Номер провадження: 11-кп/785/895/16
Номер справи місцевого суду: 495/4364/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.07.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року по кримінальному провадженню №0000809, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Білгород-Дністровського Одеської області, українець, громадянин України, має середню освіту, неодружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-04.05.2007 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.187, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до 6-ти років позбавлення волі;

-27.03.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до 4-ох років позбавлення волі з випробуванням строком на 2 роки,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4-ох років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та остаточно визначено до відбуття покарання у виді 4-ох років 1-го місяця позбавлення волі. Задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12030 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України за таких обставин.

Так, 03 квітня 2015 року приблизно о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження відносно якої виділене в окреме провадження та її оголошено у розшук, з корисливих мотивів та з метою таємного викрадення чужого майна, підійшли до автомобіля «Таксі» ВАЗ-2112, д/н НОМЕР_1 , зеленого кольору з причепом, д/н НОМЕР_2 , який знаходився біля торгівельного центру «Стінол» в м.Білгродод-Дністровському з проханням перевезти вантаж. На вказану пропозицію водій таксі погодився. Далі ОСОБА_7 разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, проїхали до домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки намагалися таємно викрасти майно ОСОБА_8 . Під час цього, дії ОСОБА_7 та особи, кримінальне провадження відносно якої виділене в окреме провадження, були помічені ОСОБА_9 . Далі ОСОБА_7 і особа, кримінальне провадження відносно якої виділене в окреме провадження, розуміючи, що їх дії стали носити відкритий характер, не відмовились від умислу на заволодіння майном та продовжили свої злочинні дії і заволоділи майном потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 4650 грн. З викраденим ОСОБА_7 і особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження з місця вчинення злочину зникли, обернувши його на свою користь.

Не погодившись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій він, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини та кваліфікацію своїх дій, просить призначити йому більш м`яке покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на протязі здійснення досудового розслідування він активно сприяв розкриттю злочину та щиро кається у його вчиненні, має на утриманні двох малолітніх дітей та хвору матір, які потребують його допомоги. Крім того, зазначає, що він не переховувався від органів досудового розслідування та суду і вважає, що його виправлення можливе в умовах не пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

Разом з тим, неявка ОСОБА_7 у судове засідання не є перешкодою для розгляду кримінального провадження, оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення його становища.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 та просила залишити вирок суду стосовно нього без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а дії його правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.3 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище.

Разом з тим, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, відповідно до ст.65 КК України та рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, а також обставину, що пом`якшує покарання - його щире каяття. Обставин, які б обтяжували провину ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому більш м`якого покарання не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки обвинувачений вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин в період випробувального терміну.

Вказані обставини негативного характеризують особу ОСОБА_7 і свідчать про його підвищену суспільну небезпеку та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, Пленум Верховного Суду в абзаці 4 п.10 вищезгаданої постанови №7 від 24.10.2003 року зазначив, що «…у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим».

За таких обставин, оскільки ОСОБА_7 вчинив новий злочин в період іспитового строку, апеляційний суд позбавлений законних підстав повторно звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Враховуючи викладені обставини апеляційний вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування або зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4