В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.04.2016 Справа №607/3072/16-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду, в м. Тернополі кримінальне провадження №0000288 від 29 грудня 2015 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України (в редакції 2001 року), за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2014 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 призвано на військову службу за мобілізацією та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

Наказом командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) №23-ПМ від 7 червня 2014 року, старшого солдата ОСОБА_3 , призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони 6 батальйону територіальної оборони (військової частини пп НОМЕР_2 ), що дислокується у АДРЕСА_3 .

Згідно із статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У відповідності до вимог статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Приписами статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників) виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно із вимогами статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно із вимогами статті 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до вимог статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Однак, старший солдат ОСОБА_3 , в порушення вимог вказаного вище законодавства, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладено обов`язок неухильного виконання наказів командирів (начальників) військової частини, став на злочинний шлях за наступних обставин.

Так, 01 серпня 2014 року командиром військової частини пп НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_6 видано письмовий наказ № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», згідно з яким 10 серпня 2014 року старший солдат ОСОБА_3 та інші військовослужбовці зазначеної військової частини мали прибути в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область).

04 серпня 2014 року перший заступник командира - начальник штабу військової частини пп НОМЕР_2 майор ОСОБА_7 , будучи згідно зі ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до особового складу військової частини пп НОМЕР_2 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на підставі усного наказу підполковника ОСОБА_6 з метою оголошення наказу від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» прибув до військової частини пп НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ), де близько 8 год. 30 хв. в усній формі довів до присутнього особового складу даної військової частини (в тому числі і до старшого солдата ОСОБА_3 ) зміст вищезазначеного наказу від 01 серпня 2014 року № 62.

Проте, старший солдат ОСОБА_3 08 серпня 2014 року в період з 10 по 12 години, перебуваючи у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини пп НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 , будучи ознайомленим із вищевказаним наказом, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним так, як частина військовослужбовців даної військової частини вже вибували в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область), через особисту недисциплінованість, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, під час усної бесіди із заступником військового комісара по роботі з особовим складом - начальником відділу по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_8 у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини пп НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відкрито, у категоричній формі, усно відмовився від виконання вищевказаного наказу.

У подальшому, старший солдат ОСОБА_3 , 08 серпня 2014 року в період з 10 по 12 години, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини пп НОМЕР_2 від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром - не виконувати зазначений наказ командира (начальника), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у категоричній формі, шляхом власноручного написання рапорту адресованого «командиру в/ч НОМЕР_2 підполковнику ОСОБА_6 » повідомив, що відмовляється виконати наказ командира військової частини пп НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», та у подальшому, без поважних причин, до нового місця служби не вибув.

Вказані дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 402 КК України (в редакції 2001 року) непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.

23 березня 2016 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000288 від 29 грудня 2015 року та обвинуваченим ОСОБА_3 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно даної угоди, прокурор та обвинувачений дійшли згоди, щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.1 ст. 402 КК України. Обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі сформульованої підозри, беззастережно визнав свою винуватість у вчинені даного злочину. Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_3 повинен понести за вчинений злочин, а саме у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбуття вказаного покарання з випробуванням призначивши йому іспитовий строк, терміном на 1 (один) рік.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`ясненні обвинуваченому.

Розглядаючи в порядку п.1 ч.3 ст. 314 КПК України, питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 468, 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Прокурор в судовому засіданні, вважає, що при укладенні даної угоди дотриманні вимоги і правила КПК України та КК України, просить дану угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просить укладену з прокурором угоду затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить затвердити угоду про визнання винуватості від 23 березня 2016 року та призначити ОСОБА_3 обумовлену в ній міру покарання.

Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, від якого потерпілих немає.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості від 23 березня 2016 року, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п.1 ч.4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості від 23 березня 2016 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, враховуючи заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди.

За таких обставин, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив дії, які виразилися в непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, а тому його дії кваліфіковані вірно за ч.1 ст. 402 КК України (в редакції 2001 року), за якою належить призначити ОСОБА_3 узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості від 23 березня 2016 року, міру покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 394, 474, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Затвердити у кримінальному провадженні №0000288 угоду про визнання винуватості від 23 березня 2016 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України (в редакції 2001 року) та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 23 березня 2016 року покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік іспитового строку.

Зобов`язати ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 76 КК України, в період дії іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1