УХВАЛА

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Вірменія,
Баграмянського району, с. Каракерт, громадянина
України, зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за
адресою: АДРЕСА_2

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначене покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки, та згідно ст. 76 КК України покладено на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.
За доводами апеляційної скарги обвинуваченого, призначене додаткове покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, оскільки він раніше не судимий, щиро розкаявся, відразу після дорожньо-транспортної пригоди активно вживав заходів щодо добровільного відшкодування заподіяної потерпілій ОСОБА_7 шкоди, зокрема сплатив всі витрати на її лікування.
Апелянт вважає, що сума моральної шкоди стягнута судом першої інстанції на користь потерпілої, завищена, а тому підлягає зменшенню.
Обвинувачений звертає увагу на те, що перевезення товарів власним транспортним засобом дозволяє йому заробляти на життя, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами не лише залишає його без засобів до існування, але й позбавляє його можливості відшкодувати заподіяну потерпілій шкоду.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2015 року приблизно в 11 год. 25 хв. ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом автомобілем «Сітроен», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Сабурова по проспекту Маяковського в напрямку вул. Драйзера, біля будинку № 20 м. Києва, на нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра»), порушив п. 1.5, 2.3 (б), 18.1. Правил дорожнього руху (далі ПДР), а саме його дії створили небезпеку для руху, загрожували життю та здоровю громадян, він не був уважним, та не стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала потерпіла ОСОБА_7 , не зменшив швидкості, та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, в результаті чого вчинив наїзд на потерпілу ОСОБА_7 , в результаті чого вона отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 ,та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Висновки суду підтверджені сукупністю наведених у вироку доказів і в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 міру кримінального покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, а також обставини, що пом`якшують покарання.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості. Призначаючи покарання, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також дані про особу обвинуваченого, який систематично порушував ПДР, та за це притягувався до адміністративної відповідальності.
Безпідставними є доводи апелянта щодо неврахування судом при призначенні покарання його щирого каяття та вживання заходів щодо добровільного відшкодування заподіяної потерпілій шкоди. Як вбачається з вироку суду, ці обставини були предметом обговорення при його ухваленні та правильно визнані такими, що пом`якшують покарання.
ОСОБА_5 як в своїй апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції, звертає увагу суду на те, що перевезення товарів власним транспортним засобом дозволяє йому заробляти на життя, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами залишає його без засобів до існування. Під час апеляційного розгляду він також пояснив, що автомобіль «Сітроен», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 на праві власності належить не йому, а також те, що працює перевізником товарів не офіційно, у зв`язку з чим жодних доказів на підтвердження того факту, що позбавлення його права керування транспортними засобами залишає його без засобів до існування суду не надав.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкції ч. 1 ст. 289 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Крім того, апелянт не погоджується з вироком суду в частині стягнення з нього моральної шкоди, оскільки вважає, що ця сума є завищеною, та нічим не підтверджується. Такі доводи апелянта є хибними, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в результаті вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, потерпіла ОСОБА_7 отримала травми, що в їх сукупності призвели до розладу її здоров`я, яке не відновила до цього часу. ОСОБА_7 відчувала і відчуває моральні страждання не тільки від фізичного болю, перебування на стаціонарному лікування, але й від усвідомлення того, що від отриманих в результаті ДТП травм її фізичні можливості стали обмеженими, що призвело до порушення нормального перебігу її життя.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що грошовий еквівалент відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 гривень не виходить за розумні межі, є справедливим та таким, що відповідає моральним стражданням потерпілої ОСОБА_7 .
Керуючись ст.ст.376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2