Провадження №11-кп/772/865/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2015 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2015 року, якою відмовлено у задоволені заяви про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на п`ятнадцять років позбавлення волі

ОСОБА_8 , 1960 року народження, засудженого вироком Одеського обласного суду від 17 липня 1998 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 142, ст. 93 п. а, е, г, з, і, ст. 42 КК України 1960 року до остаточної міри покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна у дохід держави. Постановою Одеського обласного суду від 26 липня 2000 року замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі з відбуттям покарання у тюрмі суворого режиму,

в с т а н о в и в:
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2015 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на п`ятнадцять років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу повернути на новий розгляд для прийняття законного рішення. Просить проявити гуманність, врахувати, що він є інвалідом ІІ групи.
Заслухавши суддю доповідача, виступ адвоката ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги свого підзахисного, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. 2, 3 ст. 74 КПК України.
Згідно ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Відповідно до положень ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за умисне вбивство при обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.
Конституційний Суд України у Рішенні від 29.12.1999 року № 11-рп/99 визнав неконституційними положення ст. 24 Загальної частини та санкції статей Особливої частини КК України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.
На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року, положення якого мали зворотну дію в часі. Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.
Цим Законом були комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання, таким видом покарання як довічне позбавлення волі.
Так як довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення цього Кодексу із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 року, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Одеського обласного суду від 17 червня 1998 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 142 ч. 3, ст. 93 п. а, г, е, з, і, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 26 серпня 1999 року вирок залишено без змін.
26 червня 2000 року Одеським обласним судом приведено у відповідність з Законом № 1483-ІІІ вирок щодо ОСОБА_8 та замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-ІІІ, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари. При цьому наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк 15 років.
В пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26.01.2011 року у справі про заміну смертної кари довічним позбавлення волі після Рішення від 29.12.1999 року зазначено, що Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
В даному Рішенні Конституційний Суд України виходив з того, що в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який уповноважений лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Рішення Верховного Суду України по конкретних справах, в яких засудженим міра покарання у виді довічного позбавлення волі була замінена на 15 років позбавлення волі, стосуються тих засуджених, які вчинили злочини після визнання неконституційним такого виду покарання, як смертна кара і до набрання чинності Законом про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, тобто у період часу з 29 грудня 1999 року, коли було прийняте рішення Конституційним Судом, і до 24 години 04 квітня 2000 року, коли набув чинності Закон України від 22 лютого 2000 року.
Після винесення вироку щодо ОСОБА_8 не приймались закони про пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини.
Частиною 1 ст. 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, ОСОБА_8 раніше вже звертався до суду з заявою про приведення у відповідність щодо нього вироку, і постановою Староміського районного суду Вінницької області від 23 червня 2011 року йому було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2011 року постанова залишена без змін.
За таких обставин доводи засудженого про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.
Керуючись ст. 405, 407 КПК України, суд

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2015 року, якою відмовлено у задоволені його заяви про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на п`ятнадцять років позбавлення волі без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підписи) ОСОБА_3
ОСОБА_4
Згідно оригіналу.
Суддя: