У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
малолітнього потерпілогоОСОБА_7 ,
законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000926 за касаційною скаргою законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, ОСОБА_9 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року щодо ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року до
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше не судимого,
застосовано примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_9 на строк 1 рік.
Постановлено стягнути із законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 на користь законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_10 залишено без зміни.
Згідно з ухвалою місцевого суду неповнолітній ОСОБА_10 за обставин, наведених в ухвалі, близько 14 год. 13 жовтня 2013 року на АДРЕСА_1 під час гри стрілою із саморобного луку потрапив малолітньому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ліве око, внаслідок чого останній отримав тяжке тілесне ушкодження.
У касаційній скарзі законний представник неповнолітнього ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження. Зазначає, що судом не доведено, що саме з вини неповнолітнього ОСОБА_10 сталося діяння, не перевірено повноваження слідчого, що здійснював досудове розслідування, вирішуючи питання про передачу ОСОБА_10 під нагляд матері суд не отримав її згоди, не доведено обґрунтованості стягнення процесуальних витрат на правову допомогу та безпідставно зроблена вказівка на те, що ОСОБА_10 є обвинуваченим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та вказав, що суди безпідставно зазначили, що неповнолітній ОСОБА_10 є обвинуваченим, пояснення малолітнього потерпілого та його законного представника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про те, що мало місце суспільно небезпечне діяння, що воно вчинене неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння, та про те, що до неповнолітнього слід застосувати примусові заходи виховного характеру, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження й підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Доводи законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, про непричетність до вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_10 , є безпідставними.
Так, вчинення суспільно небезпечного діяння саме неповнолітнім ОСОБА_10 підтверджується:
- показаннями самого неповнолітнього ОСОБА_10 , допитаного в присутності захисника ОСОБА_12 та законного представника ОСОБА_9 , який повідомив, що восени 2013 року вони разом з малолітнім ОСОБА_7 бігали і гралися на вулиці біля будинку;
- показаннями законного представника неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_9 , яка повідомила, що 13 жовтня 2013 року її син разом з ОСОБА_7 гралися на подвір`ї, після чого останній взяв свій велосипед та пішов додому, тримаючись за ліве око. Ввечері цього ж дня бабуся ОСОБА_7 повідомила їй, що в останнього ушкодження лівого ока і вона вирішила допомогти потерпілому матеріально;
- показаннями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , який в присутності захисника ОСОБА_13 та законного представника ОСОБА_8 повідомив, що 13 жовтня 2013 року під час гри з ОСОБА_10 останній вистрелив в нього з саморобного лука стрілою і попав йому в ліве око, з якого пішла кров, після чого він пішов додому;
- показаннями представника малолітнього потерпілого ОСОБА_14 , яка повідомила, що 13 жовтня 2013 року її син пішов гратися до ОСОБА_10 , пізніше він повернувся, тримаючись за ліве око, з якого текла кров, син розповів, що ОСОБА_10 вистрелив в нього з лука стрілою, яка потрапила в око;
- показаннями законного представника потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив, що їхній син отримав травму лівого ока, коли він приїхав додому, то син розповів йому, що вони з ОСОБА_10 гралися саморобним луком та стрілами і останній стрілою влучив йому в око;
- показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 працівників міліції, які повідомили, що, отримавши виклик з приводу заподіяння неповнолітньому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, приїхали до Моринського НВК ім. Т. Г. Шевченка, де ОСОБА_10 повідомив, що, граючись, влучив виготовленою з очерету стрілою в око ОСОБА_7 , пізніше всі разом поїхали до місця проживання сім`ї ОСОБА_18 , де мати останнього почала проситися у батьків потерпілого щоб відшкодувати завдану шкоду та надати кошти на лікування ОСОБА_7 ;
- показаннями свідка ОСОБА_19 - психолога НВК ім. Т. Г. Шевченка, яка повідомила, що під час розмови з малолітнім потерпілим ОСОБА_7 він пояснив, що під час гри ОСОБА_10 влучив стрілою йому в око, а ОСОБА_10 нічого пояснити не зміг;
- показаннями свідка ОСОБА_20 , яка підтвердила показання ОСОБА_19 ;
- показаннями свідка ОСОБА_21 бабусі ОСОБА_10 , яка повідомила, що зі слів своєї доньки знає про обставини вчинення правопорушення щодо ОСОБА_7 .
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються: матеріалами кримінального провадження, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема даними висновку судово-медичної експертизи, відповідно до якої у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого корніосклерального поранення лівого ока з випаданням оболонок ока, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, даними рапорту оперативного чергового Звенигородського РВ УМВС України в Черкаській області, даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_8 та іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Твердження законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, про відсутність доказів на підтвердження вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_10 та непричетність останнього до вчинення цього діяння не ґрунтуються на матеріалах провадження та спростовуються наведеними доказами.
Таким чином, вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під дію ст. 128 КК України, саме ОСОБА_10 , якому на час вчинення було одинадцять років, повністю доведено і його дії кваліфіковані правильно.
Не ґрунтуються на матеріалах провадження й посилання в касаційній скарзі на відсутність у слідчого, що здійснював досудове розслідування, повноважень щодо проведення розслідування відносно неповнолітніх, оскільки відповідно до Наказу начальника Управління МВС України в Черкаській області № 1995 від 12.11.2013 року за старшого слідчого старшого лейтенанта міліції ОСОБА_22 , що проводив досудове розслідування у кримінальному провадженню щодо ОСОБА_10 , закріплено за лінією роботи слідчих працівників по розслідуванню кримінальних правопорушень, скоєних неповнолітніми в Звенигородському РВ УМВС України в Черкаській області.
Не є порушенням і твердження законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, неотримання від неї судом згоди на здійснення нагляду за своїм сином ОСОБА_10 , оскільки це є її обов`язок, як матері, що не позбавлена батьківських прав, і законом не передбачена така згода.
Застосовуючи до ОСОБА_10 примусові заходи виховного характеру, суд врахував що він вперше вчинив суспільно небезпечне діяння, сприяв його розкриттю, його вік, стан здоров`я та рівень розвитку, умови життя та виховання, характеристики за місцем навчання та проживання, думку інших учасників процесу та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність його передачі під нагляд матері ОСОБА_9 .
Розглянувши за апеляціями прокурора та законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 матеріали провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, про правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 , а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляціях.
Разом з тим, посилання законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, щодо безпідставності посилання у текстах судових рішень на те, що ОСОБА_10 є обвинуваченим та необґрунтованості стягнення процесуальних витрат на правову допомогу, заслуговують на увагу.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 не складався, натомість у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 499 КПК України, до суду надійшло клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру.
За таких обставин ОСОБА_10 не є обвинуваченим і посилання на це у судових рішеннях підлягають виключенню.
Постановляючи рішення про стягнення із законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 на користь законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_8 процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., суд також припустився помилки.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, однак обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 не ухвалювався, цивільний позов про стягнення з останнього чи його законного представника коштів також не заявлявся.
З огляду на викладене, рішення про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу також підлягає виключенню.
При цьому, законні представники неповнолітнього потерпілого не позбавлені законом можливості заявити свої вимоги про стягнення коштів в порядку цивільного судочинства.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу законного представника неповнолітньої особи, до якої застосовано примусові заходи виховного характеру, ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2015 року щодо ОСОБА_10 змінити, виключити з їх тексту посилання на те, що ОСОБА_10 є обвинуваченим та рішення про стягнення з законного представника неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_9 на користь законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3