Справа № 738/1502/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/1058/2016
Категорія - кримінальні Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2016 року,

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що дані щодо особи засудженого та аналіз його поведінки за весь період відбування покарання не вказують про його беззаперечне виправлення, в зв`язку з чим його клопотання про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Корюківського районного суду, постановити нову та застосувати щодо нього положення ст. 81 КК України, звільнивши умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відсутність заохочень та стягнень не можна вважати підставою для незастосування, передбаченої пільги. Звертає увагу на те, що за весь час перебування в МВК-91 він позитивно характеризується, працює, не має зауважень та відвідує всі культурно-масові заходи, які проводяться в установі. Стверджує, що вказівка спостережної комісії про необхідність подальшого контролю за його поведінкою є голослівним твердженням та нічим необґрунтовано, оскільки ніхто з членів комісії з ним навіть не спілкувався, він не був об`єктом вивчення. Вважає, що своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці він довів своє виправлення і суд помилково не врахував ці обставини та прийняв рішення яке не відповідає дійсності та суперечить закону. Зауважує, що суд також не надав належної оцінки і його характеристиці з місця проживання, яку він надав суду. Просить прийняти до уваги, що він підтримує соціальні зв`язки зі своєю мамою та дружиною, при цьому він жодного разу не тримав на руках своєї малолітньої доньки, якій лише дев`ять місяців. Родина чекає на його повернення та потребує його моральної і фізичної підтримки. Запевняє, що він дійсно став на шлях виправлення.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 2 статті 81 КК України 1960 року, пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 26 квітня 2002 року „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

На думку колегії суддів, суд, при розгляді клопотання, дотримався вказаних вимог Закону, належним чином дослідив наявність необхідних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого та обґрунтував свою відмову у задоволенні подання переконливими доводами.

При цьому, розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення суд достатньо перевірив сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про умовно-дострокове звільнення, а також врахував тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Жовтневого районного суду міста Запоріжжя 28 січня 2016 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України із застосуванням вимог статті 71 КК України до покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Відповідно до вимог частини 5 статті 72 КК України у строк покарання засудженому ОСОБА_6 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 03 жовтня 2015 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 30 травня 2016 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення дорівнює 2 дням позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання рахується з 03 жовтня 2015 року, кінець строку покарання визначено 06 березня 2017 року.

Станом на 18 серпня 2016 року засуджений ОСОБА_6 відбув 1 рік 6 місяців 12 днів строку призначеного покарання.

При цьому, колегія суддів вважає, що фактичне відбуття зазначеного в Законі строку покарання це формалізована підстава для умовно-дострокового звільнення. Зокрема, умовно-дострокове звільнення, дійсно, можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. В той же час, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З матеріалів справи та характеристики вбачається, що ОСОБА_6 в Менській виправній колонії відбуває покарання лише з 01 липня 2016 року і по теперішній час. За час відбування покарання встановлений порядок відбування покарання не порушує, стягнень не має, на профілактичному обліку не перебуває.

З 26 липня 2016 року згідно поданої ним письмової заяви з власної ініціативи виконує обов`язки нічного днювального, до виконання своїх обов`язків ставиться зацікавлено. При цьому, до робіт із благоустрою установи ставиться посередньо.

З представниками адміністрації чемний та ввічливий, на зроблені зауваження реагує належним чином, робить для себе належні висновки, але потребує подальшого контролю за його поведінкою з боку співробітників установи.

Дійсно відвідує заходи виховного та культурно-масового характеру, які проводяться в установі та відділенні, але реагує на них посередньо. Реалізовує програму диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт».

Сумлінне ставлення до праці насамперед передбачає, що особа постійно бере участь у суспільно-корисній праці та добросовісно виконує трудові обов`язки, покращує кількісні та якісні показники виконуваної роботи, підвищує виробничу кваліфікацію, прагне до вдосконалення наявного фаху, спеціальності, придбання спеціальності або підвищення кваліфікації, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, дбайливо ставиться до довіреного майна, бережно ставиться до обладнання та інструментів, дотримується правил охорони праці та техніки безпеки.

З наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 у виправній установі перебуває не тривалий час і не дивлячись на те, що за власною ініціативою виконує обов`язки нічного днювального, до виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо, що, на думку колегії суддів не може свідчити про беззаперечне сумлінне ставлення до праці.

На ряду з цим, колегія суддів вважає, що докази які б вказували на сумлінну поведінку засудженого під час відбування покарання, в матеріалах справи відсутні, з огляду на незначний проміжок часу, який ОСОБА_6 перебуває у виправному закладі.

Сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого під час відбування покарання, яка полягає у стримуванні від порушень режиму, порушень правил внутрішнього розпорядку, вживання алкогольних напоїв, наркотичних засобів, азартних ігор, неухильне додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки, а й активна форма поведінки: активна участь у суспільному житті та сумлінне виконання громадських доручень у процесі відбування покарання, підвищення свого загальноосвітнього рівня, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, наявність заохочень і відсутність стягнень, це поведінка на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

В зв`язку з тим, що у Менський виправній колонії ОСОБА_6 перебуває лише з 01 липня 2016 року, а під час перебування в Запорізькому слідчому ізоляторі до праці не залучався та не заохочувався, колегія суддів не має підстав для встановлення факту сумлінної поведінки засудженого, як він про це вказує у своїй апеляційній скарзі.

Отже, під час апеляційного перегляду не було достеменно встановлено, що ОСОБА_6 довів своєю сумлінною поведінкою, що став на шлях виправлення та може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він своєю поведінкою довів своє виправлення, а висновки судового рішення є необґрунтованими не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

В даному випадку, судом під час дослідження матеріалів, були враховано всі обставини справи, дані про особу ОСОБА_6 , тяжкість злочину, за який він відбуває покарання, його поведінка, як під час утримання в слідчому ізоляторі, так і за весь незначний період відбування покарання у Менській виправній колонії.

Всі ті обставини, на які у своїй апеляційній скарзі вказує засуджений належним чином були враховані судом, як то і дані, що характеризують його за місцем проживання. Однак, судом такі дані можуть бути прийняті лише до уваги в якості характеризуючих обставин, при цьому не можуть бути прийняті як дані,що свідчать про те,що він став на шлях виправлення.

З врахуванням досліджених матеріалів справи щодо ОСОБА_6 та вищевикладених доводів, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений відбув встановлену законом частину строку покарання, однак, звернення його з клопотанням про умовно-дострокове звільнення є передчасним, з огляду на нетривалий час відбування покарання у виправному закладі та браком часу, за який він мав змогу довести своє виправлення. На даний час потребує подальшого контролю за його поведінкою з боку співробітників установи, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для умовно-дострокового звільнення згідно з вимогами статті 81 КК України на даний час відсутні.

Не наведені такі підстави і в апеляційній скарзі засудженого, доводи якої не спростовують обставини, встановлені судом, у зв`язку з чим, вона підлягає залишенню без задоволення.

Таким чином, ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання є законною, та такою, що відповідає вимогам Кримінально-виконавчого кодексу України та чинному Кримінальному процесуальному кодексу України.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду матеріалів справи в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 539, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10