У х в а л а
іменем україни

11 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ст. 336 КК,

у с т а н о в и в :

Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи військовозобов`язаним, перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , був визнаний придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та 01 липня 2015 року отримав повістку про необхідність прибуття 14 липня цього ж року у військовий комісаріат для відправлення у команду НОМЕР_1 Збройних Сил України. Проте ОСОБА_4 , будучи належним чином попередженим про прибуття, без поважних причин, умисно не з`явився до призовного пункту, тим самим ухилився від призову на військову службу за мобілізацією.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Вважає, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, не врахував підвищену суспільну небезпечність засудженого.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ст. 336 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Стосовно ж доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
У силу ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Крім того, за відсутності обтяжуючих обставин суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину. З урахуванням зазначеного, суд призначив ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення. Це рішення у вироку мотивавоване, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.Стосовно доводів, викладених в апеляції прокурора, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3