У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого - судді ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9 і ОСОБА_10,

розглянувши у судовому засіданні заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією Ѕ частини майна, яке є його власністю.

Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 19 травня 2015 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а зазначений вирок - без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року захиснику ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), на тій підставі, що з касаційної скарги й наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У заяві захисник порушує питання про скасування ухвали касаційного суду від 22 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 і просить справу щодо нього направити до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на касаційний розгляд.

Заявник вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило, на її думку, ухвалення різних за змістом судових рішень.

Обґрунтовуючи вимоги заяви, захисник зазначає, що суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, фактично погодившись із рішенням судів нижчих інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК, неоднаково застосував одні і ті самі норми права, передбачені статтями 22, 23, 86, 87, 89, 94, 95, 290, 370 КПК. Вважає, що суд касаційної інстанції безпідставно не взяв до уваги ті обставини, що апеляційний суд, наводячи у своєму рішенні докази на спростування доводів апеляційної скарги захисника, послався на показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які вони давали в суді першої інстанції, безпосередньо не дослідивши їх показання під час судового провадження з перегляду рішення, ухваленого судом першої інстанції. Стверджує, що свідка ОСОБА_6 взагалі не було допитано стороною захисту в суді першої інстанції, чим порушено право засудженого на захист. Крім того, зазначає, що вирок щодо ОСОБА_5 було ухвалено з грубим порушенням чинних норм процесуального законодавства, а саме - суди першої та апеляційної інстанцій послалися на підтвердження його винуватості на докази, які є недопустимими, оскільки були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод засудженого.

На підтвердження неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, захисник ОСОБА_4 долучила до заяви отримані з Єдиного державного реєстру судових рішень копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня, 2 червня, 18 червня, 6 серпня, 22 вересня, 23 вересня 2015 року.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши заяву та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для відкриття провадження немає.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначений статтею 445 КПК. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК встановлюють, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Проте Верховний Суд України має обмежені повноваження щодо перегляду рішень касаційної інстанції на предмет установлення однаковості/неоднаковості у правозастосуванні.

Перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Визначальною умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального права.

У долучених до заяви копій рішень Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня, 2 червня, 18 червня, 6 серпня, 22 вересня, 23 вересня 2015 року, які, на думку заявника, мають визнаватись порівнюваними, касаційний суд, констатувавши порушення апеляційним судом статей 23, 94, 95, 404 КПК, скасував постановлені у кримінальних провадженнях судові рішення і призначив новий розгляд у судах нижчих інстанцій. Свої рішення касаційний суд, крім іншого, обґрунтував і тим, що апеляційний суд порушив принцип безпосередності, тобто без проведення судового слідства і безпосереднього дослідження доказів надав іншу оцінку доказам, ніж та, яку дав суд першої інстанції.

Як убачається з доданої до заяви копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року (оскаржуване рішення), захисник ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі порушувала питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону при проведенні досудового розслідування, однобічністю судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Крім того, стверджувала, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні безпідставно послався, як на підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_5 у скоєнні правопорушення, на показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, оскільки вони безпосередньо не були допитані в апеляційному суді, а відтак ці докази є недопустимими.

Проте з долученої до заяви копії оскаржуваного рішення суду касаційної інстанції вбачається, що колегія суддів відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 Своє рішення касаційний суд обґрунтував тим, що при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК, суд дослідив усі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх належності, допустимості та достовірності. Крім того, зазначив, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не був позбавлений права посилатися на показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки останні були безпосередньо допитані в суді першої інстанції.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.

Оскільки суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги захисника іншої оцінки зазначеним доказам, ніж та, яку дав суд першої інстанції, не давав, принцип безпосередності порушено не було.

За таких обставин наведені захисником у заяві дані не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Крім того, як убачається з ухвали касаційного суду, про перегляд якої подано заяву, захисник в уточненій касаційній скарзі не вказувала на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, передбачених статтею 290 КПК (відкриття матеріалів іншій стороні). Тому суд касаційної інстанції у своєму рішенні взагалі не висловився щодо зазначеного правозастосування і це питання під час касаційного розгляду справи взагалі не досліджувалося.

Правозастосування ‒ це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків в акті застосування норм права.

Так, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Реального відображення в оспореному судовому рішенні норми процесуального права, передбачені статтею 290 КПК, не знайшли.

За таких обставин, якщо вищезазначені норми права не застосовувались, то порушувати питання про їх неоднаковість у застосуванні є безпідставним.

Крім того, заявниця не долучила до заяви різних за змістом судових рішень, у яких судом касаційної інстанції неоднаково застосована одна і та сама норма права, передбачена статтею 290 КПК.

У заяві захисник ОСОБА_4 вказала також на неоднакове застосування норм права, передбачених статтями 22, 84, 86, 87, 89, 370 КПК, однак не зазначила у чому саме полягає ця неоднаковість. Мотивування заяви не ґрунтується на засадах кримінального процесуального права щодо особливостей кримінальних процесуальних норм, які формулюються у відповідних статтях законів про кримінальне судочинство, але не завжди містяться в одній конкретній статті закону, а інколи навпаки - одна стаття закону містить декілька норм.

Виходячи з вимог пункту 2 частини першої статті 445 КПК, заявник має конкретизувати та чітко вказати передбачені цим Кодексом норми права, які на його думку, застосовано неоднаково.

Згідно з доктринальними положеннями норма права складається з гіпотези (опису умов дії правової норми, тобто вказівки на ті життєві обставини, за наявності яких реалізується її диспозиція), диспозиції (належної або можливої поведінки за наявності передбачених гіпотезою обставин) та санкції (наслідків або заходів державного примусу на випадок недотримання чи порушення припису, визначеного у диспозиції). При цьому структура саме кримінальної процесуальної норми містить свої особливості, оскільки юридична техніка КПК допускає розміщення гіпотези, диспозиції та санкції в межах різних його статей.

Захисник у заяві посилається на неоднакове застосування норм права, передбачених статтями 22, 84, 86, 87, 89, 370 КПК, які містять лише гіпотезу, а в окремих-диспозицію, однак не зазначає норми права, в якій (яких) містяться диспозиція та санкція, які лише у своїй сукупності становлять поняття норми права, неоднакове застосування якої може бути підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду України дійшла висновку, що в межах заявлених вимог немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за замістом судових рішень, тому вважає, що подана захисником заява про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 446, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_4 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за її заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_8