеляційна інстанція взяла до уваги, що обвинуваченим вчинено два умисних корисливих злочини через короткий проміжок часу та те, що він не має постійного місця проживання на території України, що свідчить про неефективність застосування ст. 75 КК України до нього.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно послався, як на пом`якшуючу покарання обставину, - відшкодування матеріальної шкоди, оскільки викрадене майно було повернуто потерпілому внаслідок вилучення працівниками міліції після затримання ОСОБА_5 .
З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляції прокурора та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом мінімальне та наближене до мінімального покарання, передбачене санкціями статей обвинувачення, є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових правопорушень.
Правильно, відповідно до вимог ст. 70 КК України, судом визначено і остаточне покарання.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстав вважати його невмотивованим, колегія суддів не вбачає.
Доводи касаційної скарги і матеріали справи не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б підставами для зміни або скасування вироку апеляційного суду, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3