Справа № 583/2834/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" вересня 2015 р. м. Охтирка Сумської області
Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого-судді слідчого ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
28.08.2015 року до Охтирського міськрайонного суду Сумської області за погодженням з прокурором звернувся слідчий з клопотанням від 28.08.2015 року про арешт майна.
23.08.2015 року слідчим проведено огляд місця події, під час якого вилучено:
посвідчення водія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 ;
автомобіль марки «Тойота-Кемрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ,
поліс страхування № АЕ/2509402, страхової групи «Харківська муніципальна страхова компанія», код страхування 087, транспортного засобу «Тойота-Кемрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
Слідчий мотивував клопотання тим, що згідно положень ч. 7 ст. 237 КПК України вилучені під час огляду речі і документи, що не відносяться до предметів, які не вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Слідчий зазначав, що ч. 2 статті 170 КПК України передбачає, що слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.2 ст. 167 КПК України встановлено, що тимчасово вимученим майном може бути майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони зберегли на собі сліди кримінального правопорушення.
Після вилучення вищезазначених предметів та речей, слідчий у даному провадженні із клопотанням про арешт майна у встановлені строки з поважних причин, через службову зайнятість, не звернувся та не повідомив прокурора про факт вилучення даного майна в ході огляду місця події і по цим причинам не звернувся з клопотанням у встановлені строки до слідчого судді про накладення на вказані предмети та речі арешту.
Посилаючись на наведені обставини, слідчий просив поновити строки для звернення до суду з вказаним клопотанням та накласти арешт на майно, вилучене в ході огляду місця події 23.08.2015 року, а саме:
посвідчення водія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 ;
автомобіль марки «Тойота-Кемрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ,
поліс страхування № АЕ/2509402, страхової групи «Харківська муніципальна страхова компанія», код страхування 087, транспортного засобу «Тойота-Кемрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В судове засідання слідчий не прибув, подав заяву про розгляд клопотання про накладення арешту без його участі.
Прокурор, будучи належним чином сповіщеним про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив.
В силу вимог ч. 1 ст. 172 КПК України неявки слідчого і прокурора в судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Суд, дослідивши доводи за клопотанням з наданих до нього доказів, встановив наступне:
На даний час підозра не пред`явлена жодній особі.
23.08.2015 року слідчим був складений протокол огляду місця події за даним ДТП.
Вирішуючи вимоги за клопотанням про накладення арешту на майно, суд виходив з наступного:
Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Стаття 85 КПК України визначає, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
За приписами ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Отримання (збирання) доказів або перевірка вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні здійснюється шляхом проведення слідчих (розшукових) дій (ч. 1 ст. 223 КПК України, перелік яких містить глава 20 розділу ІІ КПК України, куди відносяться в тому числі: допит осіб, пред`явлення особи, речей, трупа для впізнання, огляд, обшук, слідчий експеримент, призначення експертизи, тощо.
Статтею 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: 1) виклик слідчим, прокурором, судовий виклик і привід; 2) накладення грошового стягнення; 3) тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом; 4) відсторонення від посади; 5) тимчасовий доступ до речей і документів; 6) тимчасове вилучення майна; 7) арешт майна; 8) затримання особи; 9) запобіжні заходи.
Стаття 132 КПК України визначає загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.
Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Стаття 167 КПК України визначає, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Статтею 168 ч. 2 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Відповідно до ст. 170 ч. 1 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ст. 170 ч. 2 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.
Згідно вимог ст. 170 ч. 4 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Вирішуючи вимоги за клопотанням слідчого, суд виходив з того, що всупереч приписам ст. 237 КПК України надана на дослідження копія протоколу огляду місця події від 23.08.2015 року не містить вказівки, де (в транспортному засобі, у його водія чи в іншому місці) і які саме конкретно речі і документи були вилучені під час проведення слідчим означеної слідчої дії.
Наведений недолік протоколу огляду місця події унеможливлює суду перевірити питання правомірності такого огляду, чи відповідає порядок його проведення приписам ст.ст. 233, 234, 237 КПК України.
До матеріалів клопотання слідчого не надано доказів про належність транспортного засобу «Тойота-Кемрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Крім того, не надано відомостей про власників автомобілів та адреси їх проживання.
Порушуючи питання про накладення арешту на майно, слідчий і прокурор не привели доводів і доказів про те, що накладення арешту на майно за критеріями ч. 2 ст. 167 КПК України викликане тим, що його незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчим і прокурором не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, у володінні яких знаходяться транспортні засоби, про який ідеться в клопотанні слідчого, та може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Слідчий не навів доводів та на надав доказів, з яких міркувань та потреб досудового слідства саме внаслідок застосування арешту на вказані речі може бути досягнуто дієвість кримінального провадження, в тому числі: які особи перешкоджають слідчому вилучити вказані речі шляхом застосування такого заходу забезпечення досудового слідства, як тимчасовий доступ до речей; які обставини можуть призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню; яким чином внаслідок арешту документів буде досягнуто мети саме цього заходу забезпечення кримінального провадження; яким чином дотримано умов та порядку застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених ст. 132 КПК України.
Матеріали за клопотанням не містять доказів про те, що особи, у володінні яких знаходяться транспортні засоби, відмовляються добровільно надати їх для досягнення дієвості цього кримінального провадження, як на пропозицію слідчого, так і шляхом застосування тимчасового доступу до цих транспортних засобів в порядку ст.ст. 159-160 КПК України.
Вимоги слідчого про арешт документів не ґрунтується на приписах ст.ст. 167, 170 237 КПК України, оскільки на даний час не вирішено питання про обмеження осіб, у яких вони вилучені, використовувати ці документи за призначенням.
За висновком суду докази, додані до клопотання слідчого, не усувають встановлених судом недоліків клопотання слідчого про накладення арешту, а тому суд, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, позбавлений можливості визначити чи не були допущені слідчим під час збирання зазначених у його клопотанні доказів істотні порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
Посилання слідчого у клопотанні необхідність з`ясування відомостей, за ким зареєстрований автомобіль марки «CITROEN Xsara Picasso», державний реєстраційний знак НОМЕР_4 , чи застрахованя вказані автомобілі та чи мали право водії керувати автомобілями, тому на вказані речі та предмети також необхідно накласти арешт, взагалі не ґрунтується на доказах, наданих до клопотання.
Вимоги слідчого про визначення місця зберігання вилучених речей взагалі не ґрунтуються на приписах чинного КПК України, оскільки до компетенції судді слідчого вирішення вказаних питань не віднесено.
Доказів, які б спростовували наведені вище висновки, суду надано не було. Неявка слідчого та прокурора є фактично невиконанням цими суб`єктами кримінального провадження обов`язку довести обставини, на які маються посилання у клопотанні слідчого, що позбавляє суд можливості повно і всебічно з`ясувати сукупність обставин, із якими закон пов`язує вирішення питання про накладення арешту на майно.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84-87, 131, 132, 167-173, 233, 234, 237 КПК України, суд,-
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області протягом п`яти діб з часу її проголошення.

Суддя слідчий Охтирського міськрайонного суду
Сумської області ОСОБА_10