Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
13 жовтня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001722 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною середньою загальною освітою, раніше судимого вироком Рівненського міського суду від 16 травня 2012 року за ч. 2 ст. 186, ст. 75 КК України на чотири роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки і шість місяців, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
17 липня 2012 року приблизно о 01 год. 00 хв. ОСОБА_5 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , засудженим вироком Рівненського міського суду від 26.10.2012 року, знаходячись між будинками № 9 та № 13 по вул. Кн. Романа в м. Рівне, застосувавши до ОСОБА_9 фізичне насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я останнього, відкрито заволоділи майном потерпілого: чоловічою сумкою, мобільним телефоном марки Самсунг, документами на ім`я ОСОБА_9 , грішми в сумі 400 грн та золотим ланцюжком з хрестиком, заподіявши шкоду на загальну суму 8550 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечивши фактичних обставин справи, визнав свою вину в предявленому за ч. 2 ст. 186 КК України обвинуваченні і розкаявся у скоєному.

Вироком Рівненського міського суду від 8 липня 2015 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до штрафу в розмірі п`ятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 грн.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, вирок Рівненського міського суду від 16.05.2012 року відносно ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, покликається на безпідставність застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, оскільки, таке покарання, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у звязку з чим просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, призначити остаточне покарання у вигляді чотирьох років і двох місяців позбавлення волі.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які просять залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні грабежу за попередньою змовою групою осіб повторно за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується ніким з учасників судового розгляду.

Поряд з цим, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та розяснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких суд призначає покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину (класифікації, обставин і способу його вчинення, характеру і тяжкості наслідків), даних про особу винного (вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей і адміністративних стягнень, тощо), та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, і призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та не є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню особою інших злочинів, про що правомірно йдеться у поданій прокурором апеляційній скарзі.
За вимогами ч. 2 ст. 409 КПК України невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 8 вищезгаданої постанови, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції врахував щире каяття і добровільне відшкодування шкоди обвинуваченим, думку потерпілого, який у звязку з цим не наполягав на позбавленні ОСОБА_5 волі, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Однак, залишив поза увагою тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину, віднесеного законом до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі, двічі - за ч. 2 ст. 186 КК України ( а. с. 142-143), і в період іспитового строку, наданого вироком суду 16 травня 2012 року, через короткий проміжок часу знову скоїв грабіж із застосуванням фізичного насильства, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді кримінального провадження.

За таких обставин вирок суду першої інстанції про застосування ст. 69 КК України не можна визнати законним, оскільки таке покарання суперечить загальним засадам його призначення.

Обґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про те, що, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції допустився помилки і неправильно застосував кримінальний закон.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, вироком Рівненського міського суду від 16 травня 2012 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі і звільнений від призначеного покарання, якщо протягом іспитового строку в два роки і шість місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, який ОСОБА_5 порушив, вчинивши новий злочин.

Відповідно до ст.71 КК України та розяснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Виходячи із змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це, як порушення умов застосування статті 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України.

Крім того, відповідно до роз`яснень цього ж пункту, у разі засудження особи за злочин, вчинений в період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України та призначення покарання, яке згідно ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК України та визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим, як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, колегія суддів виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує фактичну тяжкість вчиненого умисно злочину та його підвищену суспільну небезпеку, особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за скоєння тяжких корисливих злочинів, однак, належних висновків не зробив, що свідчить про його стійку схильність до вчинення кримінальних правопорушень, обставини, що помякшують покарання щире каяття і відшкодування заподіяної шкоди, відсутність обтяжуючих покарання обставин, що в своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а дає підстави для призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 186 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задовольнити.
Вирок Рівненського міського суду від 8 липня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_5 засудити за ч. 2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за попереднім вироком від 16 травня 2012 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання - чотири роки і два місяці позбавлення волі.

Запобіжний захід - домашній арешт щодо ОСОБА_5 змінити на тримання під вартою.

Взяти обвинуваченого ОСОБА_5 під варту із залу суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з 13 жовтня 2015 року.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3