Справа № 480/563/16-к
Провадження №1-кп/480/93/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2016 року м. Миколаїв
Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючої -судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Миколаєві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002218 від 03.08.2015 року, про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Київське Баштанського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, в силу ст.89 КК України не судимого, військовослужбовця військова частина польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , курсант, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 будучи призваним на військову службу під час мобілізації військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , та проходячи військову службу на посаді курсанта навчального батальйону військової частини пп НОМЕР_1 , на порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, ст.ст. 1, ч.3 ст.24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді дезертирства, тобто самовільного залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, 27 травня 2015 року самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду з метою ухилитися від військової служби, та продовжував ухилятися від військової служби в умовах особливого періоду до моменту затримання співробітниками Березнегуватського ВП Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області о 15 год. 00 хв. 04.02.2016 року.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав повністю та підтвердив факт вчинення ним самовільного залишення військової частини та місця служби, з метою ухилення від військової служби, покликаючись на обставини викладені у обвинувальному акті.
Як встановлено у судовому засіданні, покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, те, що прокурор не оспорює фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні місця служби та військової частини без поважних причин з метою ухилитися від військової служби, дезертирство, доведена повністю, а його дії за ч.3 ст.408 КК України кваліфіковано вірно.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Призначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставинами, що помякшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України, є щире каяття та зізнання в суді, відсутність заподіяної шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 . Кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.408 КК України відповідно до ст.12 ККУкраїни відноситься до тяжкого злочину.
Суд враховує, що дезертирство є одним з найбільш небезпечних злочинних посягань в даний складний період для держави.
При обранні покарання обвинуваченому, суд суворо дотримується принципів законності, справидливості, обгрунтованості, та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
Обираючи покарання обвинуваченому, суд враховує особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України не судимий, його відношення до скоєного злочину, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, слід прийти до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому відповідно до вимог ст.75 КК України слід звільнити його від відбування покарання з встановленням іспитового строку та покладенням обовязків, передбачених ст.76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369,371,373-374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, та призначити йому покарання, у виді 5 (п`яті) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.
Відповідно до ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обовязки: а саме, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до вступу вироку у законну силу не обирати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1
22.04.2016