Справа № 461/9800/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/649/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м.Львів
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 18.05.2010р. Залізничним районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 296, ч. 1 ст. 304 КК України на 4 роки позбавлення волі,
за ч.2 ст.296, ч.2 ст.186 КК України та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого, останній раз - 24.06.2014р. Залізничним районним судом м. Львова за ч.1 ст.263 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненому від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік,
за ч.2 ст.296 КК України
з участю прокурора ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
та потерпілого ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 14 квітня 2016 року,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання за ч.2 ст.296 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набуття вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі п «а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавленні волі.

Запобіжний захід до набуття вироком законної сили залишено особисте зобов`язання.

На вирок суду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій покликається, на те, що вирок є занадто суворим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та особі засудженого. Судом не враховано ряд фактів, які впливають на кваліфікацію дій засудженого. ОСОБА_6 як і ОСОБА_7 визнали вину в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , пояснювали, що ініціатором конфлікту був ОСОБА_11 , який вигнав їх з будинку та першим наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_6 , конфлікт тривав пару хвилин, при цьому громадський порядок не порушували, ніхто не робив їм зауваження та не кричав на них. Потерпілий теж підтвердив, що виганяв їх з будинку та громадський порядок не порушували. Просив суворо не карати ОСОБА_6 , захисник вважає, що судом невірно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.296 КК України. По епізоду викрадення майна ОСОБА_10 обвинувачений визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ст.185 КК України, так як потерпілий не бачив, як він забирав в нього з кишені речі, так як лежав на лавці в нетверезому стані, що підтвердив сам потерпілий. Вважає, що в судовому засіданні не здобуто доказів вини ОСОБА_6 у відкритому викраденні майна, а тому його дії слід перекваліфікувати з ч.2 ст.186 на ч.2 ст.185 КК України та обрати покарання в межах санкції цієї статті. При призначенні покарання, обставинами, які пом`якшують його слід визнати активне сприяння розкриттю злочину.

Просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким засудити його за ч.2 ст.125, ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання в межах санкцій вказаних статей.

Згідно із вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 15.07.2013р. близько 23 год. 50 хв., перебуваючи по вул. Б.Лепкого, 4 у м. Львові, в групі з невстановленою особою, вчинили хуліганство, тобто, умисно грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, а саме, діючи з хуліганських мотивів, нехтуючи елементарними правилами до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, на зауваження потерпілого ОСОБА_11 відреагували нецензурною лайкою, після чого нанесли останньому удари руками та ногами по голові і тулубу, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які за висновком судово-медичної експертизи № 1258 від 22.08.2013р. відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Крім цього, ОСОБА_6 , 20.10.2013р., близько 23 год. 55 хв., перебуваючи на площі Кропивницького у м. Львові, маючи умисел на заволодіння чужим майном, повторно, за попередньою змовою в групі з невстановленою особою, із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , відкрито заволодів належними потерпілому чотирма банківськими картками «Приватбанку», з яких у подальшому зняв грошові кошти в сумі 8198, 80 грн. та мобільним телефоном марки «Нокія», вартістю 300 грн., заволодівши майном потерпілого на загальну суму 8 498, 80 грн.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_8 , які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 14 квітня 2016 року відносно ОСОБА_7 в апеляційній сказі не оскаржується.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.2 ст.186 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами та є обґрунтованим.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 покликається на те, що судом невірно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.296 КК України та не здобуто доказів вини у відкритому викраденні майна, а тому його дії слід перекваліфікувати з ч.2 ст.186 на ч.2 ст.185 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.2 ст.186 КК України визнав лише частково, однак висновки суду про доведеність його вини у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій, ґрунтуються на ретельно досліджених в судовому засіданні та перевірених в сукупності доказах.

Так, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що між ним та невідомими хлопцями в під`їзді будинку виник конфлікт, він вибіг з під`їзду однак його збили з ніг та всі почали наносити удари в область обличчя та тулуба, згідно висновків експерта, йому завдали легких тілесних ушкоджень.

Дані показання потерпілого підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 , матері потерпілого, яка на крик сина під час його побиття на вулиці вибігла до сина та підтвердила, що саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили відносно її сина хуліганські дії; протоколом проведення слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_6 без примусу показав коли і за яких обставин він наносив удари потерпілому.

По епізоду відкритого заволодіння майном ОСОБА_10 , вина ОСОБА_6 підтверджується показаннями потерпілого, який пояснив, що коли вирішив зняти кошти зі своїх банківських карток та перебуваючи біля банкомату, побачив позаду себе двох хлопців, один з яких несподівано вдарив його рукою по тулубу та штовхнув, від чого він впав, в цей час грабіжники відкрито викрали, вирвавши в нього з рук, чотири банківські картки та мобільний телефон нокія, з викраденим втекли.

Такі пояснення потерпілого підтверджуються даними ПАТ КБ «Приватбанк» про фотофіксацію з банкоматів, згідно яких саме ОСОБА_6 з невстановленою особою зняли грошові кошти з банківських карток потерпілого, протоколом пред`явлення осіб до впізнання, згідно якого потерпілий впізнав ОСОБА_6 як особу яка відкрито заволоділа його майном, даними проведеного слідчого експерименту, згідно якого обвинувачений без примусу показав в який спосіб заволодів майном потерпілого ОСОБА_10 , показаннями свідка ОСОБА_13 , який був понятим під час проведення слідчого експерименту та підтвердив добровільність показань обвинуваченого.

Вищенаведені докази вини обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечать іншим доказам кримінального провадження та взаємоузгоджуються, а тому суд першої інстанції правомірно поклав їх в основу обвинувального вироку.

На підставі аналізу всіх зібраних у справі доказів, яким дана належна оцінка, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 та вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст.296, ч.2 ст.186 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 під час судового засідання пояснював, що хуліганських дій не вчиняв, оскільки не порушував громадського порядку, а лише завдав потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, стверджуючи, що ініціатором бійки був саме потерпілий, який першим його вдарив. А щодо викрадення майна в ОСОБА_10 пояснив, що з випадковим знайомим побачив як потерпілий перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння намагався зняти кошти з банкомату та при невдалій спробі ліг на лавку і не бачив як він ОСОБА_6 таємно витягнув телефон і картки з його кишені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно критично оцінив показання обвинуваченого, а саме з приводу того, що він не вчиняв хуліганських дій відносно ОСОБА_11 та таємно викрав в потерпілого ОСОБА_10 майно. Дані показання обвинуваченого спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене.

Крім цього місцевим судом вірно роз`яснено, що наявність хуліганства не пов`язано з його вчиненням в громадських місцях, громадський порядок може бути порушений і за відсутності сторонніх осіб.

На підставі наведеного, покликання в апеляційній скарзі щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , визнаються колегією суддів безпідставними та не приймаються до уваги.

Призначаючи покарання обвинуваченому, місцевий суд вірно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності і був засуджений, його сімейний стан, каяття у вчиненому та відсутність обтяжуючих покарання обставин, покарання відповідає вимогам ст.65 КК України.

Колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розслідуванні та розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його скасування колегією суддів не вбачається.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається, зокрема, строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про попереднє ув`язнення" попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід тримання під вартою застосований з 11 липня 2014 року.
На підставі наведеного, ОСОБА_6 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 липня 2014 року по 30 червня 2016 року (день набрання вироком законної сили) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Вирок Галицького районного суду м.Львова від 14 квітня 2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.
Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у час відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11 липня 2014 року по 30 червня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до ч.5 ст.72 КК України, Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до КК України щодо вдосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим з часу отримання копії ухвали.

Головуючий-суддя :

Судді: