АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0003998 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мощун Києво-Святошинського району Київської області, без визначеного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02.11.2009 року Ворошиловським районним судом м. Донецька за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого 24.01.2013 року умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 11 днів;
- 29.09.2015 року Вишгородським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 70, ст. 71 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/837/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним вироком Вишгородського районного суду Київської області від 29.09.2015 року, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 29 квітня 2015 року о 14 год. 33 хв. ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_8 з приводу продажі останнім, належного ОСОБА_9 , автомобіля «Daewoo Lanos» та домовився з ним про зустріч цього ж дня поблизу будинку 3-в по вул. Рокосовського в м. Києві. 29 квітня 2015 року приблизно о 15 год. 15 хв. ОСОБА_6 , знаходячись, згідно з попередньою домовленістю, поблизу будинку 3-в по вул. Рокосовського в м. Києві, та оглядаючи, належний ОСОБА_9 , автомобіль «Daewoo Lanos», висловив бажання сісти за кермо транспортного засобу, на що отримав згоду від ОСОБА_8 . Після цього, проїхавши на автомобілі «Daewoo Lanos» деяку відстань, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 повернулися до будинку 3-в по вул. Рокосовського в м. Києві та почали домовлятися з приводу вартості даного транспортного засобу. При цьому, ОСОБА_8 , розмовляючи по мобільному телефону, відійшов від автомобіля. У цей час в ОСОБА_6 виник умисел на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом.

Реалізуючи свій умисел, направлений на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_6 29 квітня 2015 року приблизно о 16 год., скориставшись неуважністю ОСОБА_8 , сів за кермо автомобіля «Daewoo Lanos» та поїхав у напрямку житлового масиву «Теремки» м. Києва, таким чином, заволодівши, належним ОСОБА_9 , транспортним засобом «Daewoo Lanos», вартістю 83 929,27 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись на те, що судом поверхнево було розглянуто справу, дано неправильну оцінку добутим по справі доказам та в основу вироку покладено припущення, внаслідок чого ухвалено вирок, який суперечить дійсним обставинам справи, просить вирок суду змінити тапом`якшити призначене йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної шкоди потерпілому, однак, застосування даної частини кримінального закону є невірним, оскільки ним добровільно було повернуто потерпілому автомобіль, який не зазнав жодних

ушкоджень, його технічний стан не погіршився і відновлення не потребує, то заподіяння потерпілому реальних збитків на вказану суму вартості автомобіля неможливо визнавати за значну матеріальну шкоду, а тому, посилання суду у вироку на цю обставину, яка обтяжує його вину, необґрунтовані та не знайшли свого підтвердження.
Крім того, при призначенні покарання суд не врахував його щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, та те, що він характеризується з позитивної сторони, має постійне місце проживання в м. Києві, працював водієм в СПД «Данькевич», добровільно повернув автомобіль без жодних ушкоджень та усунув заподіяну шкоду потерпілому.

Тому, на думку апелянта, призначене судом покарання не відповідає його особистості та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а також прокурора, який не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.
Що стосується посилань обвинуваченого на невірну кваліфікацію судом його дій за ч. 2 ст. 289 КК України за кваліфікуючою ознакою - завдання значної шкоди потерпілому, то вони є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки органом досудового розслідування за такою кваліфікуючою ознакою обвинувачення ОСОБА_6 не висувалось, не було її встановлено і судом першої інстанції, яким його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України внаслідок того, що ОСОБА_6 був засуджений 29.09.2015 року Вишгородським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 70, ст. 71 КК України, а отже вчинив даний злочин повторно.

Водночас, всупереч доводам апелянта, покарання призначено ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65, ч. 4 ст. 70 КК України.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його відношення до вчиненого, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, не одружений, офіційно не працевлаштований, однак займається суспільно-корисною працею. Належним чином при цьому враховано судом і пом`якшуючі покарання ОСОБА_6 обставини, такі як: щире каяття у вчиненні злочину, а також - відсутність обтяжуючих його покарання обставин.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення до постановлення відносно нього вироку Вишгородського районного суду Київської області від 29.09.2015 року, остаточне покарання визначив ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, яке було призначено ОСОБА_6 за вироком Вишгородського районного суду Київської області від 29.09.2015 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 70, ст. 71 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі.

Враховуючи наведене, прохання ОСОБА_6 про призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто призначення його нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, не підлягає задоволенню, навіть при наявності тих обставин, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі та які не були враховані судом першої інстанції, оскільки воно не узгоджується з вимогами Кримінального кодексу України (ч. 4 ст. 70 КК України), а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29.09.2015 року набрав законної сили та не є в даному випадку предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, а покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 .