Справа № 456/1178/14-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/908/16 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2016 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши кримінальне провадження № 456/1178/14-к про обвинувачення
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Сможе Сколівського району Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ожидів Буського району Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Стрия Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
за ч.1 ст. 121 КК України,
з участю секретарів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
представників потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_15
прокурора ОСОБА_16
за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_14 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а :
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2016 року засуджені:
ОСОБА_10 за ч.2 ст. 296 КК України на один рік шість місяців обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю один рік та на неї покладені обов`язки, передбачені п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України.
ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»;
ОСОБА_11 за ч.2 ст. 296 КК України на два роки обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю один рік та на нього покладені обов`язки, передбачені п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України;
ОСОБА_12 за ч.1 ст. 121 КК України на п`ять років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_17 5000 (п`ять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_17 4370 (чотири тисячі триста сімдесят) грн. відшкодування матеріальної шкоди та 30 000 (тридцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання речових доказів.
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винними у вчиненні групою осіб хуліганства, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, скоєному за таких обставин.
03 листопада 2013 року о 04 год. 20 хв. в приміщенні кафе-мотелю « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на АДРЕСА_3 ОСОБА_10 безпричинно завдала удару долонею по обличчі потерпілого ОСОБА_17 та штовхала його руками у тулуб, спричинивши останньому фізичний біль. Після цього о 04 год. 20 хв. 03 листопада 2013 року ОСОБА_11 завдав потерпілому ОСОБА_17 удару кулаком по обличчі, від якого той впав на підлогу, а ОСОБА_11 завдав ще декілька ударів ногами по тулубу ОСОБА_17 , чим спричинив останньому фізичний біль.
03 листопада 2013 року о 04 год. 24 хв., перебуваючи на території, яка розташована поряд з кафе-мотелем «У Андрія» на вул. Шевченка, 261б в с. Дуліби Стрийського району Львівської області, яка є місцем для паркування автомобілів, ОСОБА_12 на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово між ним та потерпілим ОСОБА_17 , завдав останньому один удар кулаком в обличчя, від якого потерпілий впав на бетонне покриття майданчика для паркування автомобілів та отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 506/13 від 15.11.2013, перелом правої скроневої кістки з переходом на основу черепа (піраміду скроневої кістки), що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а також синець на повіках лівого ока, більше зліва, крововилив у білкову оболонку лівого ока, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, та забій головного мозку, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_14 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною за ч.2 ст. 296 КК України і призначити покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі; ОСОБА_11 визнати винним за ч.2 ст. 296 КК України і призначити покарання у виді двох років обмеження волі; ОСОБА_12 визнати винним за ч.1 ст. 121 КК України і призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі; стягнути солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь потерпілого 200000 грн. відшкодування моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_12 на користь потерпілого 4370 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 300000 грн. відшкодування моральної шкоди. Не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинувачених та доведеності їх вини, вважає вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особам засуджених внаслідок м`якості та в частині визначення розміру моральної шкоди. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: обставини, дослідження яких могло істотно вплинути на висновки суду щодо обрання покарання обвинуваченим, не перевірені, а тому висновок суду про наявність пом`якшуючих обставин належним чином не мотивований і не обґрунтований. Винні особи лише симулюють щире каяття, вони не засуджують свою протизаконну поведінку, а лише намагаються уникнути справедливого покарання. Суд врахував таке «щире каяття» лише на підставі голослівної заяви обвинувачених, які об`єктивно нічим не підтвердили свого шкодування про вчинене і визнали свою вину лише частково. Встановлення фактів, що свідчать про щире каяття обвинувачених не зафіксовано в протоколах допитів та при проведенні інших слідчих дій, в обвинувальному акті та в мотивувальній частині вироку. Наведені судом пом`якшуючі обставини (щире каяття) не можуть зменшити ступінь підвищеної суспільної небезпеки тяжкого злочину, що вчинений особою, яка повною мірою усвідомлювала свої дії та керувала ними, залишила місце події і не надала допомоги потерпілому, який перебував у небезпечному для життя становищі. Судом не враховано, що кожен з обвинувачених лише частково визнає свою вину. Судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 злочину, умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження та ненадання допомоги потерпілому, а також те, що це потягло за собою тяжкі наслідки у виді інвалідності потерпілого. При ухваленні рішення не врахована думка потерпілого про те, що він переживав глибокі та тривалі психологічні страждання від поведінки обвинувачених, в результаті злочину в потерпілого втрачено частину здоров`я, і за таких обставин він вважає, що перевиховання обвинувачених неможливе без ізоляції від суспільства. Судом безпідставно застосовано положення ст. 75 КК України. Рішення про звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням належним чином не мотивоване і не вказано, які дані про особу засуджених дають підстави для висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання. Рішення суду про зменшення розміру моральної шкоди є безпідставним, оскільки завданої майнової шкоди ОСОБА_12 не відшкодував, не попросив у потерпілого вибачення, на досудовому слідстві обвинувачені поводились зверхньо; потерпілий переніс сильний фізичний біль та душевні страждання, різко погіршився його стан здоров`я, потерпілий продовжує страждати від головного болю, приймає багато сильнодіючих ліків, піддавався шкідливому для здоров`я опроміненню та продовжує лікуватися за кордоном, швидко втомлюється. Завдана потерпілому моральна шкода полягає у погіршенні психічного стану здоров`я, роздратованості, депресії, безсонні, відсутності апетиту. Потерпілий втрачає свою спеціальність, оскільки за фахом він лікар практик. Моральна шкода також полягає в порушенні нормальних життєвих зв`язків потерпілого та у застосуванні додаткових зусиль для організації його повсякденного життя. В зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_17 був обмежений у спілкуванні з рідними, друзями та знайомими. Рішенням МСЕК ОСОБА_17 отримав групу інвалідності, що принижує його гідність.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників потерпілого ОСОБА_17 адвокатів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на підтримку апеляційної скарги, прокурора та сторону захисту, які просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без зміни, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.
Доведеність вини та кваліфікація дій обвинувачених в апеляційній скарзі не оспорюються.
Апеляційні доводи представника потерпілого ОСОБА_14 про невідповідність призначених покарань тяжкості злочинів та особам обвинувачених внаслідок м`якості, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (положень ст.ст. 75, 76 КК України) і неправильне вирішення цивільного позову потерпілого колегія суддів до уваги не бере як безпідставні.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, призначив обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів; особу кожного обвинуваченого; обставини, що пом`якшують покарання.
На виконання вимог закону суд обґрунтовано взяв до уваги й покликався у вироку на те, що обвинувачені раніше не судимі та на їх щире каяття.
Підстав вважати, що призначені обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 покарання не відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених і за своїм видом чи розміром є явно несправедливими через м`якість, немає.
Крім того колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_14 просить ухвалити новий вирок, призначивши обвинуваченим такі ж покарання і за видом, і за розміром, які призначені вироком суду.
В зв`язку з цим при апеляційному розгляді апелянт погодився із видом та розміром призначених обвинуваченим покарань та їх не оспорює, однак вважає, що судом неправильно застосовано ст. 75 КК України.
За змістом ст. 75 КК України обвинувачений може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням із врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
Звільнивши обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини: тяжкість вчинених злочинів; особи обвинувачених, які раніше до кримінальної відповідальності не притягалися, їх сімейний стан, стан здоров`я, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Саме з врахуванням цих обставин суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_11 покарання у виді обмеження волі, а ОСОБА_12 у виді позбавлення волі, дійшов правильного висновку про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання та звільнив їх від відбування покарання з випробуванням, поклавши обов`язки, передбачені п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України.
Вироком суду щодо ОСОБА_10 застосовано положення п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 році" та обвинувачену звільнено від відбування призначеного у виді одного року шести місяців обмеження волі покарання, що апелянтом не оспорюється.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання призначених обвинуваченим покарань явно несправедливими внаслідок м`якості, а також для висновку про неправильне застосування кримінального закону (ст. 75 КК України).
Доводи представників потерпілого про відсутність щирого каяття обвинувачених не відповідають фактичним обставинам.
Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вину у вчиненні злочину визнали; розповіли про обставини вчинених ними діянь, висловили жаль з приводу вчиненого, просили вибачення у потерпілого та його матері, частково відшкодували заподіяну шкоду.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що щире каяття обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 дійсно мало місце й відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.66 КК України правильно враховане судом як обставина, що пом`якшує покарання та поряд з іншими обставинами дає підставу для звільнення обвинувачених від відбування призначених покарань з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Покликання в апеляційній скарзі на неврахування судом ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_12 злочину, думки потерпілого щодо призначення обвинуваченим покарання та його відбування, часткове визнання обвинуваченими вини як на підставу скасування вироку й призначення покарання, яке належить відбувати реально, колегія суддів до уваги не бере, оскільки тяжкість злочинів врахована судом першої інстанції, про що зазначено у вироку; враховані обставини, які пом`якшують покарання, а думка потерпілого враховується, однак не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про призначення покарання.
На думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_12 від суспільства та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу для відбування покарання у виді позбавлення волі, а також поміщення ОСОБА_11 до виправного центру для відбування покарання у виді обмеження волі не є в даному випадку виправданими заходами примусу щодо обвинувачених, які характеризуються позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягались й протягом тривалого часу, який минув з часу події - 03 листопада 2013 року, протиправних дій не вчиняли.
При вирішенні цивільного позову ОСОБА_17 до ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про відшкодування майнової та моральної шкоди суд першої інстанції в повній мірі врахував розмір завданої ОСОБА_17 майнової шкоди (з врахуванням частини відшкодованої обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 шкоди в добровільному порядку), характер діянь кожного з обвинувачених, їх майновий стан, а також характер та обсяг моральних страждань ОСОБА_17 .
Щодо групи інвалідності у потерпілого ОСОБА_17 , на яку покликається апелянт як на підставу збільшення сум, які підлягають стягненню, то з матеріалів кримінального провадження вбачається, що рішенням МСЕК від 23.04.2014 ОСОБА_17 було визначено третю групу інвалідності загального захворювання на один рік, і на даний час, як пояснив представник потерпілого, ОСОБА_17 інвалідності не має.
Визначене судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., яке підлягає стягненню з обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та в розмірі 30000 грн. з обвинуваченого ОСОБА_12 є достатньою сатисфакцією та цілком співрозмірним із моральними переживаннями та стражданнями, що їх зазнав потерпілий у зв`язку з ушкодженням йому здоров`я, перебуванні на лікуванні, глибини фізичних страждань та порушення звичного способу та ритму життя.
Позовні вимоги ОСОБА_17 про стягнення на його користь з обвинувачених відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн. вимогам розумності та справедливості не відповідають, а тому підставно судом першої інстанції задоволені не були.
Твердження апелянта про те, що потерпілий продовжує страждати від головного болю, приймає багато сильнодіючих ліків, продовжує лікуватися за кордоном, погіршився його психічний стан, потерпілий втрачає свою спеціальність, застосовує додаткові зусилля для організації повсякденного життя як на підставу збільшення морального відшкодування, жодними доказами не підтверджене і до уваги колегія суддів не бере.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, допущено не було.
З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу необґрунтованою.
Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, і підстав для його скасування немає.
В порядку ст. 404 КПК України вирок слід змінити, виключивши з резолютивної частини вироку вказівку на звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України, оскільки цим же вироком ОСОБА_10 звільнена від призначеного покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 році".
Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_14 залишити без задоволення.
В порядку ст. 404 КПК України вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 змінити, виключивши з резолютивної частини вироку вказівку на звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.2, п.3, п.4 ч.1 ст. 76 КК України.
У решті вирок залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .