Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: секретаря судового засідання за участю: прокурора потерпілих представника потерпілих захисника засудженого ОСОБА_23 ОСОБА_24., ОСОБА_25., ОСОБА_26., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
переглянула в судовому засіданні вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2014 року й ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_10 за касаційними скаргами прокурора ОСОБА_27 який брав участь у розгляді кримінального провадження, представника потерпілих ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2014 року

ОСОБА_10,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Хмельницького, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки визначено виконувати реально.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 8 139,91 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 червня 2015 року відмовлено у задоволенні апеляційних скарг прокурора, представника потерпілих та захисників. ОСОБА_10 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 286 КК на підставі п. п. «в», «г» статей 1, 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 18 квітня 2014 року.

Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнано винним і засуджено за те, що він 20 серпня 2013 року о 23.15 год. керуючи належним ОСОБА_11 автомобілем «Toyota RAV-4», державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по вул. М. Рибалка в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Прибузької до вул. Зарічанської, в порушення п. 12.4 Правил дорожнього руху України зі швидкістю 120,7 км/год, в районі заїзду до ТРЦ «ОАЗИС», в порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху, яку він об'єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та, здійснюючи по крайній правій смузі руху випередження невстановленого транспортного засобу, що рухався в попутному напрямку в крайній лівій смузі руху з меншою швидкістю, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12, який перетинав проїзну частину вулиці М. Рибалко поза межами пішохідного переходу зліва на право по ходу руху автомобіля.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду безпідставно відмовив в повторному допиті свідків та дослідженні доказів у провадженні, належним чином не обґрунтував висновки про відсутність в діях ОСОБА_10 порушень п. 2.9, 18.1 ПДР. Зазначає, що апеляційний суд не врахував вимог, викладених в ухвалі ВССУ від 03 березня 2015 року та належним чином не перевірив і не надав оцінки всім доводам апеляційних скарг його та представника потерпілих. Стверджує, що неправильно встановлені судом фактичні обставини справи, потягли за собою безпідставне застосування закону про амністію.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_8 порушує питання про скасування судових рішень через істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі ОСОБА_10 через м'якість і про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що ухвала апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог ВССУ та не дослідив докази на підтвердження доводів апеляційних скарг. Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідків, які зазначили, що ОСОБА_12 переходив проїзну частину поблизу пішохідного переходу, безпідставно виключив алкогольне сп'яніння та застосував закон про амністію. Зазначає про порушення права потерпілого ОСОБА_7 на участь у розгляді кримінального провадження апеляційним судом, не вирішення заявлених сторонами клопотань.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення, посилаючись на відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, недопустимість доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на невідповідність вироку суду вимогам кримінального процесуального закону, оскільки він, на його думку, постановлений на припущеннях та домислах. Також захисник вказує, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 419 КПК та не надав оцінки всім доводам його апеляційної скарги.

На касаційну скаргу захисника ОСОБА_13 від потерпілої ОСОБА_6 надійшли заперечення, в яких вона просить скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_9, який підтримав свою касаційну скаргу та заперечував проти задоволення інших скарг, думку представника потерпілих ОСОБА_8 та прокурора, які підтримали доводи своїх скарг та просили відмовити у задоволенні скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Фактичні обставини кримінального провадження, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, чим, зокрема, обґрунтовуються касаційні скарги у цьому провадженні, були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанцій і перегляду у касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК не підлягають.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку щодо ОСОБА_10 суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався та на підставі об'єктивно з'ясованих обставин вчинення ним злочину дійшов правильного висновку про доведеність його винуватості у вчиненні злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК .

Свій висновок суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК та в їх сукупності правильно визнані судом допустимими, достатніми та взаємозв'язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_10

Зокрема, суд обґрунтував своє рішення показаннями ОСОБА_14 про обставини скоєння наїзду на потерпілого, показаннями свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які були очевидцями дорожньо-транспортної пригоди та підтвердили факт наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_10 на пішохода ОСОБА_12

Ці показання підтверджені протоколами слідчих експериментів з вказаними свідками, даними протоколу огляду місця події, фото таблиці та план-схемою до нього, протоколом огляду транспортного засобу, відеозаписом з відео регістратора, встановленого на автомобілі, яким керував свідок ОСОБА_22, висновками судово-медичної експертизи про локалізацію та механізм утворення тілесних ушкоджень на тілі потерпілого, висновками комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та фототехнічної експертизи від 04 листопада 2013 року, відповідно до яких ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути зіткнення з пішоходом, а також іншими доказами, наведеними у вироку.

Суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 374 КПК зазначив у вироку мотиви неврахування показань засудженого, та інших доказів з боку сторони захисту, які на їх думку спростовують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину, а також доказів з боку сторони обвинувачення про скоєння наїзду на потерпілого на пішохідному переході, оскільки вони не узгоджуються з об'єктивно з'ясованими обставинами вчинення засудженим злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані в кримінальному провадженні докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні п. 12.4 та 12.3 Правил дорожнього руху, що призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_12, який перетинав проїзну частину вулиці М. Рибалко поза межами пішохідного переходу, із заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновку суду про доведеність вини ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій.

Посилання у касаційних скаргах представника потерпілих та прокурора на доведеність керування автомобілем ОСОБА_10 у стані алкогольного сп'яніння результатами тестування на алкоголь алкотестером «Драгер», а також твердження про встановлення Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров'я України 09 вересня 2009 року № 400/666, рівню алкоголю, зміст якого трактується як керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння в кількості більше 0,2 проміле є безпідставним.

Згідно з п. 2.7 зазначеної інструкції установлення стану алкогольного сп'яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться уповноваженими особами Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту у видихуваному повітрі мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, уповноважена особа Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров'я для проведення огляду та відібрання зразків біологічного середовища для лабораторного дослідження, яке відповідно по п. 3.7 Інструкції є обов'язковим.

Як вбачається з висновку судово-токсилогічної експертизи № 1465 від 23 серпня 2013 року в крові ОСОБА_14 виявлено наявність етилового алкоголю в кількості 0,42 проміле.

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 218/14 від 25 червня 2014 року комісія при визначенні стану алкогольного сп'яніння і його ступені не виявила підстав для твердження, що ОСОБА_10 на час забору у нього крові знаходився в стані алкогольного сп'яніння.

За таких обставин висновки суду про недоведеність скоєння ОСОБА_10 злочину у стані алкогольного сп'яніння судом є правильними.

Доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, про відсутність у справі належних і допустимих доказів, які би підтверджували винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також твердження представника потерпілих та прокурора, які є аналогічними, викладеним у їх касаційній скарзі, перевіряв апеляційний суд і обґрунтовано визнав їх безпідставними. Цей суд дійшов вірного висновку, що наявні у справі докази відповідають вимогам кримінального процесуального закону, є допустимими, достовірними та достатніми.

Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Посилання у скаргах на порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону при розгляді апеляційних скарг спростовується матеріалами кримінального провадження.

Апеляційний суд, з дотриманням положень, передбачених главою 31 КПК, перевірив рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг з точки зору його законності й обґрунтованості, оцінив його відповідність нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Всі заявлені учасниками судового провадження клопотання були розглянуті та по ним прийняті мотивовані рішення.

Зокрема, заявлене сторонами судового провадження клопотання про повторне дослідження доказів у справі обгрунтовано було відхилено апеляційним судом, оскільки вони не навели передбачених ч. 3 ст. 404 КПК для цього підстав.

Твердження у касаційній скарзі представника потерпілих про порушення права потерпілого ОСОБА_7 на участь у судовому провадженні апеляційного суду є безпідставним та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 401 КПК зазначений потерпілий був повідомлений про час та дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції, заяв, клопотань про перенесення розгляду справи до суду не направляв.

У підготовчій частині судового засідання судом апеляційної інстанції з'ясовано причини відсутності потерпілого, а також думка всіх учасників судового провадження про можливість розгляду справи у його відсутність. Крім того, інтереси потерпілого в судовому засіданні представляв його представник ОСОБА_8

Посилання в касаційних скаргах на м'якість призначеного засудженому покарання є необґрунтованим. Як убачається зі змісту вироку, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_10 злочину, дані про його особу, обставини, що пом'якшують покарання та навів їх у вироку, зокрема, врахував позитивну характеристику засудженого, щире каяття, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, відшкодування заподіяної шкоди потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання,та призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК зі звільненням від його відбування в порядку ст. 75 КК.

Виходячи з встановлених судом першої інстанції даних про особу засудженого, а також наданих ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції документів про його стан здоров'я, наявність у нього неповнолітньої дитини, а також даних про відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної і моральної шкоди в розмірі 1 300 000 грн, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання є достатнім та необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і підстав вважати його несправедливим внаслідок м'якості не вбачає.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції обгрунтовано, з урахуванням даних про інвалідність ОСОБА_10 та наявність у нього неповнолітньої дитини, на підставі п. п. «в», «г» ст. 1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року звільнив його від відбування покарання.

Однак, враховуючи, що в ухвалі апеляційний суд неправильно вказав дату прийняття зазначеного закону (18 квітня 2014 року), це рішення підлягає зміні в порядку ст. 433 КПК із зазначенням звільнення ОСОБА_14 від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року.

Твердження у касаційних скаргах про недостовірність даних про інвалідність ОСОБА_10 та наявність у нього неповнолітньої дитини нічим не підтверджені, а тому підстав для скасування рішення про застосування закону про амністію колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування постановлених щодо ОСОБА_10 судових рішень, колегія суддів не вбачає.

Виходячи з наведеного касаційні скарги захисника, представника потерпілих та прокурора задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_9, представника потерпілих ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_27 який брав участь у розгляді кримінального провадження залишити без задоволення.

В порядку ст. 433 КПК ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Вважати ОСОБА_10 звільненим від відбування покарання за ч. 2 ст. 286 КК на підставі п. п. «в», «г» ст. 1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року.

У іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ __________________

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25