Справа № 466/1591/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/1056/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:
Головуючого- судді - ОСОБА_2 ,
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоні Партизани Носівського району Чернігівської області, який до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 26 липня 2016 року,
з участю прокурора - ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18.01.2013 року.
Не погоджуючись із даним рішенням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. На його думку, він має право на умовно-дострокове звільнення в силу ч.2 ст.81 КК України, оскільки, як зазначав в суді першої інстанції, має батьків похилого віку, брата інваліда 2 групи, дружину, яка має 6 дітей, порушень і стягнень в установі ЛВК -30 не мав, має два заохочення, а також здобув технічну освіту.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, розглянувши матеріали судового провадження, перевіривши апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання, суд першої інстанції прийшов до переконання, що засуджений ОСОБА_6 не став на шлях виправлення.
Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, зокрема: 22.05.2000 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч.2 ст.81, ст.ст.44, 46-1 КК України на 2 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку 1 рік, та звільнений від покарання у зв`язку із актом амністії від 01.06.2000 року; 21.05.2001 року тим же судом за ч.2 ст.140, ст.ст.44, 45 КК України на 2 роки позбавлення волі умовно з іспитовим терміном 2 роки; 27.11.2001 року тим же судом за ч.3 ст.185, ст.71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі та звільнений 27.05.2005 року по відбуттю міри покарання; 21.08.2006 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч.2 ст.289, ст.69 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільнений 25.09.2008 року умовно-достроково на невідбутий термін 10 місяців 02 дні; 18.01.2013 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
В Личаківську виправну колонію (№30) прибув 08 червня 2013 року.
Згідно з характеристикою, наданою адміністрацією установи, до роботи на виробництві установи не залучався у зв`язку із скороченням обсягів виробництва та особистим небажанням працювати. Адміністрацією установи два рази заохочувався. У суспільно-корисній праці із метою покращення благоустрою участі не приймає, не вбачає у цьому необхідності. Достатнім рівнем навичок, необхідних для виконання даних робіт, не володіє. До майна та предметів, якими користується, ставиться байдуже.
Після закінчення у 2014 році навчання в Личаківському навчальному центрі №30 м. Львова і здобуття робітничої кваліфікації до занять за програмами диференційованого виховного впливу не долучається. Участі у просвітницьких заходах, що проводяться серед засуджених, не приймає.
Вимоги адміністрації виконує, правил внутрішнього розпорядку дотримується, але його правовірна поведінка на даний час можлива лише під контролем адміністрації. За характером - врівноважений, спокійний. На заходи виховного впливу реагує слабо. Соціально - корисні зв`язки на волі із родичами підтримує листуванням.
12 червня 2014 року комісією відмовлено у застосуванні ст.ст. 100, 101 КВК України як такому, що не стає на шлях виправлення (протокол №15). 25.12.2014 р. комісією відмовлено у застосуванні ст.ст. 82 КК України як такому, що не став на шлях виправлення (протокол №31).13.08.2015 р. комісією відмовлено у застосуванні ст. 81 КК України як такому, що не довів своє виправлення (протокол №15).
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпункті «а» п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише, зокрема, після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З огляду на приписи кримінального закону, зокрема ст.81 КК України, при вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, суду слід керуватися тим, що підставою для такого звільнення є не тільки відбуття засудженим певного строку покарання, а й наявність даних, які свідчать, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, зазначене положення закону є правом, а не обов`язком суду.
Проаналізувавши матеріали клопотання, колегія суддів приходить до переконання, що характеризуючі засудженого дані, зокрема те, що такий неодноразово судимий, раніше умовно-достроково звільнявся, відповідних висновків для себе не зробив, до роботи не залучався, свідчать про те, що ОСОБА_6 своєю поведінкою та ставленням до праці в повній мірі не довів процес позитивних змін та його готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Наявність батьків похилого віку, брата інваліда, дружини, двох заохочень та технічної освіти, на які покликається засуджений в обґрунтування своїх апеляційних вимог, не можуть визнаватися безумовною підставою для умовно-дострокового звільнення останнього та не свідчать про його виправлення.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що засудженому ОСОБА_6 слід відмовити у задоволенні поданого клопотання про його умовно-дострокове звільнення.
На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування не вбачається, відтак й для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 26 липня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18.01.2013 року, залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4