Справа № 735/1137/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/464/2016
Категорія - ст.336 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000111 від 07.04.2015 року за апеляційною скаргою прокурора Коропського відділу Бахмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2016 року,

з участю прокурора ОСОБА_6

виправданого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, житель АДРЕСА_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не одружений, не працюючий, військовозобов`язаний, раніше не судимий, -

виправданий у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України за не встановленням доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанні всіх можливостей їх отримати.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно обвинувального акта органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що будучі військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 113-УІІ, з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи 21.03.2015 року належним чином попередженим про прибуття до Коропського РВК, без поважних причин, не прибув 22.03.2015 року до Коропського РВК для відправки до військової частини для проходження військової служби за призовом, чим умисно ухилився від призову за мобілізацією.

Такі дії ОСОБА_7 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 336 КК України.

Виправдувальний вирок в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції мотивований тим, що в органами досудового розслідування не було здійснено всіх можливих і необхідних заходів для перевірки даних, які б свідчили про умисел ОСОБА_7 на ухилення від призову за мобілізацією, не було знайдено достатньо доказів, які б без сумніву доводили ухилення ОСОБА_7 від призову за мобілізацією, відповідно вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232, Указу Президента України «Про тимчасову мобілізацію», затвердженого Законом України від 14.01.2015 року №15/2015.

В апеляційній скарзі, прокурор у кримінальному провадженні, зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд не виконав вимоги ст. 374 КПК України і не навів переконливих доводів щодо виправдання обвинуваченого та поверхнево підійшов до дослідження обставин вчинення злочину.

Так, проаналізувавши вимоги положень ч.8 ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХП щодо особистого вручення повістки військовозобов`язаному, суд не врахував положення п. 2 ч. 8 ст. 15 цього ж Закону, де зазначено, що у разі якщо за будь-яких обставин повістка не надійшла, громадяни призовного віку зобов`язані з`явитися до призовної дільниці в десятиденний строк з дня початку відповідного чергового призову, визначеного Указом Президента України, що на думку апелянта, і є підставою криміналізації ухилення від призову за мобілізацією осіб, які підлягають такому призову.

Також апелянт зазначає, що суд не в повній мірі оцінив показання свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо обставин вручення повістки ОСОБА_7 .

Не погоджується також і з доводами суду про визнання неналежним та недопустимим доказом - копії акту про відмову від отримання повістки від 21.03.2015 року, зазначаючи, що останній відповідає вимогам, щодо оформлення та засвідчення копій документів.

Крім того, на думку апелянта, про не сумлінну поведінку обвинуваченого наміру ухилитися від призову за мобілізацією свідчать і факти неналежної процесуальної поведінки останнього під час досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження.

Вважає вирок суду незаконним, необгрунтованим, не вмотивованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням відповідних обов`язків.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, пояснення ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги і просили її залишити без задоволення, а вирок суду без змін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши таким чином апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що наведені докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, із істотним порушенням кримінального процесуального закону, допущено неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, внаслідок чого суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Як на доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України, апелянт посилається на показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , як на досудовому слідстві, так і в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді свою вину не визнав і дав показання про те, що 21.03.2015 року його викликали на роботу і тому його вдома не було. У цей день з ОСОБА_10 він не спілкувався і повістки йому ніхто не вручав. Зазначив, що медичну комісію пройшов не повністю, мав травму ноги, у якій і на даний час стоїть металева пластина.

Допитана у режимі відеоконференції свідок ОСОБА_12 показала, що 21.03.2015 року вона на прохання військового комісара ОСОБА_10 показала де живе призовник ОСОБА_7 . Приїхавши до господарства ОСОБА_7 на подвір`ї вона побачила двох хлопців та чи був там ОСОБА_7 вона не бачила. ОСОБА_10 пішов до господарства, вона залишилась у автомобілі, а ОСОБА_11 біля автомобіля. Повернувшись ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_7 втік. Як ОСОБА_7 відмовлявся від отримання повістки особисто не бачила.

Свідок ОСОБА_11 , показав, що служить у військовому комісаріаті і 21.03.2015 року їздив до с. Нехаївка, щоб вручити повістку ОСОБА_7 . Бачив як комісар казав схожому на ОСОБА_7 чоловіку, про обов`язок з`явитись до військового комісаріату та попередив про відповідальність про наслідки ухилення від отримання повістки, на що ОСОБА_7 щось буркнув, повернувся та пішов, а потім втік. Вказує, що комісар у двір не заходив.

Свідок ОСОБА_10 апеляційному суду показав, що є військовим комісаром Коропського РВК. 21.03.2015 року він разом з ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 приїхали до господарства де мешкає ОСОБА_7 для вручення повістки про відправку його до військової частини. Він та ОСОБА_11 підійшли до паркану, ОСОБА_12 до аркану не підходила. Він повідомив, ОСОБА_7 , який перебував за п`ять метрів від паркану про те, що необхідно прибути 22.03.2015 року до військкомату та попередив його про відповідальність, після чого останній втік у ліс. Про даний факт він склав акт про відмову від отримання повістки.

Аналізуючи надані суду як першої, так і апеляційної інстанції показання вказаних вище свідків колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що не було надано достатніх доказів, які б доводив би вину обвинуваченого поза розумним сумнівом, в межах пред`явленого обвинувачення.

Так, показання свідка ОСОБА_12 не підтверджують факту відмови ОСОБА_7 від отримання повістки.

Показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також не можна покласти основу обвинувачення, оскільки ОСОБА_11 є підлеглим по військовій службі військового комісара, а показання свідка ОСОБА_10 про факт вручення повістки ОСОБА_7 , суперечать показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .

Щодо тверджень апеляційної скарги прокурора, що факт відмови від отримання повістки від 21.03.2015 року, підтверджується актом, згідно якого ОСОБА_7 відмовився від отримання повістки для прибуття в Коропський РВК на відправку до військової частини на 7.00 год. 22.03.2015 року, то з останніми також не можна погодитися враховуючи наступне.

Так, у матеріалах провадження наявна лише копія даного акту, оригінал останнього не був наданий як суду першої інстанції так, і суду апеляційної інстанції, та крім цього, свідок ОСОБА_12 , яка згідно з її показань, підписала акт на прохання комісара, не підтвердила в суді обставини викладені в акті.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що цей доказ, є неналежним та недопустимим.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді кримінального провадження суд першої інстанції вірно оцінив кожен наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що в основу обвинувачення їх покласти не можна, оскільки вони як самі по собі, так і в сукупності - не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , постановлено відповідно до вимог ст. 370 КПК України, він є законним, обґрунтованим і належним чином вмотивованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Коропського відділу Бахмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2016 року, щодо ОСОБА_7 виправданого у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками провадження протягом 3 місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4