Ухвала іменем україни 30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_10,

прокурора ОСОБА_11,

захисника ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

переглянула в судовому засіданні вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 грудня 2014 року за касаційними скаргами та доповненнями до неї засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_1

Зазначеним вироком, залишеним без зміни судом апеляційної інстанції,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Укурей, Читинської області (РФ), громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Новгород-Сіверської центральної районної лікарні ім. І.В. Буяльського у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_3 - 2094,60 грн.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за те, що він 22 червня 2014 року приблизно о 01.30 год. знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс один удар кухонним ножем ОСОБА_3 в груди, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої плевральної порожнини, малого лівобічного гемотораксу.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції або перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК чи ст. 128 КК. Засуджений зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлені фактичні обставини справи, оскільки тілесні ушкодження потерпілому він заподіяв під час захисту від його неправомірних дій. Стверджує, що обвинувачення обґрунтовано на припущеннях, безпідставно не взяті до уваги його показання про обставини вчинення злочину, неправильно вказано дату його затримання та безпідставно задоволено цивільний позов. Крім того, засуджений вказує на не ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження та неналежну перевірку апеляційним судом доводів апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вироку суду не описується конкретних обставин, за яких потерпілий отримав тілесне ушкодження. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що ОСОБА_2 перевищив межі необхідної оборони і його дії підлягають кваліфікації за ст. 118 КК або ст. 124 КК. Також захисник вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, які просили задовольнити касаційні скарги та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, думку прокурора, який просив скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410, 411 КПК України щодо неповноти судового розгляду справи, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. У зв'язку з наведеним, доводи засудженого та захисника в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.

Оцінка доказів, згідно з положеннями ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Доводи засудженого та захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_2, відсутність у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та перебування у стані необхідної оборони є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки про доведеність вини ОСОБА_2 в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень місцевий суд зробив на підставі зібраних у кримінальному провадженні та детально досліджених в судовому засіданні доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла сварка, під час якої ОСОБА_2 нецензурно ображав потерпілого, а останній наніс два удари долонею по потилиці засудженого. Конфлікт було припинено, але через деякий час ОСОБА_2 несподівано вдарив ОСОБА_3 кухонним ножем в груди, заподіявши тяжких тілесних ушкоджень.

Зазначені висновки суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, даних висновків судово-медичних експертиз та інших доказів, наведених у вироку.

ОСОБА_2 в суді вказував, що він дійсно під час конфлікту, який виник у нього з потерпілим, завдав останньому тілесних ушкоджень, але наполягав на їх заподіянні під час захисту від протиправних дій потерпілого.

Мотивуючи відсутність підстав для застосування положень ст. 36 КК, суд першої інстанції правомірно зазначив у вироку, що в судовому засіданні не встановлено з боку потерпілого такого посягання, яке б викликало у ОСОБА_2 невідкладну необхідність у заподіянні шкоди здоров'ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання.

Встановлені судом фактичні обставини скоєння злочину спростовують і твердження у касаційних скаргах про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому з необережності.

Оцінивши сукупність зібраних у справі доказів, враховуючи характер, локалізацію поранення, знаряддя злочину, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 121 КК як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Призначаючи покарання, суд дотримався вимог ст. 65 КК України та призначив ОСОБА_2 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи засудженого про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, невірну кваліфікацію його дій були предметом ретельного дослідження суду апеляційної інстанції і не знайшли свого підтвердження.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та вмотивованою.

Твердження засудженого про не ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження є безпідставним, оскільки засуджений в судовому засіданні апеляційного суду відмовився від ознайомлення з матеріалами провадження. Крім того, районним судом були видані ОСОБА_2 диски із звукозаписом судового засідання і надані матеріали кримінального провадження для ознайомлення (а. п. 197-198).

Цивільний позов у справі вирішено відповідно до положень ст. 128 КПК, а питання про виправлення помилки суду першої інстанції при зазначенні дати затримання засудженого може бути вирішено в порядку, передбаченому ст. 379 КПК.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК були би підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 грудня 2014 року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає

Судді:

____________________ ______________________ __________________

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9