Справа № 152/1627/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 листопада 2016 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
за участі секретарів

судового засідання ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000463 та № 0000310,

по обвинуваченню: громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, засудженого вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року за ч. 3 ст. 15 та ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у вигляді штрафу у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, яке він відбув, сплативши штраф 2 жовтня 2015 року (т. ІІІ а.п. 29),

- у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 та ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст.185 КК України,

учасники кримінального
провадження:
сторона обвинувачення:
прокурор ОСОБА_5 ,
сторона захисту:
обвинувачений ОСОБА_4 ,
захисник ОСОБА_6 ,
інші учасники:
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,
представник цивільного

позивача ОСОБА_12 ,
у с т а н о в и в:
ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у тому, що він у кінці квітня 2015 року, у нічний час, перебуваючи у м. Шаргород Вінницької області на вул. Свердлова, неподалік гаражних приміщень громадян, маючи на меті вчинення крадіжки, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до гаражного приміщення ОСОБА_13 , де в останнього знаходиться майстерня та відімкнувши саморобний гвинтовий замок, проник усередину приміщення. Перебуваючи у гаражі, ОСОБА_4 виявив там бензопилу марки «Дружба Алтай», вартість якої згідно з висновком експерта становить 766,66 грн, після чого він, діючи умисно, таємно, повторно, з метою заволодіння чужим майном, узяв цю бензопилу та покинув місце вчинення злочину.
Указані дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у приміщення, вчинена повторно.
Визначаючись щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд виходить із такого.
Статтею 2 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частинами 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно зі ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Частиною 2 ст. 8 та частиною 5 ст. 9 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зміст поняття доведеності винуватості особи у вчиненні злочину «поза розумним сумнівом» розкрито у пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рудяк проти України» (заява № 40514/06), згідно з яким Суд знову посилається на свою практику, підтверджуючи, що критерієм, який застосовується при оцінюванні доказів, є доведення « поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282). Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Отже, зважаючи на викладене вище, можна стверджувати, що саме прокурор, будучи стороною обвинувачення, зобов`язаний довести винуватість особи у вчиненні злочину поза розумним сумнівом.
Оцінюючи докази, надані прокурором для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд зазначає таке.
Під час розгляду цього кримінального провадження був допитаний сам обвинувачений, який повністю заперечив свою причетність до указаного вище злочину, пояснивши, що одного разу він прийшов у гості до свого друга ОСОБА_14 , якому запропонував піти до дівчат. Однак у них не було грошей, і тоді ОСОБА_14 сказав, що у нього є бензопила, яку вони можуть здати на металобрухт, за що отримають кошти. Після цього, ОСОБА_14 дістав зі свого підвалу бензопилу і вони пішли до ОСОБА_15 , щоб йому її продати. Однак ОСОБА_15 відмовився купувати пилку і вони залишили її йому на зберігання. За деякий час ОСОБА_15 продав їх пилку за 50 грн, які ОСОБА_15 віддав ОСОБА_14 .
Потерпілий ОСОБА_13 з приводу крадіжки у нього бензопили пояснив, що у квітні 2015 року, він помітив, що у нього з гаража зникли інструменти: електрорубанок, електролобзик, електрофуганок, електрофрейзер, шліфувальна машинка, а також бензопила. Яким чином проникли у гараж, ОСОБА_13 не розуміє, оскільки двері були закриті на замок, а грати на вікнах були не пошкоджені. Про вчинену крадіжку ОСОБА_13 повідомив дільничного інспектора, проте письмової заяви він не писав. У вчиненні крадіжки потерпілий підозрював свого сусіда, однак у грудні 2015 року до ОСОБА_13 приїхав дільничний та, показавши йому бензопилу, яка була у багажнику машини, запитав, чи впізнає він її. Потерпілий відповів, що пред`явлена бензопила його, тоді дільничний відібрав у нього заяву про крадіжку бензопили. Щодо іншого викраденого майна, працівники поліції пояснили потерпілому, що у викраденні решти речей ОСОБА_4 не зізнається. Також потерпілий пояснив, що викрадену у нього пилку він придбав на базарі, тому документів на неї у нього немає. Огляд місця події та слідчі експерименти у його гаражі слідчими не проводились.
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні, зокрема показав, що він знає ОСОБА_4 біля двох років та раніше вони були друзями. У липні чи у серпні 2015 року, точної дати ОСОБА_14 не пам`ятає, до нього зателефонував ОСОБА_4 та запропонував зустрітись, на що свідок погодився. Коли вони зустрілись, ОСОБА_4 мав із собою сумку з бензопилою, на запитання свідка де він узяв пилку, ОСОБА_4 відповів, що це не його справа. Після цього, ОСОБА_4 попросив свідка продати бензопилу, щоб на отримані кошти відпочити. Коли вони прийшли до ОСОБА_15 , якому хотіли продати бензопилу, останній спочатку відмовився її купувати, проте за декілька днів все ж таки купив її за 50 грн. Весь цей час пилка зберігалась у ОСОБА_15 . Кошти за бензопилу ОСОБА_15 віддав ОСОБА_4 . На виручені кошти ОСОБА_4 придбав горілку та продукти харчування. Свідок заперечив слова ОСОБА_4 про те, що обвинувачений приходив до нього додому і що бензопила була у нього дома.
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показав, що у липні чи серпні 2015 року до нього прийшов його знайомий ОСОБА_14 та раніше йому не відомий ОСОБА_4 , які хотіли продати бензопилу темно-синього кольору. На запитання ОСОБА_15 чия це пилка, ОСОБА_14 відповів, що вона належить ОСОБА_4 , а останній це підтвердив. Пояснивши, що планують здати пилку на приймальний пункт, який знаходився неподалік від місця проживання свідка, ОСОБА_14 та ОСОБА_4 залишили пилку у дворі ОСОБА_15 та пішли, однак домовились, що повернуться за нею, коли знайдуть покупця. Пізніше свідок дізнався, що ОСОБА_4 може бути причетний до вчинення злочинів, зокрема, підпалу автобусної зупинки, тому він повідомив дільничному інспектору про те, що ОСОБА_4 приніс йому бензопилу, а дільничний відповів, що ця пилка ймовірно була викрадена, після цього працівники, склавши акт вилучення, забрали пилку у ОСОБА_15 . Загалом пилка перебувала у свідка біля трьох місяців.
Показання цих осіб, як і судове провадження в цілому, відповідно до ст. 106 КПК України зафіксовано за допомогою технічних засобів, а оригінальний примірник технічного носія інформації зберігається в матеріалах цього кримінального провадження.

Отже, жодним із перелічених вище показань не доводиться винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме того, що у кінці квітня 2015 рокуОСОБА_4 викрав з приміщення гаража, належного потерпілому ОСОБА_16 , бензопилу.

Так, показання свідків обвинувачення - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суперечать один одному, зокрема у тому, що ОСОБА_14 стверджував, що саме ОСОБА_15 придбав у них пилку, а гроші за неї віддав ОСОБА_4 , натомість ОСОБА_15 показав, що пилка у нього лише зберігалась, ОСОБА_14 та ОСОБА_4 мали її забрати, коли знайдуть покупця, проте так і не забрали, а пізніше свідок повідомив про пилку в поліцію.

Окрім того, показання свідків обвинувачення суперечать показанням ОСОБА_4 , який пояснив, що пилку зі свого підвалу у кухні будинку дістав ОСОБА_14 і вони її планували продати ОСОБА_15 . Проте, звідки у ОСОБА_14 бензопила, ОСОБА_4 не відомо. Своєю чергою ОСОБА_14 наполягав на тому, що бензопилу із собою приніс ОСОБА_4 , не пояснивши її походження. ОСОБА_4 та ОСОБА_14 стверджували, що пилку вони продали за 50 грн ОСОБА_15 , тоді як останній показав, що він її не купував, а лише зберігав.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що висновку про причетність ОСОБА_4 до вчинення крадіжки бензопили у ОСОБА_13 , сторона обвинувачення дійшла виключно, виходячи із того, що пояснив свідок ОСОБА_14 , показання якого, як було доведено вище, є неналежними, оскільки суперечать як показанням обвинуваченого, так і показанням іншого свідка обвинувачення.

Інших належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, прокурором не надано, при цьому, як пояснив сам потерпілий, ні огляд місця події, ні слідчий експеримент на місці, звідки було викрадено майно, не проводились.

Протокол огляду речі від 17 грудня 2015 року (т. ІІ а.п. 156), не може вважатись допустимим доказом вчинення ОСОБА_4 злочину, оскільки із протоколу не зрозуміло, де проводився огляд бензопили, зазначено лише місто Шаргород, що суперечить пункту 1 ч. 3 ст. 104 КПК України.

Порушуючи вимоги пункту 1 ч. 3 ст. 104 КПК України, слідчий не зазначив імен та по батькові осіб, які були присутні під час проведення процесуальної дії, дату їх народження, та не указано місця проживання щодо ОСОБА_15 .

При проведенні огляду речі, слідчим також було порушено статтю 237 КПК України, оскільки не запрошено на проведення огляду потерпілого.

Протокол пред`явлення речей для впізнання від 9 лютого 2016 року з фототаблицями (т. ІІ а.п. 166-169) також є не допустимим доказом вчинення злочину ОСОБА_4 , оскільки була порушена сама процедура пред`явлення речі для впізнання, адже, як пояснював потерпілий ОСОБА_13 , у грудні 2015 року до нього приїжджав дільничний інспектор та демонстрував бензопилу, яка була у багажнику машини, яку потерпілий упізнав, і після цього написав заяву про її викрадення. Отже, упізнання бензопили фактично відбулось ще до відкриття кримінального провадження та до офіційного пред`явлення речі для впізнання, а тому потерпілий наперед знав, яку річ він упізнаватиме, що, очевидно, ставить під сумнів процедуру самого упізнання та її результати.

Взагалі прокурором не надано доказів того, де і за яких обставин бензопила була виявлена та яким чином і у кого її було вилучено.

Також, звертають на себе увагу обставини, за яких взагалі було розпочато досудове розслідування за цим епізодом.

Так, потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що, виявивши у квітні 2015 року зникнення з гаража багатьох інструментів, а не лише бензопили, він одразу ж повідомив про це дільничного, який пообіцяв розібратись, не відібравши ніякої заяви. Після цього жодної інформації про розшук викраденого у ОСОБА_13 не було.

Лише у грудні 2015 року, тобто через сім місяців, до нього прийшов дільничний інспектор, який показав бензопилу та після її впізнання відібрав у потерпілого заяву про викрадення бензопили.

Із заяви ОСОБА_13 вбачається, що її було написано 17 грудня 2015 року (а.п. 155) і цього ж дня, о 15 годині 46 хвилин її було внесено до ЄРДР, що підтверджується витягом з ЄРДР та рапортом (т. ІІ а.п. 153, 154).

Отже, проаналізувавши показання потерпілого і свідків та зазначені вище документи, суд доходить до висновку, що отримавши від потерпілого у квітні 2015 року інформацію про те, що у нього викрадено майно, міліція не внесла повідомлення про злочин до ЄРДР, проте не офіційно розшукувала зникле. І коли ОСОБА_15 повідомив дільничного інспектора про принесену до нього ОСОБА_4 бензопилу, дільничний інспектор узяв у ОСОБА_15 бензопилу і, привізши її до ОСОБА_13 та переконавшись у тому, що саме її було викрадено, відібрав у потерпілого заяву про викрадення, проте не усього майна, а лише пилки, при чому на той час вже знайденої.

Окрім того, суд зауважує, що дії ОСОБА_4 , пов`язані з викраденням майна у ОСОБА_13 , кваліфіковано, зокрема, як вчинені повторно, проте доказів повторності, як і взагалі вчинення цього злочину ОСОБА_4 , суду не надано.

На сам кінець, прокурором не розкрито механізму проникнення ОСОБА_4 у гаражне приміщення, оскільки, як пояснював сам потерпілий, вхідні двері у гараж були зачинені на гвинтовий замок, ключ до якого дуже важко підібрати. При чому замок, як і грати на вікнах, пошкоджені не були.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК України).
Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Частинами 1, 3 та 4 ст. 17 КПК України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Згідно із ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Водночас пунктом 2 ч. 1 цієї ж статті встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Отже, суд, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оцінивши кожний із доказів, наданих стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку в частині висунутого ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_4 у кінці квітня 2015 року злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який полягав у викраденні з гаражного приміщення, належної ОСОБА_13 бензопили марки «Дружба Алтай».
Зважаючи на усе вище викладене, суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ґрунтується виключно на припущеннях, а тому за цим епізодом ОСОБА_4 на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 373 КПК України слід визнати не винуватим та виправдати у зв`язку з не доведеністю, що злочин вчинено саме ним.
Разом із тим, судом установлено, що ОСОБА_4 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч. 3 ст. 15 та ч. 1 ст. 185 КК України, за що його було засуджено вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року, у кінці липня 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на подвір`ї домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого у с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, помітив мобільний телефон «Нокіа 6300», вартістю 600 грн, належний ОСОБА_7 , після чого, ОСОБА_4 таємно, повторно з метою заволодіння чужим майном, викрав зазначений мобільний телефон, розпорядившись ним на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_4 завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 600 грн.

9 серпня 2015 року, біля 3 години, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у АДРЕСА_2 , підійшов до автомобіля ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_11 та таємно, з метою викрадення чужого майна, повторно викрав два бокові дзеркала автомобіля, вартістю по 150 грн кожне та антену радіоприймача автомобіля, вартістю 100 грн, відірвавши їх з кріплень, після чого, розбивши дзеркалом ліве переднє бокове скло автомобіля, викрав з салону автомобіля пляшку горілки «Немирів чорна», ємністю 0,5 літра, вартістю 50 грн.

Своїми діями ОСОБА_4 завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 450 грн.

Окрім того, 9 серпня 2015 року, біля 5 години, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у м. Шаргород Вінницької області по вул. Руданського, 2, біля приміщення пожежної частини, помітив автомобіль «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 та перебував на той час у користуванні ОСОБА_9 , підійшов до автомобіля, відкрив незамкнуті водійські двері, помітив у замку запалювання ключі, після чого, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, сів за кермо автомобіля, завів двигун та намагався розпочати рух, однак двигун автомобіля заглух. Тоді ж до автомобіля підбіг ОСОБА_9 , який помітив незаконні дії ОСОБА_4 та затримав останнього на місці події.

Згідно з висновком експерта, ринкова вартість аналогічного повно комплектованого технічно справного автомобіля «Форд Транзіт Конект» станом на 9 серпня 2015 року з ПДВ становить 140 013 грн.

13 серпня 2015 року, біля 1 години, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у м. Шаргород Вінницької області по Жмеринському шосе, біля автобусної зупинки, яка перебуває на балансі Шаргородської міської ради Вінницької області, з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, підпалив пластикову пляшку та кинув її у щілину між зовнішньою та внутрішніми стінками автобусної зупинки, після чого на пляшку, яка вже горіла, ОСОБА_4 кинув ще дві пластикові пляшки, ємністю по 1,5 літра кожна та залишив місце події.

У наслідок дій ОСОБА_4 автобусна зупинка згоріла, що завдало Шаргородській міській раді Вінницької області матеріальну шкоду в сумі 21 377 грн.

Окрім того, у кінці серпня 2015 року, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у АДРЕСА_3 , побачив на подвір`ї домоволодіння ОСОБА_17 , біля кам`яного паркана, велосипед «Мустанг», належний ОСОБА_10 , зайшов на територію домоволодіння та таємно, повторно, з метою заволодіння чужим майном, викрав велосипед, покинувши на ньому місце вчинення злочину, завдавши ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 1200 грн.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочинів за наведених вище обставин визнав частково, визнавши крадіжку мобільного телефону у ОСОБА_7 , викрадення дзеркал, антени та горілки у ОСОБА_11 та викрадення велосипеда ОСОБА_10 , щодо решти висунутого обвинувачення заперечив свою причетність, пояснивши, зокрема наступне.

У липні 2015 року ОСОБА_4 прийшов додому до потерпілого ОСОБА_7 у с. Козлівка, де брат потерпілого - ОСОБА_18 ще з одним хлопцем побили та ошпарили ОСОБА_4 і розбили пляшку у нього на голові, після чого ОСОБА_4 пішов звідти, а наступного дня, будучи нетверезим, у вечірній час, він знову приойшов до домоволодіння ОСОБА_7 , де побачив, що у траві світиться мобільний телефон «Нокіа», що, як йому відомо, належав ОСОБА_7 , який він забрав собі для власного використання. Проте, пізніше цей телефон ОСОБА_4 дав ОСОБА_14 , а той його втратив. Привласнюючи телефон ОСОБА_7 , ОСОБА_4 усвідомлював, що краде його.

У серпні 2015 року він зустрівся з ОСОБА_14 , з яким вони розпили 1 літр горілки та пили пиво. Після чого, вночі він йшов у м. Шаргород на поляні, де побачив автомобіль «Жигулі» кавового кольору, з якого він зірвав два дзеркала та антену, які планував продати, а після цього, дзеркалом він розбив скло зі сторони водія і в салоні автомобіля узяв пляшку горілки «Немирів», ємністю 0,5 літра. Викрадені дзеркала та антену він загубив, йдучи дорогою, а горілку пив, однак скільки випив не пам`ятає.

Цієї ж ночі, на території пожежної частини у м. Шаргород ОСОБА_4 побачив автомобіль «Форд Транзіт» з увімкненим двигуном. Переконавшись у тому, що його ніхто не бачить, він підійшов до автомобіля та, виявивши, що відкриті двері, сів на сидіння водія з метою викрадення автомагнітоли. Проте викрасти магнітолу він не встиг, оскільки його побачив власник. Автомобілем він не їхав та не намагався його викрасти.

13 серпня 2016 року ОСОБА_4 не був на автобусній зупинці по Жмеринському шосе у м. Шаргород та не підпалював її. Це працівники поліції змусили його зізнатись, що саме він підпилив зупинку, застосовуючи до нього фізичне насильство.

Окрім того, ОСОБА_4 пояснив, що у серпні 2015 року він йшов однією з вулиць м. Шаргород, назву якої він не знає та побачив велосипед, на якому він поїхав додому, оскільки було далеко йти, також він планував у майбутньому продати викрадений велосипед.

Не зважаючи на захисну позицію обвинуваченого, відповідно до якої він визнав себе винуватим лише частково, його винуватість у вчиненні злочинів за наведених вище і встановлених судом обставин підтверджується усією сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй допустимості та достовірності.
По епізоду викрадення мобільного телефону ОСОБА_7 , винуватість ОСОБА_4 доводиться наступними доказами.
Показаннями потерпілого ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні, згідно з якими він пояснив, що проживає у с. Козлівка з дружиною та дитиною, а також з рідним братом ОСОБА_18 . У липні 2015 року до нього додому прийшов ОСОБА_4 ще з одним хлопцем і вони разом розпивали горілку на вулиці. Увечері ОСОБА_7 пішов спати, залишивши свій телефон «Нокіа» з металевим корпусом брату, а на ранок він виявив, що його телефон зник. Після того, ОСОБА_7 пішов додому до ОСОБА_4 запитати може телефон у нього, однак його мати відповіла, що ОСОБА_4 дома немає, а телефон міг узяти друг ОСОБА_19 . За деякий час, ОСОБА_7 звернувся у поліцію для розшуку телефону. Пізніше поліцейські повідомили ОСОБА_7 , що ОСОБА_4 намагався продати його телефон. Де зараз його телефон, ОСОБА_7 не знає.
Показаннями свідка ОСОБА_20 , який у судовому засіданні пояснив, що у 2015 році його знайомий ОСОБА_4 пропонував йому придбати мобільний телефон «Нокіа» з металевим корпусом, проте свідок відмовився його купувати. За деякий час, ОСОБА_20 зустрів ОСОБА_7 , який повідомив, що ОСОБА_4 украв у нього мобільний телефон «Нокіа» з металевим корпусом, тоді свідок зрозумів, що ОСОБА_4 можливо пропонував йому телефон ОСОБА_7 . Після цього свідок намагався зателефонувати до ОСОБА_4 , однак той не відповідав.
Окрім показань обвинуваченого, потерпілого та свідка, винуватість ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами:

- витягом з кримінального провадження від 10 вересня 2015 року, рапортом чергового Шаргородського РВ УМВС України у Вінницькій області від 10 вересня 2015 року та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 вересня 2015 року, із яких вбачається, що заява ОСОБА_7 про викрадення у нього мобільного телефону внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. ІІ а.п. 107-109);
- протоколом огляду місця події від 11 вересня 2015 року з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє місце вчинення злочину (т. ІІ а.п. 110-112);
- довідкою вартості мобільного телефону «Нокіа 6300» (т. ІІ а.п. 115);
- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 25 вересня 2015 року, із яких вбачається, що ОСОБА_4 у присутності понятих детально розказав та показав, коли, де та за яких обставин він викрав телефон ОСОБА_7 (т. ІІ а.п. 116-119).
По епізоду викрадення дзеркал, антени та пляшки горілки з автомобіля ОСОБА_11 , винуватість ОСОБА_4 доводиться наступними доказами.
Показаннями потерпілого ОСОБА_11 , наданими у судовому засіданні, згідно з якими він пояснив, що на початку серпня 2015 року, точної дати він не пам`ятає, біля 1 години ОСОБА_11 приїхав додому, залишивши свій автомобіль ВАЗ 2106 на дорозі біля свого будинку. Прокинувшись на ранок, потерпілий виявив, що автомобіль стоїть не у тому місці, де він його залишав і з нього зникли ліве та праве дзеркала, антена, які були зірвані, а з салону машини, через розбите переднє бокове скло витягнули пляшку горілки «Немирів», ємністю 0,5 літра, яку йому подарували знайомі, яких він напередодні підвозив. Пізніше, при огляді місця події, була виявлена антена, викрадена у ОСОБА_11 . Заподіяну шкоду ОСОБА_4 не відшкодував.
Окрім показань обвинуваченого та потерпілого, винуватість ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами:

- витягом з кримінального провадження від 11 серпня 2015 року, рапортом чергового Шаргородського РВ УМВС України у Вінницькій області від 11 серпня 2015 року та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11 серпня 2015 року, із яких вбачається, що заява ОСОБА_11 про викрадення у нього двох бокових дзеркал автомобіля, антени радіоприймача та пляшки горілки внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. ІІ а.п. 90-92);
- протоколом огляду місця події від 11 серпня 2015 року з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє місце вчинення злочину, а також автомобіль, з якого були викрадені речі (т. ІІ а.п. 93-97);
- протоколом огляду речового доказу від 12 серпня 2015 року, у якому зафіксовано результати огляду антени, викраденої з автомобіля ОСОБА_11 (т. ІІ а.п. 99);
- довідкою вартості дзеркал до автомобіля ВАЗ 2106, автомобільної антени та пляшки горілки «Немирів» ємністю 0,5 літра (т. ІІ а.п. 101);
- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 25 вересня 2015 року, із яких вбачається, що ОСОБА_4 у присутності понятих детально розказав та показав, коли, де та за яких обставин він викрав речі з автомобіля ОСОБА_11 (т. ІІ а.п. 104-106).
По епізоду замаху на заволодіння автомобілем ОСОБА_9 , винуватість ОСОБА_4 доводиться наступними доказами.
Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , наданими у судовому засіданні, згідно з якими, він на підставі довіреності користується автомобілем «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 , однак власником автомобіля є інша особа. У серпні 2015 року, точної дати він не пам`ятає, потерпілий заступив на чергування у Шаргородський пожежній частині, де він тоді працював телефоністом, залишивши автомобіль у звичному місці на території пожежної частини з вимкненим двигуном, проте ключі ОСОБА_9 забув у машині. Почергувавши до другої години ночі, ОСОБА_9 ліг спати, оскільки його замінив інший працівник. Прокинувся потерпілий серед ночі через те, що почув звук двигуна свого автомобіля, при цьому, судячи зі звуку роботи двигуна, у салоні автомобіля натискали на педаль акселератора. Коли ОСОБА_9 вибіг на вулицю, то побачив, що на водійському сидінні його автомобіля хтось сидить, як з`ясувалось пізніше, це був ОСОБА_4 , якого він раніше не знав, на той момент двигун вже був заглушений. Потерпілий не бачив руху автомобіля, проте, як йому здалось, він стояв не у тому місці, де він її залишив. Окрім того, у автомобілі була включена третя передача і, очевидно, тому ОСОБА_4 не міг поїхати автомобілем. Своєю чергою, ОСОБА_4 , побачивши потерпілого, почав тікати через пасажирські двері, проте, тікаючи по території пожежної частини, він зачепився за виступ на асфальті та упав, внаслідок чого розбив обличчя. Потерпілий не бив ОСОБА_4 , оскільки побачив, що останній дуже п`яний та внаслідок падіння сильно поранився, у зв`язку з чим викликали швидку допомогу.
Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він є власником автомобіля «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 , проте вже давно продав його батьку ОСОБА_9 , який до цього часу не переоформив його на себе.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні показав, що він разом з потерпілим ОСОБА_9 працював у Шаргородській пожежній частині. У серпні 2015 року, точної дати свідок не пам`ятає, він та ОСОБА_9 заступили на добове чергування. Біля п`ятої години ранку, коли потерпілий ще відпочивав, ОСОБА_21 почув, що завівся двигун та хтось газує, у цей момент зайшов водій пожежної частини ОСОБА_22 та запитав у ОСОБА_9 , чи давав той комусь свою машину, проте потерпілий відповів, що ні, тоді ОСОБА_22 сказав, що його автомобіль крадуть. Після цього ОСОБА_9 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 вибігли на вулицю, дивитись, що сталось, а свідок залишився у приміщенні. Свідок також пояснив, що коли ОСОБА_9 приїхав на чергування, двигун автомобіля він вимкнув, а саму машину залишив на звичному місці на території пожежної частини.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні показав, що він разом з потерпілим ОСОБА_9 працював у Шаргородській пожежній частині. У серпні 2015 року, точної дати свідок не пам`ятає, він, ОСОБА_9 , ОСОБА_23 та ОСОБА_21 були на добовому чергуванні. Приблизно о 4 годині 30 хвилин, ОСОБА_22 почув, що тричі завелась та заглухла машина, тоді свідок у вікно побачив, що хтось сидить у заведеній машині ОСОБА_9 , тоді ОСОБА_22 запитав у ОСОБА_9 , чи давав той комусь машину, на що потерпілий відповів, що не давав, після цього ОСОБА_22 сказав, що машину крадуть. Після цього, свідок, ОСОБА_9 та ОСОБА_23 вибігли на вулицю, і свідок, стоячи на порозі, бачив як ОСОБА_9 відкрив водійські дверцята, а ОСОБА_4 вистрибнув через пасажирські двері та побіг, а потерпілий почав його наздоганяти. Біжучи ОСОБА_4 за щось зачепився та упав, розбивши обличчя. Руху автомобіля свідок не бачив, коли він вийшов на вулицю, то двигун автомобіля вже був вимкненим.
Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні також показав, що він разом з потерпілим ОСОБА_9 працював у Шаргородській пожежній частині. У серпні 2015 року, точної дати свідок не пам`ятає, він, ОСОБА_9 та ОСОБА_21 перебували на чергуванні. Біля 5 години ранку, у приміщення, де він та ОСОБА_9 відпочивали, зайшов ОСОБА_22 та сказав, що хтось завів машину ОСОБА_9 . Коли ОСОБА_23 вийшов на вулицю, то побачив, що відкриті обидві двері автомобіля ОСОБА_9 , а останній біг за якимось хлопцем, який, зачепившись за підвищення асфальту, упав, після цього свідок викликав швидку допомогу.
Окрім показань потерпілих та свідків, винуватість ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами:

- витягом з кримінального провадження від 9 серпня 2015 року, рапортом чергового Шаргородського РВ УМВС України у Вінницькій області від 9 серпня 2015 року та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 9 серпня 2015 року, із яких вбачається, що заява ОСОБА_9 про незаконне заволодіння його автомобілем внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. ІІ а.п. 66-68);
- протоколом огляду місця події від 9 серпня 2015 року з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє автомобіль «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. ІІ а.п. 69-71);
- протоколом огляду місця події від 9 серпня 2015 року, з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє територія пожежної частини у м. Шаргород, вул. Руданського, 2, звідки ОСОБА_4 намагався викрасти автомобіль «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. ІІ а.п. 85-89).
По епізоду підпалу автобусної зупинки з хуліганських мотивів, винуватість ОСОБА_4 доводиться наступними доказами.
Показаннями свідка ОСОБА_24 , яка у судовому засіданні, зокрема пояснила, що у вересні 2015 року її було залучено понятою для проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_4 , якого свідок раніше не знала. Під час експерименту, ОСОБА_4 показав, як він прийшов на автобусну зупинку та як він її підпалив, однак деталей свідок не пам`ятає, оскільки після цієї події у неї був інсульт. Проте, під час слідчого експерименту була присутня мати ОСОБА_4 , яка, як і він сам, не висловлювали будь-яких зауважень з приводу дій присутніх під час експерименту працівників міліції, натомість обвинувачений добровільно, без будь-якого стороннього тиску, усе розказував та показував. За результатами експерименту був складений протокол, до якого було внесено пояснення ОСОБА_4 щодо підпалу зупинки, який ОСОБА_24 та інша понята без будь-яких зауважень підписала. Свідок заперечила, що під час слідчого експерименту працівники поліції підказували ОСОБА_4 , що говорити та що показувати.
Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні також показала, що у вересні 2015 року її було залучено понятою для проведення слідчого експерименту, пов`язаного з підпалом зупинки за участі ОСОБА_4 , якого свідок раніше не знала. Під час експерименту ОСОБА_4 пояснив, що він прийшов на автобусну зупинку, всередині якої, у кутку, між стіною та фанерою була щилина, у якій було сміття, у тому числі пластикові пляшки, які він підпалив та пішов додому. Однак, свідок вже не пам`ятає, яким чином ОСОБА_4 підпалив зупинку за допомогою сірників чи недопалку. На місці проведення слідчого експерименту була присутня мати ОСОБА_4 , яка, як і він сам, не висловлювали будь-яких зауважень з приводу дій присутніх під час експерименту працівників міліції, які, у свою чергу, не чинили ніякого тиску на ОСОБА_4 під час того, як він розповідав про підпал зупинки. За результатами експерименту був складений протокол, до якого було внесено пояснення ОСОБА_4 щодо підпалу зупинки, який ОСОБА_25 та інша понята без будь-яких зауважень підписали.
Окрім показань свідків, винуватість ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами:

- витягом з кримінального провадження від 13 серпня 2015 року, із якого вбачається, що заява Шаргородського міського голови ОСОБА_26 про знищення зупинки у м. Шаргород по Жмеринському шосе внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. ІІ а.п. 119);
- актом про пожежу від 13 серпня 2015 року, у якому зафіксовано факт пожежі на автобусній зупинці у м. Шаргород по Жмеринському шосе (т. ІІ а.п. 122);
- протоколом огляду місця події від 16 вересня 2015 року з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє місце вчинення злочину, а саме автобусна зупинка, розташована у м. Шаргород по Жмеринському шосе (т. ІІ а.п. 123-125);
- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 25 вересня 2015 року, із яких вбачається, що ОСОБА_4 у присутності понятих детально розказав та показав, коли та за яких обставин він підпалив автобусну зупинку, розташовану у м. Шаргород по Жмеринському шосе (т. ІІ а.п. 127-129).
По епізоду викрадення велосипеда ОСОБА_10 , винуватість ОСОБА_4 доводиться наступними доказами.
Показаннями потерпілого ОСОБА_10 , наданими у судовому засіданні, згідно з якими, у вересні 2015 року він приїхав велосипедом «Мустанг» синього кольору до свого знайомого, який проживає на посьолку ОСОБА_27 у м. Шаргород, запросити його на роботу. Велосипед він залишив на подвір`ї, сперши його об кам`яну стіну, а сам зайшов у літню кухню. Коли ОСОБА_10 за 15 хвилин повернувся, то велосипеда на місці, де він його залишив, вже не було.
Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні, зокрема показав, що восени 2015 року до нього додому прийшов знайомий ОСОБА_29 разом з обвинуваченим ОСОБА_4 , якого свідок раніше не знав та запропонували купити велосипед синього кольору за 150 грн, назву він не пам`ятає. Рома пояснив, що власником є ОСОБА_4 . ОСОБА_28 придбав у них велосипед, а за кілька тижнів працівники міліції вилучили його у свідка, повідомивши, що він крадений.
Окрім показань потерпілого та свідка, винуватість ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами:

- витягом з кримінального провадження від 20 вересня 2015 року, рапортом чергового Шаргородського РВ УМВС України у Вінницькій області від 20 вересня 2015 року та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 вересня 2015 року, із яких вбачається, що заява ОСОБА_10 про викрадення велосипеда внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. ІІ а.п. 130-132);
- довідкою вартості велосипеда «Мустанг» (т. ІІ а.п. 133);
- протоколом огляду місця події від 21 вересня 2015 року з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє місце вчинення злочину, а саме домоволодіння ОСОБА_17 , розташоване по АДРЕСА_3 , звідки було викрадено велосипед ОСОБА_10 (т. ІІ а.п. 135-137);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 21 вересня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_10 упізнав свій велосипед, серед трьох пред`явлений йому для впізнання велосипедів (т. ІІ а.п. 138);
- протоколом огляду речового доказу з фототаблицями до нього, із яких вбачається, що собою представляє велосипед «Мустанг», викрадений у ОСОБА_10 (т. ІІ а.п. 139-142);
- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 25 вересня 2015 року, із яких вбачається, що ОСОБА_4 у присутності понятих детально розказав та показав, коли, де та за яких обставин він викрав велосипед ОСОБА_10 (т. ІІ а.п. 145-147).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі № 12рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Отже, оцінивши кожний із перелічених вище доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, виходячи з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, враховуючи, що це провадження в цілому, зокрема, і спосіб отримання доказів уповноваженими на те особами, є справедливим, істотних порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд доходить до висновку про обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_4 кримінального обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення у ході судового розгляду винуватості обвинуваченого у тому, що він:
- у кінці липня 2015 року, діючи повторно, у с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, викрав мобільний телефон «Нокіа 6300», вартістю 600 грн, належний ОСОБА_7 ;

- 9 серпня 2015 року, біля 3 години у м. Шаргород Вінницької області по вул. Горького, 26, діючи повторно, з автомобіля ОСОБА_11 викрав два бокові дзеркала автомобіля, антену радіоприймача автомобіля та пляшку горілки «Немирів чорна», ємністю 0,5 літра;

- 9 серпня 2015 року, біля 5 години у м. Шаргород Вінницької області по вул. Руданського, 2, біля приміщення пожежної частини, здійснив незакінчений замах на незаконне заволодіння автомобілем «Форд Транзіт Конект», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував на той час у користуванні ОСОБА_9 ;

- 13 серпня 2015 року, біля 1 години у м. Шаргород Вінницької області по Жмеринському шосе, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, підпалив пластикову пляшку та кинув її у щілину між зовнішньою та внутрішніми стінками автобусної зупинки, після чого на пляшку, яка вже горіла, ОСОБА_4 кинув ще дві пластикові пляшки, ємністю по 1,5 літра кожна, в наслідок чого автобусна зупинка згоріла;

- у кінці серпня 2015 року у м. Шаргород Вінницької області по вул. Яблунева, 23, викрав велосипед «Мустанг», належний ОСОБА_10 .

Зазначені вище дії ОСОБА_4 суд кваліфікує, відповідно за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за ч. 3 ст. 15 та ч. 2 ст. 289 КК України, тобто незакінчений замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за ч. 1 ст. 296 КК України, тобто хуліганство грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обґрунтовуючи кваліфікацію дій ОСОБА_4 в частині вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, суд виходить із наступного.

У постанові від 4 жовтня 2012 року № 5-17кс12 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, об`єктом захисту ст. 296 КК України є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» надано роз`яснення, згідно з яким хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, знищенням чи пошкодженням майна.
Оцінюючи злочинні дії обвинуваченого, які полягали у підпалі автобусної зупинки, суд бере до уваги те, що ці дії здійснювались ОСОБА_4 в активній формі, з ініціативи саме обвинуваченого, проте без будь-якого приводу, що ці дії відбувались у публічному (громадському) місці (автобусна зупинка), що цими діями обвинуваченого був грубо порушений саме громадський порядок - безпека громадського спокою, з ознакою особливої зухвалості - нанесенням матеріальних збитків бюджету Шаргородської міської ради Вінницької області.
Ухвалюючи цей вирок в частині визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні зазначених вище злочинів, суд не погоджується з позицією сторони захисту про необхідність повного виправдання обвинуваченого через відсутність доказів його винуватості, оскільки усі наведені вище докази, свідчать про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів.
Суд відкидає посилання обвинуваченого на те, що під час проведення за його участі слідчого експерименту по епізоду підпалу автобусної зупинки на нього чинився тиск з боку працівників міліції, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цього факту суду не надано. Натомість свідки, які були понятими під час цієї слідчої дії, пояснили, що ОСОБА_4 під час експерименту поводився адекватно, пояснював обставини вчинення злочину та показував, як саме він його вчинив, без будь-якого тиску чи примусу.
Також суд вважає неналежним доказом невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом його пояснення про те, що наміру викрадати автомобіль у нього не було, оскільки він хотів лише викрасти автомагнітолу.
Ці пояснення обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що, припаркувавши автомобіль на території пожежної частини, двигун автомобіля він вимкнув, однак залишив ключі у замку запалювання, а також показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , згідно з якими приблизно до 5 години ранку двигун автомобіля ОСОБА_9 був вимкнений, а коли двигун завівся, у салоні автомобіля сидів ОСОБА_4 .
До того ж, на переконання суду, для викрадення автомагнітоли, на чому наполягав обвинувачений, не потрібно заводити двигун автомобіля, при цьому, як, слушно зауважив захисник обвинуваченого, останній не має жодних навиків керування автомобілем, а тому суд вважає, що саме ця обставина, поряд з тим, що ОСОБА_4 перебував у нетверезому стані, завадила йому довести до кінця свій злочинний намір щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.
Вирішуючи питання призначення обвинуваченому виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, приймає до уваги характер, ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів, конкретні обставини справи, що жодному із потерпілих від злочинів шкода не відшкодована, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий; за місцем проживання характеризується задовільно; на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не знаходиться (т. ІІ а.п. 176-180, 183).

Водночас, ОСОБА_4 з 2015 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра, однак згідно з висновками судово-психіатричного експерта № 32 та № 33 від 21 березня 2016 року (т. ІІ а.п. 182, т. І а.п. 113-117, т. ІІ а.п. 170-174), в період часу, до якого відносять інкриміновані йому діяння, а також на теперішній час ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг і може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вирішуючи питання щодо наявності обставин, пом`якшуючих покарання ОСОБА_4 , суд вважає, що такі обставини відсутні, оскільки ОСОБА_4 , хоча і визнав себе винуватим у вчиненні частини злочинів, проте не висловив з цього приводу жодного жалю, що свідчить про те, що обвинувачений не усвідомив незаконності та ганебності своєї поведінки, що вказує на відсутність у ОСОБА_4 щирого каяття. Окрім того, суд також враховує, що з часу вчинення ОСОБА_4 злочинів минуло більше року, проте обвинувачений жодного разу не намагався зустрітись з потерпілими та, з метою спокутувати свою вину, вибачитись перед ними та відшкодувати завдану злочинами шкоду.

Обставиною, обтяжуючою покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Суд не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_4 статей 69, 69-1 КК України, а тому: з урахуванням усіх обставин у справі, ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи винуватого, наявності обставин, що обтяжують покарання та відсутності пом`якшуючих покарання обставин, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 наступні покарання:

- за усі епізоди злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 15 та за ч. 2 ст. 289 КК України, з урахуванням вимог ст. 68 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 296 КК України 3 роки обмеження волі.

За сукупності злочинів, на підставі ст. 70 КК України, остаточно ОСОБА_4 слід призначити покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, оскільки, зважаючи на особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочинів, кількість вчинених ним злочинів, на переконання суду, виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства.

Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

У кримінальному провадженні заявлено цивільний позов.

Так, Шаргородською міською радою Вінницької області заявлено цивільний позов, у якому ставиться питання про стягнення з ОСОБА_4 21 377 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в наслідок пошкодження автобусної зупинки (т. І а.п. 63, 64).

Обвинувачений цивільний позов не визнав, зазначивши, що до пошкодження зупинки він не причетний.

Вирішуючи цивільний позов, суд виходить із такого.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Судом установлено, що внаслідок злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, вчиненого ОСОБА_4 , пошкоджено автобусну зупинку, яка перебуває на балансі Шаргородської міської ради Вінницької області, відновлення якої, згідно з локальним кошторисом № 2-1-1 від 19 листопада 2015 року становить 21 377 грн (т. І а.п. 68,69), отже, цю суму слід стягнути з обвинуваченого, а цивільний позов належить задовольнити.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Окрім того, пунктом 3 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Частиною 2 ст. 122 КПК України передбачено, що залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Згідно із ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У цьому провадженні стороною обвинувачення залучалися експерти спеціалізованих державних установ, які провели автотоварознавчу та товарознавчу експертизи (т. ІІ а.п. 79-82, 162-165), вартість яких складає 537,60 грн та 384 грн відповідно (т. ІІ а.п. 78, 161).

Оскільки ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в межах розслідування якого проводилась товарознавча експертиза, то її вартість відшкодуванню за рахунок ОСОБА_4 не підлягає.

У той же час, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи слід стягнути з обвинуваченого.

Суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що просив прокурор, оскільки останнім не наведено та не доведено жодних ризиків, передбачених КПК України, за наявності яких суд може застосувати запобіжний захід.

Керуючись статтями 100, 118, 122, 124, 368-371, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправдати у зв`язку з не доведеністю, що злочин вчинено ним.

Його ж визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 та ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 296 КК України та призначити йому покарання:

- за злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 КК України чотири роки позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 15 та ч. 2 ст. 289 КК України п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 296 КК України три роки обмеження волі.

За сукупності злочинів, на підставі ст. 70 КК України, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня звернення вироку до виконання.

Цивільний позов Шаргородської міської ради Вінницької області задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Шаргородської міської ради Вінницької області 21 377 (двадцять одну тисячу триста сімдесят сім) гривень матеріальної шкоди.

Речові докази:

- автомобільну антену радіоприймача повернути власнику ОСОБА_11 ;

- чохол від керма автомобіля повернути власнику ОСОБА_9 ;

- велосипед «Мустанг» сіро-синього кольору залишити у власника ОСОБА_10 ;

- бензопилу «Дружба» повернути власнику ОСОБА_13 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь держави витрати на залучення експерта під час здійснення досудового розслідування в сумі 537 (п`ятсот тридцять сім) гривень 60 копійок.

Запобіжний захід до ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Згідно зі статтями 376, 392, 393, 395, 532 КПК України вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1