1кп/336/372/2016
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2016 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,захисника ОСОБА_5 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя,громадянина України,із середньою спеціальною освітою,одруженого,мешкає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , офіційно не працює, раніше не судимого
у скоєнні злочину,передбаченого ч.3 ст.407 Кримінального кодексу України, -
ВСТАНОВИВ:
05.04.2014 р.на виконання Указу виконуючого обов*язки Президента України від 17.03.2014 р.№ 303/2014 «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_4 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У подальшому,в порядку переведення,18.08.2014 р.наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, старшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду помічника начальника військового наряду-заступника командира взводу-командира 1 відділення 2 взводу роти(на автомобілях) 2 батальйону оперативного призначення,зараховано до списків особового складу зазначеної частини та поставлено на всі види забезпечення.
Старший сержант ОСОБА_4 ,будучи військовослужбовцем,був зобов*язаний сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки,берегти військову честь,показувати приклад дисциплінованості,не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків,виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань,доручених йому за посадою,про все,що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців, за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.
Всупереч інтересам служби, в порушення вимог ст.3-6,11,16,216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України,ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України,ст. 1 Закону України «Про оборону України», діючи з прямим умислом, в умовах особливого періоду, з метою ухилитися від проходження військової служби, в період з 3 січня 2015 року по 25 березня 2016 року самовільно,без поважних причин, залишив розташування військової частини НОМЕР_1 НГУ , яка дислокується за адресою АДРЕСА_2 ,службові обов*язки не виконував,заходів для повернення на військову службу не приймав,про своє місцезнаходження до органів цивільного або військового управління не заявляв,ухилявся від проходження військової служби.
25.03.2016 р. ОСОБА_4 самостійно з*явився до військової прокуратури Запорізького гарнізону Південного регіону України та 30.03.2016 р.наказом командування військової частини НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_4 звільнено з військової служби.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та щиро розкаявся у скоєному. Пояснив,що з 05.04.2014 р.був призваний військоматом на військову службу,яку проходив у в/ч НОМЕР_1 НГУ,що дислокується за адресою АДРЕСА_2 ,отримував грошове забезпечення у розмірі 1800 гр.,за ці кошти не міг матеріально забезпечити сім*ю з двома неповнолітніми дітьми.Через ці обставини,після новорічних вихідних ,з 03.01.2015 р.не повернувся у військову частину,неофіційно працював та заробляв кошти на утримання сім*ї,був обізнаний про відповідальність за відсутність у розташуванні частини без законних підстав,проте у частину не повернувся,а 25.03.2016 р.з*явився у військову прокуратуру. У скоєнному розкаявся.
Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз*яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії по ч.3 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини понад один місяць,вчинене військовослужбовцем.
При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, враховує відомості про особу обвинуваченого:раніше не судимий,має постійне місце проживання,на утриманні обвинуваченого перебуває неповнолітня дитина.
Відповідно до службової характеристики , ОСОБА_4 за час проходження військової служби зарекомендував себе задовільно,на обліках у ЗОНД та ЗОПЛ не перебуває.
Обставин,які обтяжують покарання обвинуваченого,суд не встановив.
Обставинами,що пом*якшують покарання обвинуваченого,суд відповідно до ст.66 КК України визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину,наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини.
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його критичне ставлення до скоєного,що вказує на усвідомлення ним протиправності своїх дій та бажання стати на шлях виправлення,дозволяє зробити висновок ,що обвинувачений загрози для суспільства не становить,є суспільно корисним,можливо прогнозувати,що в майбутньому його поведінка не буде спрямована на порушення існуючих у суспільстві норм та правил.
Всі ці відомості про особу обвинуваченого у сукупності із пом*якшуючими обставинами суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного та дають підстави при призначенні мінімального покарання за ст.407 ч.3 КК України застосувати ст.75 КК України із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком один рік та покладанням обов*язків,передбачених ст.76 КК України, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з боку держави для охорони суспільних інтересів та правопорядку,примушування обвинуваченого до законослухняної поведінки.
Відповідно до обвинувального акту,процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.
Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-
З А С У Д И В:
Визнати винуватим ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі.
Відповідно до ст.75,76 КК України, ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити,якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов*язки:періодично з*являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання і місця роботи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1