АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1521/15 Справа № 201/7849/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000360 від 29 січня 2015 року, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
яку засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України,

за участю:

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченої: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано виною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень, та звільнено від його відбування вказаного покарання у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначено їй покарання з випробуванням, призначивши їй іспитовий строк два роки та поклавши на неї обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_7 приблизно у грудні 2006 року, не маючи будь-яких законних підстав на отримання пенсії відповідно до чинного законодавства України з пенсійного забезпечення, переслідуючи корисливий мотив, вирішила заволодіти коштами Пенсійного фонду України, шляхом шахрайства та використання завідомо підроблених документів.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991. № 1788-ХІІ (зі змінами та доповненнями, чинними станом на 2008 рік), право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років, а також відповідно до ст. 13 п. а) абз. 2 вказаного Закону України, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст. 12 зазначеного Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , яка в дійсності працювала з 15.05.1978 до 01.09.1978 бригадиром цеха №1 Дніпропетровського виробничого взуттєвого об`єднання, а в період з 01.09.1978 до 05.05.1982 навчалася на денному відділенні Київського технологічного інституту легкої промисловості і не мала трудового стажу, який би надавав їй право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах після досягнення нею віку 51 років, діючи умисно, із корисливих мотивів, за невстановлених обставин отримала від невстановленої особи завідомо підроблені документи:

- трудову книжку серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , до якої внесені завідомо неправдиві відомості про те, що вона нібито працювала на Дніпропетровському метизному виробничому об`єднанні, реорганізованому у ВАТ «Червоний Профінтерн» в період часу, з 01.02.1974 до 30.12.1996;

- довідку про заробіток обчислення пенсії № 1022 від 15.06.2006, видану ВАТ «Червоний Профінтерн» на ім`я ОСОБА_7 , до якої були внесені завідомо неправдиві відомості про те, що вона нібито працювала на вказаному підприємстві в період часу з 1992 року до 1996 року;

- довідку, що уточнює особливий характер роботи або умов праці, необхідні для призначення пільгової пенсії № 08/78 від 19.05.2006, видану ВАТ «Червоний Профінтерн» на ім`я ОСОБА_7 , до якої були внесені завідомо неправдиві відомості про те, що вона нібито працювала на вказаному підприємстві на посаді терміста нагрівальних печей в період з 15.05.1978 по 05.05.1982;

- заяву про призначення пенсії від 20.12.2006 р. виконану від імені ОСОБА_7 .

Після чого ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність та усвідомлюючи злочинність своїх дій, 20.12.2006 р. надала до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Дніпропетровська, розташованого за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1 а, вищезазначені завідомо підроблені документи, які стали підставою для призначення ОСОБА_7 , згідно з протоколом Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Дніпропетровська № 1955 від 27.12.2006 р., пенсії за віком на пільгових умовах у розмірі 803,95 гривень щомісяця, починаючи з 03.12.2006 р., з подальшими перерахуваннями розміру пенсії, передбаченими чинним законодавством України, і тим самим ОСОБА_7 використала завідомо підроблені документи та заволоділа таким чином шляхом обману грошовими коштами Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Дніпропетровська.

Продовжуючи скоєння злочинів, спрямованих на використання завідомо підроблених документів та заволодіння шляхом обману грошовими коштами Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Дніпропетровська, ОСОБА_7 , діючи умисно, з єдиним злочинним умислом, із корисливих мотивів, у період часу з грудня 2006 року до лютого 2015 року включно, щомісячно отримувала нараховану їй пенсію за віком, заволодівши таким чином шляхом шахрайства грошовими коштами УПФУ в Жовтневому районі міста Дніпропетровська на загальну суму 148753,84 гривень, що підтверджено висновком судово-економічної експертизи № 1224/1225-15 від 01.04.2015 року.

Таким чином, ОСОБА_7 у період з 2007 до 2015 року шляхом обману заволоділа майном, що належало Управлінню Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Дніпропетровська, а саме: грошовими коштами у сумі 148 753,84 грн., що складає 370 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент вчинення злочину та, відповідно до примітки 3 до ст. 185 КК України, є великим розміром, після чого розпорядилася ними на свій розсуд.

Вказаними діями обвинувачена ОСОБА_7 вчинила злочини, передбачені ч. 4 ст. 358 та ч. 3 ст. 190 КК України, а саме, використання завідомо підроблених документів та заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною за ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України та призначити їй покарання: за ч. 3 ст. 190 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, звільнивши обвинувачену від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, призначивши іспитовий строк 3 роки та поклавши на неї обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України; за ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень, звільнивши обвинувачену від його відбування у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, прокурор просить стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, використані для проведення під час досудового розслідування судово-почеркознавчих експертизи, вартістю 613,80 грн. та 920, 25 грн. та судово-економічної експертизи, вартістю 492,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, на думку прокурора, призначаючи обвинуваченій мінімальне покарання за ч. 3 ст. 190 КК України, суд не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 вчиняла тяжке кримінальне правопорушення протягом 9 років, чим спричинила державі шкоду у великих розмірах 148753,84 грн., з яких відшкодувала лише 20000 грн.

На переконання прокурора, призначене покарання та іспитовий строк не є достатніми та необхідними для виправлення обвинуваченої і запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Поряд з цим, прокурор вказує на те, що суд, всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 118, ст. 122, п. 13 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, при ухваленні вироку відмовив у стягненні процесуальних витрат, зазначених в обвинувальному акті, що є істотним порушенням вимог КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляції, думку обвинуваченої та її захисника, які вважали,що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляція прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, в апеляційному порядку не заперечується.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не виявлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в зазначеному кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та обґрунтованість призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 3 ст. 190 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення особи від відбування покарання повинно бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченій ОСОБА_7 призначено з дотриманням вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, при визначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання суд першої інстанції виходив зі ступеня тяжкості скоєних нею злочинів, один з яких відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а інший до тяжких, особи обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, вину визнала у повному обсязі, щиро розкаялась у скоєному, частково відшкодувала заподіяну шкоду, що суд відніс до пом`якшуючих її покарання обставин.

Поряд з цим, обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 суд з достатньою повнотою врахував усі обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченою злочинів, дані про її особу та обставини, що впливають на покарання.

Призначене ОСОБА_7 покарання як за ч. 3 ст. 190, так й за ч. 4 ст. 358 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України і є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що суд також навів переконливі докази про необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного їй покарання за ч. 3 ст. 190 КК України на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, визначений вироком суду іспитовий строк, на переконання колегії суддів, відповідає меті покарання.

Щодо вимог прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання за ч. 4 ст. 358 КК України, які жодним чином не обґрунтовані в апеляційній скарзі, колегія суддів не може визнати слушними.

Так, ч. 4 ст. 358 КК України передбачає покарання, зокрема, у виді штрафу в розмірі до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 53 КК України, розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

З огляду на те, що суд не вийшов за межі можливого для призначення покарання у вигляді штрафу, враховуючи, що вказані обставини прокурором фактично не оскаржуються, підстав для призначення більш суворого покарання колегія суддів не вбачає.

Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_7 звільнено від призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України покарання, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, що прокурор також не оскаржує, призначення більш суворого покарання, на думку колегії суддів, не є доцільним.

З огляду на викладене, визнати аргументованими доводи прокурора про невідповідність призначеного судом ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості скоєних нею кримінальних правопорушень та її особі колегія суддів не може.

Безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, колегія суддів вважає також й доводи прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, під яким згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України вважаються незастосування або неправильне застосування вимог КПК, що перешкодило або могло перешкодити суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Проте, в апеляційній скарзі прокурора є лише посилання на те, що суд відмовив у стягненні процесуальних витрат, тоді як доводів відносно того, яким чином таке порушення перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, в скарзі не наведено.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд не відмовив у стягненні процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а лише залишив вказане питання без розгляду, що не позбавляє прокурора звернутись до суду в порядку ст. 539 КК України.

За таких обставин, погодитись з позицією прокурора й в цій частині колегія суддів не може.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляції мотивів не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року, яким засуджено ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді апеляційного суду :
------------------- ------------------ -----------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4