АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/330/16 Справа № 183/6435/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року у відношенні ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України,
В с т а н о в и л а:
цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянство України, проживаючий по АДРЕСА_1 , судимий:

- 29.05.2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 190 КК України на 3 роки обмеження волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки,

- 16.10.2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 190, ч.4 ст. 70 КК України на 3 роки обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки,

засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання з покаранням, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

У відповідності до ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 27 лютого 2015 року приблизно о 12.00 годині знаходився в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , яку винаймав у ОСОБА_8 , де у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, що знаходилось в зазначеній квартирі, а саме: пральної машинки «Indesit» білого кольору, модель «IWS 5105 (ЕV) та бойлера об`ємом 80 літрів білого кольору, що належать ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 27 лютого 2015 року близько 12.00 години ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, попросив свого знайомого ОСОБА_9 , якому не повідомив про свої наміри, допомогти йому у перенесенні та завантаженні зазначених вище пральної машинки та бойлера до автомобіля, який чекав біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , на що останній погодився. ОСОБА_9 допоміг ОСОБА_7 завантажити пральну машинку та бойлер до багажнику автомобіля і таким чином, ОСОБА_7 таємно викрав вказане майно, що належить ОСОБА_10 , розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій майнову шкоду в розмірі 3947,40 грн.

Умисні дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

В апеляції прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2015 року та остаточно визначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. Крім того просить звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладанням певних обов`язків.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказав, що визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначивши йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, суд на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно призначив покарання у виді 4 років позбавлення волі. При цьому, суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_7 вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2015 року засуджений до покарання у виді 3 років обмеження волі, а тому при складанні зазначених різновидних покарань, виходячи з того співвідношення, яке встановлено для них у ст. 72 КК України, максимальне покарання не може перевищувати 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу чи інші докази на підтвердження доводів апеляційної скарги сторонами судового провадження подані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ прокурора на підтримку доводів своєї апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляції прокурора, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи і зіставивши із наявними матеріалами кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З матеріалів провадження вбачається, що судом вимоги вказаного закону виконані. ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині визнавав повністю, фактичні обставини справи не оспорював, згодився про недоцільність дослідження усіх доказів.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація їх дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження також встановлено, що суд при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК України та призначив йому покарання з урахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У зв`язку з вищевикладеним, вимоги прокурора про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, за скоєне правопорушення, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому остаточного покарання, то вони, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегії суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Також, слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Проте, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначивши йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки, суд першої інстанції на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно визначив йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. При цьому, судом не було враховано те, що ОСОБА_7 вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2015 року засуджений до покарання у виді 3 років обмеження волі, а тому при складанні зазначених різновидних покарань, виходячи з того співвідношення, яке встановлено у ст. 72 КК України, максимальне покарання у цьому випадку не може перевищувати 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Оцінюючи зміст оскаржуваного вироку суду, колегія суддів зазначає, що вищевказаним рішенням правильно застосовані норми ч. 4 ст. 70 КК України, але судом фактично не враховано, що в порушення вимог ст. 72 КК України, не було приведено у відповідність до закону України про кримінальну відповідальність, покарання призначене у виді обмеження волі.

Таким чином апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду зміні у частині призначення покарання.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року, відносно ОСОБА_7 , у частині призначення покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом повного складання цього покарання з покаранням, призначеним вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року, остаточно призначивши ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У решті вказаний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду: