Ухвала
іменем україни

22 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000276, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Червоноград Львівської області, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України,

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено певні обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасовано та постановлено новий вирок відповідно до якого ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 414 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. В решті вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , у своїй касаційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого порушує питання про зміну вироку апеляційного суду та застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України. Вважає, що покарання призначене засудженому апеляційним судом не відповідає тяжкості вчиненого засудженим злочину та особі ОСОБА_7 внаслідок суворості. В обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що апеляційний суд при винесенні свого рішення не врахував дані про особу винного та пом`якшуючі його вину обставини.

У касаційних скаргах потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 , які аналогічні за своїм змістом, порушується питання про скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на м`якість призначеного покарання. При цьому вказують, що вирок апеляційного суду належним чином невмотивований, не відповідає вимогам ст. 420 КПК України та просять застосувати до ОСОБА_7 максимальне покарання передбачене санкцією частини 1 статті 414 КК України.

Як встановив суд, у вересні 2014 року на підставі наказу № 13 від 25 вересня 2014 року командира військової частини НОМЕР_1 особовий склад цієї частини, в тому числі сержант ОСОБА_7 і старший солдат ОСОБА_10 , прибули у відрядження до військової частини НОМЕР_2 , що розташована в АДРЕСА_1 , для виконання завдань за призначенням.

На виконання своїх службових обов`язків сержант ОСОБА_7 повинен був дотримуватись відповідних норм Статуту внутрішньої служби ЗС України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України і Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України. У відповідності до вимог ст.ст.21,22 Статуту внутрішньої служби ЗС України і ст.195 Статуту гарнізонної та вартової служб ЗС України військовослужбовці мають право застосовувати зброю: для захисту свого здоров`я і життя, здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу; для затримання особи, яку застали при вчиненні тяжкого злочину та яка намагається втекти або чинить збройних опір; до особи, яка намагається втекти з під варти, а також для затримання озброєної особи, яка загрожує застосуванням зброї та інших засобів, що становлять загрозу для життя і здоров`я військовослужбовців чи інших осіб; для відбиття нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, а також для звільнення цих об`єктів у разі захоплення; у разі спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою, якщо іншими способами і засобами неможливо припинити цю спробу. Застосуванню зброї повинно передувати попередження про намір застосувати зброю і постріл у гору. У разі застосування і використання зброї військовослужбовець зобов`язаний вжити всіх заходів для того, щоб не було завдано шкоди стороннім особам.

За правилами встановленими ст.111 Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, зброя заряджається у випадках виходу на пости, для конвоювання заарештованих або засуджених, для супроводу осіб, що перевіряють варту, а розрядження та огляд зброї здійснюється негайно після повернення до вартового приміщення. При цьому зброя заряджається та розряджається в спеціальному освітленому місці, яке обладнане кулеуловлювачами, перед вартовим приміщенням. Під час заряджання і розряджання ствол зброї має бути направлений вгору, під кутом 45-60 градусів, і в бік від оточуючих жилих приміщень і об`єктів, які охороняються. Забороняється направляти зброю на людей.

В порушення зазначених норм діючого законодавства України, внаслідок недисциплінованості та грубої необережності, сержант ОСОБА_7 , поводячись зі зброєю заподіяв старшому солдату ОСОБА_10 тілесні ушкодження за наступних обставин.

Так, о 14 годині 30 хвилин 1 жовтня 2014 року знаходячись на полігоні військової частини НОМЕР_2 , де проводилися планові заняття з особовим складом, сержант ОСОБА_7 добровільно обмінявся зі старшим солдатом ОСОБА_10 зброєю, взявши у останнього снайперську гвинтівку Драгунова № НОМЕР_3 , з метою налаштування прицілу для суміщення траєкторії польоту кулі з прицільною лінією, під`єднав споряджений набоями калібру 7,62 мм магазин, але не поставив гвинтівку на запобіжник. Біля 17 години сержант ОСОБА_7 разом із старшим солдатом ОСОБА_10 , солдатом ОСОБА_11 та сержантом ОСОБА_12 вирішили сфотографуватися на згадку. Для цього ОСОБА_7 ліг на землю, біля нього стали ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , і ОСОБА_7 достовірно знаючи порядок поводження зі зброєю, тримаючи гвинтівку направленою у бік військовослужбовця ОСОБА_10 , не звернувши уваги на те, що до зброї під`єднаний магазин з набоями, помилково розраховуючи, що в результаті його дій не відбудеться постріл, дослав патрон в патронник та натиснув спусковий гачок. В результаті зробленого пострілу старшому солдату ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді вогнепального наскрізного кульового поранення шиї з численними переломами тіла і дужки 5-го шийного хребця, проникаюче в спинномозковий канал з повним порушенням анатомічної цілісності (розривом) спинного мозку, що призвело до розвитку спинального шоку, тетраплегії (повним паралічем всіх кінцівок) і тазових розладів, які у своєї сукупності, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 3580-ая/14 від 17 листопада 2014 року, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпечності для життя.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_6 , який підтримав свою касаційну скаргу та касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 та заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника засудженого, думку прокурора, котрий підтримав касаційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 , і просив їх задовольнити, а проти касаційної скарги захисника засудженого заперечував, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 підлягають до задоволення, а касаційна скарга захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні ним зазначеного у вироку кримінального правопорушення та кваліфікація його дій учасниками кримінального провадження у касаційних скаргах не оскаржуються.

Згідно зі ст. 65 КК України покарання призначається, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене особі покарання має бути необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував, як обставини, що пом`якшують покарання засудженого щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Апеляційний суд скасовуючи вирок районного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного засудженому покарання та призначаючи своє покарання, врахував ті ж самі обставини, що і суд першої інстанції, і призначив засудженому покарання не в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 414 КК України, оскільки вважав, що покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що враховані судом першої та апеляційної інстанції пом`якшуючи обставини хоча і враховані судами при призначенні покарання ОСОБА_7 , але носять лише формальний характер виходячи з наступного.

Розкаяння передбачає визнання особою факту вчинення злочину, дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Активне сприяння розкриттю злочину - це будь-які дії особи, яка вчинила злочин, що мають на меті надати допомогу правоохоронним органам у встановленні обставин даної справи, а також осіб, які брали участь у вчиненні злочину або були причетні до нього.

Факт щирого розкаяння особи у вчиненні злочину, її активного сприяння у його розкритті, повинні знайти своє закріплення в матеріалах кримінальної справи: в протоколах допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків, письмовій заяві потерпілого, довідках установ та організацій, тощо.

Колегія суддів приходить до висновку, що у справі відсутні дані, які вказують на відверту і щиру поведінку ОСОБА_7 , намаганні останнього відшкодувати завдані злочином збитки та які можуть свідчити що засуджений дійсно щиро розкаявся, оскільки відсутні дані того, що ОСОБА_7 надав будь яку матеріальну допомогу на лікування потерпілого.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає, що касаційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 підлягають задоволенню через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі ОСОБА_7 внаслідок м`якості. За таких обставин, судове рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а матеріали провадження призначенню нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Оскільки вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасовується через м`якість призначеного засудженому покарання, колегія суддів вважає за необхідне обрати щодо нього запобіжний захід.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а касаційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 місяці тобто до 22 листопада 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2