Ухвала іменем україни 22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2016 року, якою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Васильків Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у справі.
За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 засуджено та визнано винуватим у тому, що він, 20 липня 2015 року близько 08.50 год., керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Заводській 23-а у м. Узині, Білоцерківського району Київської області в напрямку м. Біла Церква, порушив вимоги п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху України в результаті чого допустив зіткнення з ОСОБА_5 , яка виїхала на велосипеді з другорядної дороги на його смугу руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2016 року вказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, якою вирок суду першої інстанції залишено без зміни через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Прокурор вважає, що ОСОБА_4 безпідставно не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а доводи його апеляційної скарги про це, апеляційним судом необґрунтовано залишено без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, та перевіривши додані до скарги судові рішення, касаційний суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів прокурора про необхідність, на його думку, призначення засудженому додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
За змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, проте вчинений з необережності, дані про особу засудженого, який раніше судимим не був, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, на обліку в наркологічному диспансері не перебував, одружений та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позицію потерпілої, яка жодних претензій до засудженого не мала та просила суворо його не карати, відсутність обставин, що обтяжують покарання, визнав обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання у виді позбавлення волі в розмірі, визначеному в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, приймаючи таке рішення суд взяв до уваги те, що в місці дорожньо-транспортної пригоди виїзд на головну дорогу з другорядної не був обладнаним жодним дорожнім знаком, що мала би врахувати потерпіла при виїзді на головну дорогу з огляду на п. 16.12 Правил дорожнього руху України, а також, що ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння не перебував.
На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_4 покарання, є обґрунтованим і необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67, 75 КК України.

Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, прокурор не погоджувався з вироком суду першої інстанції в частині не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважав, що в цій частині необхідно ухвалити свій вирок. Апеляційний суд належним чином перевірив такі доводи, детально їх розглянув і аргументовано відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України в цій частині, а тому підстав вважати обґрунтованими доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки його посиланням на необхідність призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у колегії суддів немає.

У касаційній скарзі не наведено обставин, передбачених ст. 412 КПК України, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили постановити законне та обґрунтоване судове рішення в цій справі.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2016 року, якою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3