Дата документу Справа № 337/6796/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1227/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.115 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01 червня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він 22.10.2015 року о 16 годині 30 хвилин, знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , під час вживання алкогольних напоїв зі своїм знайомим ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час сварки, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на вбивство ОСОБА_9 , наніс йому кухонним ножем один удар в задню поверхню правого плеча в нижній третині, спричинивши колото-різане поранення, яке має ознаки легкого тілесного ушкодження, та один удар в область грудної клітини зліва, який спричинив одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини зліва з ушкодженням лівої легені та серця, від чого ОСОБА_9 помер на місці. Таким чином, ОСОБА_8 вбив, тобто умисно протиправно заподіяв смерть ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, речові докази та процесуальні витрати.

В апеляційних скаргах обвинувачений і його захисник, не погоджуючись із вироком суду, посилались на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Апелянти переконані в тому, що ОСОБА_8 , завдаючи потерпілому ножове поранення, від якого настала смерть, діяв з перевищенням меж необхідної оборони, оскільки ОСОБА_9 , в свою чергу, перед цим намагався вбити обвинуваченого. Неприйняття до уваги цих обставин, зумовило неправильну правову кваліфікацію дій ОСОБА_8 і, відповідно, призначення йому занадто суворого покарання, яке не відповідає обставинам справи і його особі. А тому апелянти просили вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК на ст.118 КК «Умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони», і призначити мінімальне покарання в межах санкції за даною нормою закону.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого і його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг; вивчивши позицію прокурора, яка не погодилась з доводами та вимогами апеляцій і вважала за необхідне залишити апеляції без задоволення, а вирок суду без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляції не підлягають задоволенню, проте через допущені судом недоліки вирок суду підлягає зміні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Обвинуваченим і його захисником не оспорюється той факт, що 22.10.2015 року о 16 годині 30 хвилин на кухні квартири АДРЕСА_2 під час вживання обвинуваченим з ОСОБА_9 алкогольних напоїв останньому ОСОБА_8 було завдано удар кухонним ножем в область грудної клітини зліва, який спричинив одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини зліва з ушкодженням лівої легені та серця, від якого ОСОБА_9 помер на місці.

У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався. Апелянтами ставиться питання про невідповідність висновків суду лише в тій частині, що, наносячи зазначений смертельний удар ножем ОСОБА_9 , обвинувачений діяв з перевищенням меж необхідної оборони від протиправних дій потерпілого.

Так, заперечуючи свою вину у вчиненні умисного вбивства, ОСОБА_8 виходив з того, що під час конфлікту, початок і причину якого він не пам`ятає, ОСОБА_9 взяв зі столу кухонний ніж та намагався вдарити обвинуваченого в груди. Той закрився своєю рукою, в зв`язок з чим ОСОБА_9 поцілив ножем в руку. В свою чергу ОСОБА_8 своєю правою рукою перехопив руку потерпілого, якою той тримав ніж, та вихватив ніж. Обвинувачений взяв ніж в свою праву руку, повернувся до ОСОБА_9 правою стороною. Тримаючи ніж в руці, обвинувачений зробив один крок в сторону, та, повністю обернувшись через ліве плече, наніс ОСОБА_9 один удар ножем в область грудей та одразу витягнув ніж, а ОСОБА_9 впав на підлогу та більше не вставав.

Обвинувачений пояснив, що побачивши у ОСОБА_9 в руці ніж, він злякався за своє життя та життя матері, що спонукало його на вчинення удару ножем. При цьому вбивати ОСОБА_9 він наміру не мав.

На підтвердження таких своїх заперечень ОСОБА_8 посилався на наявність у нього ножового поранення, спричиненого йому потерпілим. На переконання захисту суд безпідставно не взяв до уваги даний факт, оскільки він спростовує висновок про не перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони.

Спростовуючи такі заперечення, суд першої інстанції виходив з того, що на тілі ОСОБА_9 , крім ножового поранення, яке спричинило смерть потерпілого, також було виявлено ще одне легке тілесне ушкодження в виді одиночного колото-різаного поранення задньої поверхні правого плеча в нижній третині, яке утворилось незадовго до смерті від дії плаского одностороннього колючо-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо, довжина каналу 2 см. Дане ушкодження на одязі ОСОБА_9 , як і ушкодження, від якого той помер, були розташовані приблизно в проекції ушкоджень одягу на його тілі. Крім того, судово-медичний експерт ОСОБА_10 під час судового розгляду пояснив, що дане поранення, яке завдано ОСОБА_9 , могло також бути спричинено тим самим предметом і в той же самий час, що й смертельне поранення. Наявність такої рани безумовно свідчить про те, що ОСОБА_8 . ОСОБА_9 було спричинено не одне, а щонайменше 2 удари ножем. Характер такого поранення і місце його розташування на тілі можуть свідчити про те, що ОСОБА_9 намагався закрити даною рукою область груді. Спричинити обидва поранення, які були виявлені на тілі ОСОБА_9 , можливо було з одного місця, з невеликим інтервалом в часі, одним тим самим предметом.

Обвинувачений заперечив такі пояснення експерта і факт завдання ним ще одного поранення спростовував, наполягаючи на тому, що ним було завдано лише одного удару після чого він припинив свої дії. Проте такі заперечення, які до того ж наведені стороною захисту в своїх апеляційних скаргах, нічим не підтверджено і спростовуються зазначеними обставинами і доказами.

Тому приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого і висновок судово-медичної експертизи, що після нанесення удару ножем в область серця потерпілий вже не пересувався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що перший несмертельний удар було нанесено обвинуваченим першим, а оскільки він не досяг мети, обвинуваченим було завдано й другого удару, від якого потерпілий помер. Звідси, судова колегія критично ставиться до заперечень наведених обвинуваченим під час апеляційного розгляду, що він наніс один удар потерпілому випадково автоматично.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заперечень сторони захисту про те, що смерть потерпілому була завдана під час перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони, судова колегія виходила з наступного.

Суд першої інстанції, заперечуючи даний факт, крім іншого, виходив з того, що доказів протиправного посягання потерпілого на обвинуваченого надано не було. Наявність ножового поранення лівої руки обвинуваченого, яке, на переконання останнього, було йому завдано саме потерпілим, на переконання суду матеріалами провадження не доведено. В матеріалах провадження відсутні докази наявності крововтрати обвинуваченим.

Проте з такими запереченнями і доводами погодитись не можна з огляду на наступне. Так, відповідно до акту прибуття 23.10.2015 року о 19.00 ОСОБА_8 до Запорізького СІЗО-10 обвинувачений таки мав «різане поранення лівого передпліччя (травма від 22.10.2015 року)». Даний доказ апеляційним судом досліджено і прийнято до уваги в порядку ч.3 ст.404 КПК, оскільки про існування такого доказу стороні захисту стало відомо після ухвалення оскаржуваного вироку.

Згідно показам свідка ОСОБА_11 остання пояснила районному суду, що вона проживає на першому поверсі будинку, в якому також проживає ОСОБА_8 22.10.2015 року у вікно квартири постукав ОСОБА_12 та сказав їй викликати швидку допомогу, оскільки у ОСОБА_8 руки в крові. Вона викликала швидку допомогу та міліцію. Спочатку вона подумала, що тілесні ушкодження заподіяли ОСОБА_8 , а потім вже дізналась, що від удару ножем помер ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_11 не зазначала про відсутність у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Згідно змісту всіх судово-медичних експертиз всі вилучені з місця вбивства зразки крові не виключають їх походження як від ОСОБА_9 так і від ОСОБА_8 , якщо у останнього були тілесні ушкодження із зовнішньою кровотечею.

Суд даних обставин не прийняв до уваги обмежившись лише тим, що у висновку експерта №5127 від 17.12.2015 року має місце лише посилання на те, що під час огляду о 02.15 год. 23.10.15 року ОСОБА_8 в КУ ЗГМКЛ №9 в журналі і книзі обліку виявлених ушкоджень, осіб, які прибули у СІЗО, відсутні записи про наявність таких ушкоджень у обвинуваченого.

Таким чином, у справі мають місце сумніви і протиріччя щодо наявності чи відсутності у обвинуваченого на момент вчинення ним злочину тілесного ушкодження у виді різаної рани лівого передпліччя завданого йому потерпілим. У зв`язку з чим, судова колегія виходячи з того принципу, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а будь-який не усунений сумнів у винуватості тлумачиться на користь обвинуваченого («in dubio pro reo»), вважає встановленим факт можливості завдання потерпілим ОСОБА_9 обвинуваченому ОСОБА_8 вказаного поранення.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком районного суду про доведеність вини ОСОБА_8 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК. При цьому судова колегія відзначає, що районний суд зробив помилковий висновок, що винна особа може вчиняти вказаний злочин лише з прямим умислом. Адже дії осіб за ч.1 ст.115 КК можуть кваліфікуватись як умисне вбивство, вчинене з непрямим умислом. Тому таке хибне посилання підлягає виключенню з вироку суду.

Водночас проаналізовані фактичні обставини справи виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 118 КК, з огляду на таке.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК України).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_8 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди ОСОБА_9 . А отже вважати, що обвинувачений, завдаючи потерпілому удару ножем у життєво-важливий орган, перебував у стані необхідної оборони, як про це стверджується в апеляційних скаргах захисту, немає підстав.

При цьому апеляційний суд, роблячи такий висновок, виходив з того, що обвинувачений сам заявив, що він вихопив з рук ОСОБА_9 ніж. А тому саме в цей момент протиправне посягання було припинено. Концентрація етилового алкоголю в крові ОСОБА_9 складала більше 6 (!!!) проміле, що відповідає його тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння, тягне за собою унеможливлення вчинення активних цілеспрямованих дій, повну втрату рівноваги, втрату свідомості і високий ризик настання смерті через параліч дихальних шляхів. За такого ступеню сп`яніння з боку потерпілого щодо обвинуваченого чи його матері, яка взагалі знаходилась в іншій кімнаті, будь-якої реальної загрози не було. А тому з моменту, коли ОСОБА_8 забрав ніж, він вже не перебував у стані необхідної оборони.

Отже, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, районний суд дійшов вірного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого саме у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд обґрунтовано визнав активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_8 одразу після вчинення злочину, попросив перехожих викликати швидку допомогу, знаходився вдома до прибуття співробітників міліції, не приховував знаряддя злочину, показав обставини вчинення злочину під час слідчого експерименту. З огляду на наведенні обставини до пом`якшуючих вину обставин слід також додати протиправну поведінку потерпілого. Проте на розмір призначеного покарання така обставина не впливає, оскільки обвинуваченому призначено мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.115 КК. Підстав для призначення покарання з урахуванням положень ст.69 КК судова колегія не вбачає.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд правомірно визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог статей 50, 65 КК, врахувавши усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру пом`якшив обвинуваченому покарання. Обране в мінімальній межі санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Отже, підстав вважати покарання незаконним через його суворість колегія суддів не убачає, а тому наведені в цій частині в апеляційних скаргах заперечення є безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 в цій справі змінити, виключивши із мотивувальної частини вироку суду посилання про те, що диспозиція злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, передбачає можливість його вчинення лише з прямим умислом.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, - в той же строк від дня отримання ним повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4