Ухвала
іменем україни

07 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000758 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

За вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на шахрайство за таких обставин.

ОСОБА_7 , будучи службовою особою, яка виконує адміністративно-господарські й організаційно-розпорядчі функції та на підставі наказу генерального директора ПАТ «Енергопостачальна компанія «Закарпаттяобленерго» від 29 грудня 2010 року № 872-К перебуває на посаді начальника Теребле-Ріцької гідроелектростанції (далі ГЕС), вчинив зловживання своїм службовим становищем (усвідомлюючи протиправність, караність та суспільну небезпечність своїх дій, а також настання суспільно - небезпечних наслідків) за таких обставин.

При зверненні до нього фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 з проханням надати їй в оренду частини приміщення ГЕС, розташованої у АДРЕСА_1 , для використання при здійсненні господарської діяльності терміном із 30 травня по 30 листопада 2013 року умисно з корисливих мотивів у період із 28 по 30 травня 2013 року неодноразово усно повідомляв ОСОБА_8 , що він має право надати їй в оренду частину приміщення ГЕС з укладенням договору оренди приміщень як особа, котра вправі ними розпоряджатися, лише при сплаті особисто йому 6000 грн. На виконання свого наміру з метою шахрайства 30 травня 2013 року ОСОБА_7 , не маючи повноважень щодо розпорядження майном ПАТ «Енергопостачальна компанія «Закарпаттяобленерго» (далі ПАТ) та на укладання від імені товариства договорів оренди майна й отримання за це грошових коштів, склав і після отримання у своєму службовому кабінеті від потерпілої 6000 грн підписав та затвердив печаткою ГЕС договір оренди приміщень, які ПАТ нібито передає в оренду ОСОБА_8 терміном на 6 місяців із 30 травня по 30 листопада 2013 року, достовірно знаючи, що цей договір є недійсним і потерпіла не зможе використовувати приміщення, зазначені в договорі, й, відповідно вимагати повернення виплачених ОСОБА_7 коштів, оскільки жодних підтверджувальних документів про отримання від неї грошей він їй не надав. Коштами, отриманими шляхом обману від ОСОБА_8 , ОСОБА_9 розпорядитися не зміг із причин, що не залежали від його волі, оскільки одразу після їх одержання, був затриманий працівниками міліції, які їх вилучили.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду і закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд кримінального провадження у цьому суді. Зазначає, що місцевий суд обґрунтовано засудив ОСОБА_6 за вчинення замаху на шахрайство щодо ОСОБА_8 , а апеляційний суд, не дослідивши безпосередньо доказів у провадженні, дав їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав місцевий суд у вироку, і безпідставно скасував цей вирок, закривши провадження. Крім того, на думку скаржника, апеляційной суд порушив право потерпілої на участь в апеляційному перегляді вироку.

У запереченнях захисник та особа, провадження щодо якої закрито, просять ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку захисника та особи, провадження щодо якої закрито, котрі заперечували проти задоволення скарги і просили залишити ухвалу апеляційного суду без зміни, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 190 КК шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

З вироку місцевого суду вбачається, що цей суд, розглядаючи провадження за обвинуваченням, зміненим прокурором з ч. 4 ст. 368 на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК (проти чого потерпіла ОСОБА_8 не заперечувала й відмовилася підтримувати обвинувачення за ч. 4 ст. 368 КК), дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману.

Як визначено в абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», обман це повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин, що при шахрайстві застосовується винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи прав на нього.

У кримінальному провадженні встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 звернулася 28 травня 2013 року до правоохоронних органів із заявою про вимагання у неї ОСОБА_7 хабара у 6000 грн за надання в оренду приміщення. Цю суму вона передала ОСОБА_7 30 травня 2013 року під час укладення вказаного договору.

Із цього випливає, що на момент передачі грошей ОСОБА_8 уже знала як про незаконність вимог ОСОБА_7 , так і про невигідність та необов`язковість для неї передачі йому грошей. А тому в її діях у цій частині відсутня така обов`язкова ознака шахрайства, як добровільність передачі майна. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 передала гроші ОСОБА_7 для його викриття, а не у зв`язку з повідомленням їй з боку останнього неправдивих відомостей або приховування певних обставин (не у зв`язку з обманом).

Із вищевказаного вбачається, що апеляційний суд обґрунтовано скасував обвинувальний вирок місцевого суду і закрив справу щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК.
Щоб дійти такого висновку у провадженні, апеляційний суд необов`язково мав знову безпосередньо досліджувати усі докази (зокрема, допитувати потерпілу), адже цей висновок випливав навіть із формулювання обвинувачення, визнаного місцевим судом у вироку доведеним. Разом із тим, цей суд безпосередньо дослідив ті докази, які просила дослідити сторона захисту та які мали істотне значення для прийняття рішення, й намагався викликати в судове засідання потерпілу (неодноразово відкладаючи судовий розгляд), чого з об`єктивних причин не вдалося зробити. Проти дослідження показань потерпілої, які вона дала місцевому суду, жодна зі сторін не заперечувала.

Тому колегія суддів не вбачає у процесуальних діях апеляційного суду порушень вимог статей 23, 404, 405 КПК.

Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Касаційний суд згідно з положеннями ч. 2 ст. 433, ч. 1 ст. 437 КПК не має права висловлювати свою думку про можливу наявність у діях особи, провадження щодо якої закрито, ознак будь-якого іншого кримінального правопорушення, адже у касаційній скарзі це питання не порушувалось.

Таким чином, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2