Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора та в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001042 щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_6 , просить вирок та ухвалу щодо нього змінити на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Засуджений, посилаючись на неповноту й упередженість усього слідства, а також на застосування до нього психологічного та фізичного впливу з боку працівників міліції, заперечує доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого правопорушення та правильність оцінки судами зібраних у провадженні доказів. За твердженням ОСОБА_6 , він не брав участі у відкритому викраденні чужого майна і не знав про наявність у інших осіб умислу на вчинення цього злочину. Скаржник вважає, що він лише збув майно, одержане злочинним шляхом, і приховав злочин, а тому просить перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 186 на ст. 198 та ч. 1 ст. 396 КК і призначити захід примусу в межах санкцій цих статей.
За вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 03 квітня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, грабежу за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому.
Як установив суд, 07 серпня 2014 року близько 13.10 год. ОСОБА_6 за попередньою змовою з невстановленими слідством особами з метою відкритого викрадення чужого майна прибули на автомобілі Mercedes-Benz 230 до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого на вул. Революційній, 30 у м. Токмаку Запорізької області. У подальшому, діючи узгоджено та з розподілом ролей, зазначені особи проникли до згаданого магазину, де заволоділи золотими виробами загальною вартістю 124 715 грн, завдавши ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вказану суму. Після цього вони зникли з місця злочину на автомобілі під керуванням ОСОБА_6 .
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 17 червня 2015 року залишив указаний вирок без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який вважав, що ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати через істотні порушення КПК і призначити новий розгляд у цьому судді, а тому частково задовольнити касаційні вимоги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
У силу ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зважаючи на ці законодавчі положення та приписи ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

У силу ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п. 1 ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду є обов`язковим для виконання Україною.

При перегляді вироку щодо ОСОБА_6 апеляційний суд не дотримався зазначених вимог закону.
За матеріалами провадження, засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких, наводячи конкретні аргументи, заперечували законність вироку, правильність кваліфікації діяння, належну оцінку доказів і просили апеляційний суд перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 186 на ст. 198 та ч. 1 ст. 396 КК. Скаржники, посилаючись на недопустимість покладених в основу вироку окремих доказів, зазначали, що зізнавальні показання ОСОБА_6 , відображені у протоколі проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2014 року, було отриманов результаті застосування до нього насильства. За твердженням сторони захисту, заподіяння засудженому тілесних ушкоджень підтверджено наявними у справі фактичними даними, зокрема медичною довідкою КУ Токмацької Центральної районної лікарні, а також показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .
Проте суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, а вирок без змін, не навів переконливих підстав прийняття такого рішення та достатніх аргументів, через які скарги визнано безпідставними.
Стаття 3 Конвенції проголошує одну з основоположних цінностей демократичного суспільства і по суті беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.
Як визначив Європейський суд у справах «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), "Яременко проти України" (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), "Нечипорук і Йонкало проти України" (п. 162 рішення від 21 квітня 2011 року), у тих випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень, положення ст. 3 Конвенції, якщо їх тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає проведення ефективного офіційного розслідування.
Наведених положень Конвенції та практики Європейського суду, що застосовуються при розгляді кримінальних проваджень як джерело права, апеляційний суд не врахував.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 в судовому засіданні стверджував про його побиття працівниками міліції та про звернення зі скаргою до органів прокуратури у зв`язку з цим. Проте місцевий суд, долучивши до справи копію згаданої скарги, проігнорував таке твердження засудженого і у вироку його не спростував. Отже, місцевий суд не врахував практики Європейського суду, відповідно до якої за наявності скарг на жорстоке поводження та застосування насильства обов`язково має бути проведено ефективне розслідування. Апеляційний суд не зважив на допущені місцевим судом порушення і не усунув їх.
Так, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційних скарг, в ухвалі вказав про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК. Обґрунтовуючи свої висновки, послався на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на протокол огляду місця пригоди від 07 серпня 2014 року, а також на протокол проведення слідчого експерименту від 11 серпня 2014 року, допустимість якого оспорювалась. Однак цей суд, як і місцевий, не звернув уваги на доводи сторони захисту щодо жорстокого поводження і не надав відповідей для їх спростування. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою фактичні дані, що містяться у довідці КУ Токмацької ЦРЛ, згідно з якою у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження, які він міг отримати під час перебування під контролем правоохоронних органів, а також їх не зіставив із показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , котрі зазначали про наявність на тілі засудженого слідів побиття.
Крім того, зі справи видно, що на стадії апеляційного провадження компетентними органами ще не було завершено перевірки за скаргою засудженого про застосування до нього незаконних методів слідства та жорстоке поводження.
З огляду на викладене висновок апеляційного суду про допустимість всіх доказів, покладених в основу вироку, є сумнівним, адже наведені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи із зазначеного питання залишилися без належної перевірки та правової оцінки, як це передбачено ст. 94 КПК.
Зазначені обставини в цілому ставлять під сумнів неупередженість суду апеляційної інстанції. Звідси випливає, що вказаний суд формально розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 і цим порушив право засудженого на об`єктивний та неупереджений перегляд справи в порядку апеляційної процедури.
Таким чином, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Відтак, це рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Отже, касаційну скаргу засудженого слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити всі доводи в апеляційних скаргах сторони захисту, інші доводи, наведені у касаційній скарзі, дати на все вичерпну відповідь і з урахуванням положень Конвенції та правозастосовної практики Європейського суду, ухвалити справедливе рішення, яке відповідає ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3