ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 24 листопада 2016 року касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5 у кримінальному провадженні про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 ,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_5 ,
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 виклав вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 , та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, мотивуючи допущенням судами істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що позбавило суди ухвалити законні та обґрунтовані рішення. Вказав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви представника лікарні про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, не давши належної оцінки висновку експертів, фактично поставивши під сумнів висновок комісії лікарів-психіатрів щодо стабільності стану здоров`я та нормалізації поведінки ОСОБА_6 , при цьому не призначивши судово-психіатричної експертизи, що суд міг зробити з власної ініціативи в разі наявності сумнівів у проведеній експертизі. Зазначив, що у даному провадженні, за період госпіталізації ОСОБА_6 з 24 липня 2012 року до психіатричного закладу із звичайним наглядом комісія лікарів-психіатрів вже вшосте звертається до суду із заявами про зміну примусових заходів медичного характеру на амбулаторну психіатричну допомогу. Заперечив відповідність положенням КПК України й ухвали апеляційного суду, в якій відсутнє належне спростування доводів його апеляційної скарги. Наголосив також на невідповідності оскаржуваних ним рішень судовій практиці Європейського суду з прав людини, зокрема вбачає порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо позбавлення волі у свавільний спосіб.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 жовтня 2015 року у задоволенні заяви представника Івано-Франківської обласної психоневрологічної клінічної лікарні № 1 про зміну примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку щодо ОСОБА_6 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2015 року апеляційну скаргу адвоката залишено без задоволення, а ухвалу суду від 6 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Заслухавши доповідь судді, адвоката, який підтримав подану ним скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.
Касаційний суд частково погоджується з доводами касаційної скарги адвоката щодо необґрунтованості судових рішень, оскільки вважає за необхідне призначити новий апеляційний розгляд, за результатами проведення якого можливо усунути порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, за матеріалами кримінального провадження встановлено, що відповідно до постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 вересня 2010 року у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, щодо ОСОБА_6 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 липня 2012 року примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом щодо ОСОБА_6 змінено на госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 8 травня 2013 року ОСОБА_6 продовжено примусове лікування в психіатричному закладі із звичайним наглядом.
Постановами та ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2012 року, 5 грудня 2013 року, 14 травня 2014 року, 7 жовтня 2014 року, 9 липня 2015 року у задоволенні аналогічних заяв лікарні про зміну примусових заходів медичного характеру із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги щодо ОСОБА_6 відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 514 зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.

Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, згідно з актом № 143 від 24 червня 2009 року стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 хворіє хронічним психічним захворюванням біполярним афективним розладом. Поточний маніакальний епізод (гіпоманія) на резидуальному органічному ґрунті, що позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цим же захворюванням ОСОБА_6 страждав на час вчинення особливо тяжкого суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У доданому до заяви представника лікарні висновку комісії лікарів-психіатрів № 1441/2012 № 8/2012 від 15 вересня 2015 року зазначений діагноз ОСОБА_6 біполярний афективний розлад, поточний епізод змішаного типу, стан інтермісії. Вказано, що упродовж останніх 2,5 років стан хворого стабільний, емоційно-поведінкові процеси скореговано, критично оцінює свої дії, переймається тим, що накоїв, усі інструкції виконує, охоче спілкується з медперсоналом та іншими пацієнтами, на запитання відповіє по суті, всі види орієнтації та пам`яті збережені, настрій стабільний, мислення послідовне і логічне, з оточуюючими не конфліктує, будує реальні плани на майбутнє працевлаштуватись, піклуватись про сім`ю, критика повна.

У судове засідання суду першої інстанції був викликаний лікуючий врач ОСОБА_6 , який дав пояснення, що захворювання останнього є хронічним, тобто невиліковним, має циклічний характер та коливається від депресивних до маніакальних станів. Під дією медикаментозної терапії та реабілітаційних заходів стан хворого на даний час стабільний.

Разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви представника психоневрологічної лікарні щодо надання ОСОБА_6 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, не мотивував своє рішення з огляду на наданий суду висновок лікарів-психіатрів від 15 вересня 2015 року, а оцінив лише тривалість хронічного психічного розладу, на яке ОСОБА_6 страждає з дитинства, та висновки судів, викладені у попередніх рішеннях, що є явно недостанім для прийняття такого рішення.

У мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції відповідно до абз. 6 п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Наведених положень кримінального процесуального закону апеляційний суд не дотримався повною мірою.

Суд апеляційної інстанції фактично доводи апеляційної скарги адвоката не перевірив, а отже і не спростував, при залишенні апеляційної скарги без задоволення, послався на ті ж самі обставини, що і суд першої інстанції, при цьому вдався й до аналізу витягу з медичної карти про результати МРТ обстеження.

Водночас предметом розгляду суду першої інстанції була заява представника психоневрологічної лікарні із висновком лікарів-психіатрів від 15 вересня 2015 року, що не був досліджений судами, та при цьому не було вжито будь-яких заходів на усунення суперечностей та сумнівів у можливості зміни ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, з огляду на положення ст. 509 КПК України.

Між іншим, суд касаційної інстанції констатує, що із матеріалів провадження встановлено, що це вже вшосте суд відмовив у задоволенні заяви представника лікарні на зміну ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру на надання амбулаторної допомоги в примусовому порядку, із врахуванням чого, суд твердження адвоката про невідповідність такого судового рішення судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо недопущення позбавлення волі у свавільний спосіб, вважає слушними.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в апеляційному суді, за результатами проведення якого слід постановити законне судове рішення, мотивоване належним чином.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2015 року у кримінальному провадженні про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-981км16 Категорія: ч. 1 ст. 115, ст.ст. 92, 95 КК України,
ст.ст. 512, 514 КПК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_9
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1