Справа № 755/3839/16-к
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" лютого 2016 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 розглянувши клопотанням заступника голови ліквідаційної комісії Дніпровського УП ГУ НП у м. Києва ОСОБА_2 про винесення додаткової ухвали щодо вирішення долі речових доказів по кримінальній справі відповідно до ст. 100 КПК України (у редакції 1960 року), -
У провадження Дніпровського районного суду м. Києва 25.02.2016 рокунадійшло дане клопотання заявника.
Автоматизованою системою документообігу суду, було визначено головуючого суддю ОСОБА_1 та передано матеріали 29.02.2016року.
Тож, суд, перевіривши виконання вимог КПК України, приходить до наступного.
У клопотанні заявник посилається на те, що вироком суду від 04.06.2002 року у справі № 13-396/02 ОСОБА_3 було засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, однак судом долю речових доказів, а саме грошових коштів у сумі 410 грн. та 740 доларів США, вирішено не було, тож останній просить суд, у порядку ст. 100 КПК України (у редакції 1960 року) винести додаткову ухвалу по цій кримінальній справі в якій вирішити долю речових доказів.
В той же час, ст. 100 КПК України (у редакції 1960 року) взагалі регламентує нагляд прокурора за законністю порушення кримінальної справи, тобто жодним чином не регулює питання врегулювання обставин вказаних у клопотанні, а саме долю речових доказів.
Апріорі, системний аналіз положень ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у реадкції 2012 року), ст. 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.
Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за
якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 року).
З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В той же час, на момент подання даного клопотання до суду заявником, а саме 25.02.2016 року, Кримінальний-процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кодексу N 4651-VI ( 4651-17 ) від 13.04.2012, ВВР, 2013, N 9-10, N 11-12, N 13, ст.88, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями Кримінального процесуального Кодексу України (у редакції 2012 року).
На підставі викладеного та керуючись ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у реадкції 2012 року), ст. 58 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 рокусуддя, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання заступника голови ліквідаційної комісії Дніпровського УП ГУ НП у м. Києва ОСОБА_2 про винесення додаткової ухвали щодо вирішення долі речових доказів по кримінальній справі відповідно до ст. 100 КПК України (у редакції 1960 року) - повернути заявнику.
Повернення клопотання не є перешкодою для повторного звернення до суду в межах територіальної юрисдикції якого було постановлено обвинувальний вирок стосовно засудженогов порядку Кримінального процесуального Кодексу України.
Постанова, яка набрала законної сили в порядку, визначеному Кримінально-процесуальним Кодексом України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.
С у д д я : ОСОБА_1