Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

з участю прокурора ОСОБА_9,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні 06 жовтня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_3 на вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року.

Вказаним вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого, останній раз за вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 15 лютого 1996 року за ч. 4 ст. 117 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років (постановою Дніпровського районного суду м. Херсону від 18 грудня 2001 року його дії перекваліфіковано з ч. 4 ст. 117 КК на ч. 4 ст. 152 КК); 13 червня 2008 року звільненого за відбуттям покарання,

засуджено: за ч. 4 ст. 152 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; за ч. 3 ст. 153 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Стягнуто із засудженого на користь потерпілої ОСОБА_4 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до вимог КПК 1960 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 грудня 2008 року близько 16.30 год., знаходячись у квартирі АДРЕСА_1 застосувавши фізичне насильство, вступив у статеві зносини з малолітньою ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Крім того, ОСОБА_1, знаходячись у тому ж місці, погрожуючи застосувати фізичне насильство до малолітньої ОСОБА_4, задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом.

У касаційних скаргах засуджений та захисник, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просять судові рішення скасувати і закрити справу. Свої вимоги обґрунтовують тим, що судом не доведена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих злочинів. При цьому вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту та однобічність досудового і судового слідства. Зазначають про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційних скарг, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року під час вирішення питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370 -372 цього Кодексу. За змістом зазначеної норми закону такими підставами є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року не підлягають, а неповнота судового слідства, на яку посилаються скаржники, згідно зі ст. 367 КПК 1960 року є підставою для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.

За ст. 323 цього Кодексу вирок є обґрунтованим, якщо його постановлено на підставі матеріалів, повно зібраних, усебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку має бути проаналізовано й оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази, які можуть як підтверджувати висновок суду, так і спростовувати його.

Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК, та правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими сукупністю доказів, розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку.

Зокрема, ці висновки підтверджуються показаннями: потерпілої ОСОБА_4, яка в судовому засіданні зазначила, що 09 грудня 2008 року її сусід ОСОБА_1 під надуманим приводом пограти в карти покликав до своєї кімнати. Далі він зачинив двері та, завдавши декількох ударів рукою по обличчю, зґвалтував її, а також задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом; свідка ОСОБА_5 - матері потерпілої, яка показала, що в день вчинення злочинів її дочка прийшла до дому в пригніченому стані. Під час бесіди остання розповіла матері про обставини вчинення злочинів. При цьому свідок стверджувала, що після розмови з дочкою вона намагалась затримати засудженого, щоб викликати міліцію, однак останній наніс їй декількох ударів та втік. Сумніватись у достовірності показань потерпілої у суду не було підстав, оскільки вони є детальними та послідовними, незмінними по суті протягом усього досудового й судового слідства. Крім того, ці показання не виступали основними доказами винуватості засудженого у вчиненні злочинів та відповідно до вимог кримінально-процесуального закону були оцінені судом у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи. Зокрема, винуватість ОСОБА_1 також підтверджується даними, що містяться у висновках імунологічних експертиз № 867/2008-ім, № 868/2008-ім, № 840/2008-ім, № 841/2008-ім від 22 січня 2009 року, № 540/2014-ім від 05 травня 2014 року, цитологічних експертиз № 443м/2009ц від 16 січня 2009 року, № 444м/2009ц від 23 січня 2009 року, а також у висновку судово-медичної експертизи № 1346 від 24 грудня 2008 року.

Слід зазначити, що із показань ОСОБА_1, даних ним в ході досудового слідства вбачається, що він вступав у статеві зносини з малолітньою ОСОБА_4 як в природний, так і неприродний спосіб, проте робив це з її ініціативи. Аналогічні відомості містяться у власноручно складених ОСОБА_1 заявах та скаргах прокурору Львівської області від 14 березня 2009 року та секретаріату президента України від 22 березня 2009 року.

Що стосується тверджень засудженого та захисника про незаконність судових рішень унаслідок того, що безпосередньо в суді не були допитані всі свідки у справі, є також неспроможними, оскільки у зв'язку із надходженням справи щодо ОСОБА_1 на розгляд до Старосамбірського районного суду через п'ять років після закінчення досудового слідства, зміною місця проживання, прізвищ, смерті частини свідків, допит їх у судовому засіданні, незважаючи на вжиті судом заходи, був неможливим. Крім того, ці свідки не були безпосередніми свідками подій, а тільки мали відомості про поведінку засудженого та потерпілої, обставини їх життя, а тому доказового значення не мають і у вироку не наводяться.

У результаті перевірки матеріалів справи не виявлено даних стосовно того, що під час збирання та процесуального закріплення доказів було допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та даних, які би давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у справі докази; не виявлено й таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодили чи могли би перешкодити суду повно, всебічно розглянути справу й постановити законний та обґрунтований вирок.

Крім того, зазначені доводи, на які в касаційній скарзі посилаються засуджений та захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх з'ясував і мотивовано відмовив у задоволенні цих доводів, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційні скарги засудженого та захисника задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8