АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/850/16 Справа № 203/679/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі кримінальне провадження № 0000417, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 лютого 2016 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2016 року, яким

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Березин Криничанського району Дніпропетровської області, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, не працюючий, не одружений, проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

10 червня 2015 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до штрафу у розмірі 510 грн.,

засуджений за ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до вимог закону вирішено питання про долю речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:
Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи кваліфікації дій та обґрунтованості засудження обвинуваченого, ставить питання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. На думку апелянта, призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає вимогам ст.65 КК України та підлягає зміні з огляду на те, що обвинувачений не має судимості, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, дійшов повного порозуміння з потерплою, співпрацював зі слідством та надав згоду на розгляд справи за скороченим провадженням без дослідження доказів у відповідності до ч.3 ст.349 КПК України. Вважає, що звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням в повній мірі буде достатнім для виправлення обвинуваченого та забезпечить попередження вчинення ним нових злочинів.

ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що 09 лютого 2016 року близько 18 години 10 хвилин біля будинку № 1-б по вул. Привокзальній у м. Дніпропетровську відкрито, повторно, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, шляхом ривка заволодів жіночою сумкою раніше йому не знайомої ОСОБА_10 вартістю 200 грн., в якій знаходились належні потерпілій грошові кошти у сумі 130 грн., мобільний телефон «Samsung E1200», мобільний телефон «Samsung S5830», а також net-book «Acer one D210», загальна ринкова вартість яких складає 3 628 грн. 88 коп. В результаті неправомірних дій ОСОБА_8 потерпіла впала на землю та отримала тілесні ушкодження у вигляді забою голеностопу лівої ноги, який відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. ОСОБА_8 , утримуючи при собі вказане майно потерпілої, побіг у напрямку будинку АДРЕСА_2 , де був затриманий свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, позицію захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, просив звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України, зазначив, що судом не зараховано у строк відбування покарання час тримання під вартою ОСОБА_8 до обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та повною мірою не вирішено питання про долю речових доказів; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який повністю підтримав апеляцію захисника; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважає, що призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_8 у скоєнні злочину, за який він засуджений, повністю відповідають матеріалам кримінального провадження, підтверджені ретельно дослідженими у судовому засіданні доказами та є правильними. Фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_8 та юридична кваліфікація дій обвинуваченого учасниками судового провадження не оскаржуються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про зміну вироку та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні особі покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 червня 2015 року за ч.3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. (а.п.116). Згідно з долученою до матеріалів кримінального провадження квитанцією штраф був оплачений ОСОБА_8 16 червня 2015 року (а.п. 117). За вимогами п.5 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до основного покарання у вигляді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання не вчинять нового злочину. Наведене свідчить про те, що попередня судимість ОСОБА_8 не погашена в установленому законом порядку, оскільки він вчинив новий злочин 09 лютого 2016 року, тобто протягом одного року з дня відбуття покарання у вигляді штрафу 16 червня 2015 року. З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 є особою, яка не має судимостей.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_8 вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, а також особу обвинуваченого, раніше судимого, перебуваючого під наглядом психіатра, не працюючого, який за місцем проживання характеризується негативно. Щире каяття у вчиненому злочині суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 ; обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 може бути досягнуто лише в умовах ізоляції останнього від суспільства.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, з урахуванням зазначених обставин, у тому числі тих, на які посилається у апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, а також дані про особу ОСОБА_8 , раніше судимого, який не працює, негативно характеризується за місцем проживання, до якого при призначенні покарання за попереднім вироком вже застосовувалася ст. 69-1 КК України. На переконання колегії суддів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 свідчать про наявність у нього стійких позицій на скоєння злочинів і небажання стати на шлях виправлення, що судом першої інстанції було належним чином враховано при призначенні виду і розміру покарання. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 2 статті 186 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є справедливим та відповідатиме вимогам ч.2 ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_7 щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням. Із зазначених підстав апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо речових доказів та рішення про залік досудового тримання під вартою. Вказана вимога закону судом першої інстанції при ухваленні вироку належним чином не виконана. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 537, 539 КПК України, якщо судом першої інстанції не вирішені питання, в тому числі, щодо речових доказів та рішення про залік досудового тримання під вартою, вони вирішуються судом, який ухвалив вирок, в порядку його виконання за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Таким чином, вирішення питання, зазначеного захисником в суді апеляційної інстанції, законодавцем віднесено до компетенції суду першої інстанції, який ухвалив вирок, у зв`язку з чим доводи захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають. За вимогами ч.1 ст.392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судом першої інстанції і не набрали законної сили. Оскільки судом першої інстанції не приймалось рішення щодо зазначених захисником ОСОБА_7 питань щодо речових доказів та рішення про залік досудового тримання під вартою, суд апеляційної інстанції не має підстав для його перегляду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для зміни чи скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4