Справа № 127/7466/15-к
Провадження № 1-кп/127/696/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.01.2015 р. за № 0000064 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Солдат військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) ОСОБА_5 в серпні 2014 року призваний під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Під час виконання своїх службових обов`язків солдат ОСОБА_5 відповідно до п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та Законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові. Сумлінно і чесно виконувати накази начальника, стримувати інших й самому не допускати негідних вчинків.

Згідно зі ст. 37 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконувати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

20.01.2015 р. на підставі наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 за № 270 ДСК від 27.12.2014 р. в приміщенні штабу майором ОСОБА_7 військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , в тому числі й солдату ОСОБА_5 було віддано усний наказ про вибуття до зони проведення антитерористичної операції. Проте, будучи невдоволеним відданим наказом, солдат ОСОБА_5 відкрито відмовився його виконувати. В подальшому після відмови виконання вищевказаного усного наказу заступника начальника штабу ОСОБА_7 солдат ОСОБА_5 в приміщенні кабінету начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 написав та подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_9 з відмовою вибувати до зони проведення АТО для виконання службово-бойових завдань.

Таким чином, молодший солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 20.01.2015 р. в приміщенні штабу військової частини НОМЕР_1 відкрито відмовився виконати усний наказ заступника начальника штабу майора ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що він приїхав із зони проведення АТО і в нього почались проблеми зі здоров`ям, тому він почав лікуватись, після чого його направили до лікарні МВС, де йому виписали лікарняний. Потім йому повідомили про необхідність поїздки до зони проведення АТО, однак він повідомив про наявну в нього хворобу і написав відповідне пояснення. Наказ про необхідність поїздки до зони проведення АТО доводився в усній формі. У зв`язку з даним наказом він написав рапорт, в якому повідомляв, що не поїде до зони проведення АТО.

Він хворів на фурункульоз протягом двох місяців, у зв`язку із захворюванням в нього постійно боліла голова, він відчував втомленість. Його стан здоров`я перешкоджав йому пересуватись.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що на території військової частини він доводив, в тому числі й до ОСОБА_10 наказ. Наказ доводився в складі підрозділів, в переліку вказана кількість особового складу під час його доведення. Після ознайомлення з наказом ОСОБА_11 повідомив, що не може вибути до зони проведення АТО за станом здоров`я, однак підтверджуючих документів не було у зв`язку з чим він попросив ОСОБА_10 написати відповідний рапорт.

Виїзд був спланований, але військовослужбовці, які не могли їхати за станом здоров`я, направлялась до зони проведення АТО в кінці січня.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що 13.01.2015 р. до неї звернувся ОСОБА_11 і вона дала йому направлення до лікарні МВС. Листок непрацездатності було відкрито з 14 по 19 січня, після чого ОСОБА_11 повернувся у військову частину. Повторно вона ОСОБА_10 не оглядала, оскільки ним було надані медичні документи про закінчення лікування. До лютого ОСОБА_11 до медичної частини військової частини не звертався.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що після оголошення наказу про відправку до зони проведення АТО до нього прийшов ОСОБА_11 , який сказав, що не може їхати, на що він сказав, щоб той написав відповідний рапорт. При цьому він попередив ОСОБА_10 про кримінальне відповідальність за невиконання наказу.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_11 звернувся до неї наприкінці грудня 2014 року зі скаргою на захворювання на волосяній частині голови. Вдруге він звернувся в січні 2015 року за направленням військової частини у зв`язку з чим було відкрито листок непрацездатності. До направлення було надано клопотання про проведення амбулаторного лікування. ОСОБА_14 за результатами проведених аналізів було призначено антибіотикову терапію. 19.01.2015 р. ОСОБА_11 з`явився на контрольний огляд, сказав, що скарг в нього немає і листок-звільнення було закрито. Після закриття листка-звільнення ОСОБА_11 більше не звертався.

ОСОБА_11 був працездатний, але рецидив захворювання не виключався.

Судом також було досліджено й інші докази, зібрані у справі, а саме:

-копію рапорту ОСОБА_5 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 , згідно з яким ОСОБА_5 повідомляв, що відмовляється їхати в зону АТО у зв`язку зі станом здоров`я та не введення в державі військового становища;

-витяг з наказу т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 № 270 ДСК від 27.12.2014 р., відповідно до якого наказано здійснити марш силами резерву військової частини у складі: управління полку, патрульного батальйону, батальйону оперативного призначення, 3 стрілецького батальйону, роти бойового та матеріального забезпечення, вузла зв`язку, медичного пункту;

-медичну характеристику від 28.03.2015 р., згідно з якою ОСОБА_5 знаходиться під медичним наглядом в/ч НОМЕР_1 з 08.08.2014 р. по дачу видачі характеристики, звертався за медичною допомогою з 14.01.2015 р. по 19.01.2015 р. амбулаторне лікування у поліклініці СМЗ УМВС України у Вінницькій області з діагнозом: остеофолікуліт; з 03.02.2015 р. по 18.02.2015 р. стаціонарне лікування у ВОШВД з діагнозом: фурункульоз;

-копію довідки за підписом т.в.о. першого заступника командира в/ч НОМЕР_1 начальника штабу ОСОБА_15 від 14.10.2014 р., відповідно до якої військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 НГ України ОСОБА_5 відповідно до розпорядження командувача Національної Гвардії України знаходився (знаходиться) у службовому відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції з 02.10.2014 р. по дачу її видачі;

-довідку за підписом т.в.о. першого заступника командира в/ч НОМЕР_1 начальника штабу ОСОБА_7 від 21.11.2014 р., згідно з якою ОСОБА_5 в період з 02.10 по 17.11.2014 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Луганській області;

-довідку за підписом начальника лікарні на 75 ліжок (з поліклінікою) УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_16 від 25.06.2015 р. за № 20/2-116, відповідно до якої ОСОБА_5 з 14.01.2015 р. по 19.01.2015 р. перебував на амбулаторному лікуванні у вказаній лікарні;

-відповідь на клопотання за підписом лікаря-дерматолога Вінницького обласного шкірно-венеричного диспансеру ОСОБА_17 , в якій описано анамнез захворювання ОСОБА_5 , симптоматику та перебіг захворювання, а також динаміку його розвитку;

-копію військового квитка на ім`я ОСОБА_5 , з якого випливає, що 07.08.2014 р. останній був зарахований до в/ч НОМЕР_1 на підставі наказу № 187 і з 20.08.2014 р. по 28.07.2015 р. був у складі в/ч НОМЕР_1 на посаді стрільця на підставі наказу № 204;

-копію медичної карти на ім`я ОСОБА_5 , в якій описано звернення останнього з приводу захворювання, анамнез захворювання, його динаміку, призначене лікування та рекомендації після закінчення лікування;

-копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_5 , відповідно до якої останній був госпіталізований з 03.02.2015 р. по 18.02.2015 р. з діагнозом: фурункульоз.

Аналізуючи показання обвинуваченого, свідків, зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що з 07.08.2014 р. ОСОБА_5 був зарахований до складу в/ч НОМЕР_1 на підставі наказу № 187. Дана обставина підтверджується наданою стороною захисту копією військового квитка обвинуваченого. Разом з тим, належним чином завіреної копії відповідного наказу суду надано не було. Також суд приймає до уваги, що сторонами кримінального провадження суду не було надано копію наказу № 204 від 20.08.2014 р. про зарахування ОСОБА_5 на посаду стрільця в/ч НОМЕР_1 . Разом з тим, суд враховує, що в наданій суду копії рапорту ОСОБА_5 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 обвинуваченим зазначено, що рапорт написано солдатом ОСОБА_5 стрільцем 2 відділення 3 взводу батальйону оперативного призначення на бронетранспортерах. Відомості, викладені у рапорті в цій частині сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не заперечувались. Крім того, прикріплення ОСОБА_5 до вказаного відділення підтверджується і наданою суду медичною та службовою характеристикою на ОСОБА_5 .

Суд враховує, що з абзацу другого пункту 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України випливає, що наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
В судовому засіданні встановлено, що 27.12.2014 р. т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 видано наказ № 270 ДСК, відповідно до якого на підставі розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.12.2014 р. за № 2/2-318т наказано здійснити марш силами резерву військової частини у складі: управління полку, патрульного батальйону, батальйону оперативного призначення, 3 стрілецького батальйону, роти бойового та матеріального забезпечення, вузла зв`язку, медичного пункту. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що наказ № 270 ДСК від 27.12.2014 р. ним було доведено особовому складу в/ч НОМЕР_1 в складі підрозділів в усній формі. Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні факту доведення до його відому вказаного наказу не заперечував, однак повідомив, що не може їхати в зону проведення АТО і написав відповідне пояснення. Дана обставина, окрім показань обвинуваченого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 , підтверджується копією його рапорту на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 , а також показаннями свідка ОСОБА_8 .

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт належного доведення до ОСОБА_5 наказу № 270 ДСК від 27.12.2014 р.

Згідно з абзацом третім пункту 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.
Обвинувачений ОСОБА_5 як на підставу для припинення його кримінального переслідування посилався на те, що він не міг виконати наказ з об`єктивних причин, а саме: за станом здоров`я, про що ним було подано відповідний рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 . В якості підтвердження даної обставини захисником обвинуваченого надано суду копію відповіді на клопотання за підписом лікаря Вінницького обласного шкірно-венеричного диспансеру ОСОБА_17 , а також копію медичної картки на ім`я ОСОБА_5 . Однак, суд приймає до уваги, що свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що 13.01.2015 р. до неї звернувся ОСОБА_5 зі скаргами на стан здоров`я і вона видала останньому направлення до лікарні МВС. Листок непрацездатності у ОСОБА_5 було відкрито з 14 по 19 січня 2015 року, після чого той повернувся до військової частини. Повторно вона ОСОБА_5 не оглядала, оскільки ним було надано медичні документи про закінчення лікування. В подальшому до лютого ОСОБА_5 до медичної частини не звертався. Вказані показання свідка ОСОБА_12 узгоджуються з відомостями, викладеними у довідці за підписом начальника лікарні на 75 ліжок (з поліклінікою) УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_16 від 25.06.2015 р., а також у виписці з медичної картки стаціонарного хворого від 18.02.2015 р.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомила, що наприкінці грудня 2014 року до неї звернувся ОСОБА_5 зі скаргою на захворювання на волосяній частині голови і вдруге він звернувся в січні 2015 року за направленням військової частини з клопотанням про проведення амбулаторного лікування. За результатами проведених аналізів ОСОБА_5 було призначене відповідне лікування, після закінчення якого закрито листок-звільнення. ОСОБА_5 були надані відповідні рекомендації. Відомостей, які б свідчили про те, що у зв`язку із захворюванням ОСОБА_5 не має можливості виконувати свої службові обов`язки суду надано не було.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 непокори. Разом з тим, при вирішенні питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого суд приймає до уваги наступне.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Аналогічні положення закріплені й у ст. 1 Закону України «Про оборону», зі змісту якої випливає, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оборону» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Зі змісту ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну справу та мобілізацію» випливає, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Рішення про часткову мобілізацію було прийняте на підставі Указу в.о. Президента України від 17.03.2014 р., який був затверджений Законом України від 17.03.2014 р. за № 1126-VII. Вказаний Закон відповідно до ч. 2 набирає чинності з дня його опублікування, Закон було опубліковано 18.03.2014 р. в газеті «Голос України» за № 49. В подальшому Президентом України видавались укази про часткову мобілізацію, які затверджувались Верховною Радою України. Станом на 21.05.2015, тобто в час вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, рішення про завершення особливого періоду не ухвалювалось.

Також суд враховує, що в розумінні ст. 83 Закону України «Про мобілізаційну справу та мобілізацію» оголошена мобілізація не є цільовою, а тому суд вважає, що інкримінований ОСОБА_5 злочин останнім було вчинено в особливий період.

При цьому суд враховує, що ч. 3 ст. 4 КК України регламентовано, що часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 р. норму ст. 402 КК України було викладено в новій редакції, в тому числі й добавлено в якості кваліфікуючої ознаки вчинення злочину в особливий період. Вказаний Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і був опублікований 04.03.2015 р. в газеті «Голос України» за № 39, тобто набув чинності після вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину.
Зі змісту ч. 2 ст. 5 КК України випливає, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України (в редакції закону від 04.03.2015 р.), за ознаками непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Керуючись ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України (в редакції від 04.03.2015 р.), та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно з ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: