У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування ч. 5 ст. 72 КК України та зарахування йому одного дня попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі задоволено частково, зараховано ОСОБА_4 у строк відбування покарання, призначеного вироком Любомльського районного суду Волинської області від 11 червня 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 7 вересня 2010 року, -11 місяців 29 днів. В решті задоволення клопотання відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 проситьскасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та здійснити перерахунок строку попереднього ув`язнення в СІЗО м. Луцька з 9 листопада 2009 року по 7 листопада 2010 року та з 5 листопада 2013 року та 5 листопада 2014 року відповідно ч. 5 ст. 72 КК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені копії судових рішень та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», абзацу 5 с. 5 ст. 72 КК України суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання.

З копій судових рішень вбачається, що вироком Любомльського районного суду Волинської області від 11 червня 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 7 вересня 2010 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до 9 років позбавлення волі. Міру покарання ОСОБА_4 відбуває в Ладиженській виправній колонії №39. Початок строку відбування покарання 9 листопада 2009 року, закінчення строку 9 листопада 2018 року. У межах цього кримінального провадження до ОСОБА_4 було застосовано попереднє ув`язнення з 9 листопада 2009 року по 7 вересня 2010 року. В строк відбування покарання йому зараховано термін утримання під вартою з 9 листопада 2009 року, з розрахунку день за день. Вирок набрав законної сили 7 вересня 2010 року. ОСОБА_4 не відбув повністю покарання, визначеного вироком суду.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання вироком законної сили, а тому Ладижинський міський суд Вінницької області обгрунтовано не взяв до уваги вимоги ОСОБА_4 про зарахування йому строку по 6 листопада 2010 року, оскільки вони суперечать положенням зазначеного закону. Враховуючи вище викладене, апеляційний суд при перегляді ухвали міського суду обґрунтовано залишив її без зміни, з чим не може не погодитись і суд касаційної інстанції.

Відповідно ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону від 25 листопада 2015 року) зарахування судом строку попереднього ув`язнення провадиться у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення.

А так, вимоги засудженого про зарахування йому в строк відбування покарання часу знаходження в СІЗО м. Луцька з 5 листопада 2013 року по 5 листопада 2014 року також є необґрунтованими, оскільки з копій судових рішень вбачається, що засуджений ОСОБА_4 з 5 листопада 2013 року по 5 листопада 2014 року перебував у СІЗО в межах іншого кримінального провадження.

Відтак, ухвалою суду першої інстанції від 20 січня 2016 року засудженому ОСОБА_4 обґрунтовано було відмовлено в задоволенні його клопотання про зарахування йому в строк відбування покарання часу знаходження в СІЗО м. Луцька з 5 листопада 2013 року по 5 листопада 2014 року, яка ухвалою апеляційної інстанції від 23 березня 2016 року залишена без змін.

Обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_5 не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення поданої ним скарги немає.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3