АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинувачених - ОСОБА_6 (в режимі відеоконференцзв`язку), ОСОБА_7 ,

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000627 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 6 травня 2014 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Ростовка Тельманівського району Карагандинської обл., Республіка Казахстан, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судима;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Підлипки Радивилівського району Рівненської обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в силу ст. 89 КК України не судимий,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 6 травня 2014 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна, яке належить їм на праві власності.

Судом вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду обвинувачені ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у приміщення за наступних обставин.

14 жовтня 2011 року, приблизно о 0.10 год., ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , знаходячись біля торгівельного кіоску за адресою: м. Київ, вул. Ватутіна, 50, вступили між собою у попередню змову, направлену на заволодіння чужим майном, поєднаним з проникненням у приміщення торгівельного кіоску. Реалізуючи спільний умисел, ОСОБА_7 підійшла до кіоску, який на той час не працював і вхідні двері якого були зачинені зсередини на накладний замок, та, постукавши у вікно кіоску, попросила продавця ОСОБА_11 приготувати їй чаю, на що ОСОБА_12 відповіла, що кіоск не працює. В цей час ОСОБА_6 , взявшись за ручку дверей торгівельного кіоску, потягнув двері на себе, зламавши накладний замок і таким чином відкрив двері. Після цього ОСОБА_13 і ОСОБА_6 незаконно проникли у приміщення, ОСОБА_6 схопив ОСОБА_12 за потиличну частину шиї та штовхнув на підлогу, завдавши їй фізичного білю. В цей час ОСОБА_13 ,знаходячись поряд, спостерігала за навколишньою обстановкою, щоб у разі виникнення небезпеки повідомити ОСОБА_6 . Надалі, ОСОБА_6 провів ОСОБА_12 за стійку і наказав їй стати на коліна, що та й зробила. ОСОБА_13 , знаходячись позаду ОСОБА_12 , взяла рушник і зв`язала ним руки ОСОБА_12 за спиною. Продовжуючи спільні дії, направлені на заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 , погрожуючи ОСОБА_12 застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя, приклав під праве ребро ОСОБА_12 предмет, схожий на пістолет, та наказав віддати мобільний телефон. ОСОБА_12 , сприймаючи погрозу застосування насильства як реальну, передала ОСОБА_6 свій мобільний телефон «Самсунг SGH-X210». ОСОБА_6 вийняв з телефону сім-картку, яку залишив у кіоску. Після цього ОСОБА_13 за вказівкою ОСОБА_6 зв`язала руки ОСОБА_12 скотчем, та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальних збитків на суму 300 грн.

В апеляційних скаргах

захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, провадження в справі закрити, мотивуючи тим, що суд припустився однобічності та неповноти досудового і судового слідства, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно застосовано кримінальний закон. Вважає, що участь ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена, умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України вона не мала, була лише очевидцем сварки між ОСОБА_6 та продавцем кафе ОСОБА_12 , яка переросла в бійку. Як ОСОБА_6 забирав мобільний телефон потерпілої вона не бачила, бо знаходилась під час їхньої сварки на вулиці, попередньої домовленості на вчинення злочину між нею та ОСОБА_6 не було, насильство щодо потерпілої вона не застосовувала. Також вважає, що не було незаконного проникнення в приміщення, оскільки двері кафе, яке працювало цілодобово, в нічний час не були зачинені, що підтверджується даними протоколу огляду місця події від 14 жовтня 2011 року про відсутність слідів їх пошкодження. Згідно показань ОСОБА_6 , умисел на заволодіння телефоном в нього виник в приміщенні кафе з метою покарати ОСОБА_12 , котра спричинила йому тілесні ушкодження. Захисник вважає, що всупереч ст. 95 КПК України, суд у вироку послався на неналежні докази, а саме: показання потерпілої ОСОБА_12 в попередніх судових засіданнях, та дані протоколу відтворення обстановки і обставин події від 12 січня 2012 року за участю ОСОБА_7 стосовно епізоду заволодіння майном ТОВ «Гейм Центр», розташованого в м. Києві, вул. Ватутіна, 50, який прокурором виділено в окреме провадження. Звертає увагу на те, що судом не встановлено місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки при порушенні кримінальної справи і поверненні її на додаткове розслідування вказувалось, що злочин вчинено в павільйоні ТОВ «Гейм Центр» по вул. Ватутіна, 50 в м. Києві, а при пред`явленні підозри зазначено - торговельний кіоск, розташований за тією ж адресою. Крім того, вказує на порушення прав ОСОБА_7 на захист на досудовому слідстві, оскільки після затримання їй не було роз`яснено право на захист адвокатом;

обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі виклала доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляції захисника, і просить скасувати вирок суду, призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції та звільнити її з під варти в залі суду. Стверджує, що мобільний телефон потерпілої вона вперше побачила у ОСОБА_6 лише в кабінеті карного розшуку в ніч з 17 на 18 грудня 2011 року. Вважає невірною юридичну кваліфікацію як за ознакою попередньої змови, так і проникнення в приміщення, тому що ніякої домовленості у неї з ОСОБА_6 на вчинення злочину не було, кафе працювало цілодобово, доступ до нього вільний, а тому немає ознаки проникнення. Посилається на порушення судом кримінального процесуального закону, оскільки, як вважає, суд не вправі був посилатись на докази, які здобуті до направлення справи на додаткове розслідування в межах іншого обвинувачення. Вказує на відсутність в матеріалах справи журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 6 травня 2014 року. Просить застосувати до неї ст. 2 Закону України «Про амністію в 2014 році» в зв`язку з відбуттям нею більш як одної чверті призначеного покарання.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_7 змінила свої апеляційні вимоги, просить вирок змінити, перекваліфікувати її дії на ст. 396 КК України;

захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, провадження в справі закрити в зв`язку з тим, що суд припустився однобічності та неповноти досудового і судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування кримінального закону, а в матеріалах кримінального провадження не здобуто достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 за ч.3 ст.187 КК України. Доводи захисника ОСОБА_10 стосовно недопустимості доказів, на які суд послався у вироку, аналогічні доводам ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 . Вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.187 КК України, оскільки проникнення в приміщення не було, кафе працювало цілодобово, а двері вночі, коли це сталося, були закриті на задвижку і відкривалися від незначного поштовху. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_12 в суді, згідно яких ОСОБА_6 діяв самостійно, тілесних ушкоджень їй не спричиняв, пістолета в нього вона не бачила, від лише зв`язав їй руки, ОСОБА_7 в приміщенні кафе вона не бачила. Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_6 визнав себе винуватим у відкритому заволодінні майном потерпілої - мобільним телефоном, тобто у вчиненні грабежу. Також захисник ОСОБА_10 зазначає ряд обставин, які можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання;

обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі наводить доводи, аналогічні доводам захисників та обвинуваченої ОСОБА_7 , визнає себе винуватим у відкритому заволодінні телефоном потерпілої, однак з урахуванням його тяжких захворювань та наявності неповнолітньої дитини, 1999 року народження, яка перебуває на утриманні його матері-інваліда, просить визнати ці обставини такими, що пом`якшують покарання. В той же час він просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження за ч. 3 ст. 187 КК України закрити, а також застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2014 році» посилаючись на те, що він має неповнолітню дитину та відбув більш як чверть призначеного покарання. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 уточнив свої апеляційні вимоги, просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії на відповідну частину ст. 186 КК України, врахувавши доводи апеляції його захисника.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_9 , які уточнили апеляційні вимоги і просили про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 на грабіж, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження № 0000627, доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а вирок суду в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає зміні виходячи з наступних підстав.

Не зважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченими у вчиненні злочину, висновки суду про винуватість обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку.

Згідно показань потерпілої ОСОБА_12 в судовому засіданні, вночі з 13 на 14 жовтня 2011 року вона працювала в торгівельному кіоску, що по АДРЕСА_5 . Кіоск працював до 23 год. Готуючись до сну, вона закрила двері кіоску на засов, який до кінця не закривався, та заклеїла вхідні двері скотчем. Близько опівночі у двері кіоску постукала жінка, яка попросила чаю, на що вона відповіла, що кіоск вже закритий. В цей час двері кіоску різко відчинились, до кіоску увірвався чоловік, яким, в подальшому, виявився ОСОБА_6 , та наказав стати на коліна, після чого штовхнув її і вона впала на підлогу. ОСОБА_6 наказав їй опустити голову до низу, що вона і зробила, оскільки була налякана, бив її чимось у ребра. Проте, предмету, схожого на пістолет, вона у ОСОБА_6 не бачила, але сприймала його дії як небезпечні для свого життя. ОСОБА_6 наказав їй віддати гроші, на що вона повідомила, що гроші забрала господарка кіоску, хтось зв`язав їй руки спочатку рушником, а потім скотчем. ОСОБА_6 забрав з прилавку її мобільний телефон «Самсунг», витягнувши з нього, на її прохання, сім-картку.

Посилаючись на п. 8 Перехідних положень чинного КПК України, суд визнав допустимими докази обвинувачення, отримані до набрання чинності цим Кодексом, які надав прокурор, оскільки їх допустимість визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності. Суд також визнав допустимими доказами дані протоколу судового засідання у кримінальній справі під головуванням іншого судді Солом`янського районного суду м. Києва з огляду на те, що постанова суду від 28 травня 2013 року про повернення кримінальної справи прокурору на додаткове розслідування за результатами судового розгляду по обвинуваченню ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України набула законної сили, а дані протоколу судового засідання учасниками процесу не заперечувались.

Свій висновок про визнання цих доказів належними і допустимими суд першої інстанції належним чином мотивував, і колегія суддів повністю погоджується з його висновками.

Як видно зі змісту протоколу судового засідання від 18.04.2012 року ( т.2 а.с.102-103), потерпіла ОСОБА_12 показувала, що після того, як вона зачинила двері кіоску і заклеїла їх скотчем, приготувавшись до сну, в двері кіоску постукала жінка, яка була в окулярах, попросила відкрити двері і зробити чаю, на що вона відповіла, що кіоск не працює. В цей час до кіоску підійшов чоловік, який з застосуванням сили відчинив двері. Увірвавшись до кіоску, чоловік штовхнув її, від чого вона впала і вдарилась ліктем, змусив її встати на коліна, наказав жінці зв`язати її руки рушником, вимагав гроші, потім дістав предмет, схожий на пістолет, і за звуком нібито перезарядив його, підійшов до неї, приставив цей предмет під її праве ребро і запитав у жінки, чи зробити їй, Виговській, дірку в голові, на що та відповіла, що не треба. Чоловік забрав зі стійки гроші, висипав з її сумки речі та наказав жінці скласти до цієї сумки товар з кіоску. За його вказівкою жінка зв`язала їй руки скотчем, а потім ОСОБА_6 забрав її мобільний телефон та погрожував прострелити ногу, щоб вона не втекла, на що жінка сказала цього не робити.

Обвинувачена ОСОБА_7 , за змістом цього протоколу, підтверджувала наявність у ОСОБА_6 предмету, схожого на пістолет, яким він погрожував потерпілій, що ОСОБА_6 передав їй сумку та декілька пляшок із спиртними напоями, які наказав покласти в сумки, забрав зі стійки гроші і вони пішли.

Обвинувачений ОСОБА_6 також підтверджував наявність у нього муляжу пістолета, який йому видали на роботі, що він направляв його на ОСОБА_12 для того, аби вона заспокоїлась. Згідно його показань, він взяв з прилавку сумку, поклав туди 2 пляшки з спиртним і передав сумку ОСОБА_7 , а також в присутності ОСОБА_7 забрав мобільний телефон, щоб потерпіла не зателефонувала до міліції, та гроші. Після цього вони з ОСОБА_7 вийшли з кіоску (т. 2, а.с. 100-103).

Згідно протоколу огляду місця події від 17 грудня 2011 року, у ОСОБА_14 вилучено мобільний телефон «Самсунг Х-210», який, як вона вказала, їй подарував ОСОБА_6 (т. 2, а.п. 15-16). Цей телефон був повернутий потерпілій в ході досудового слідства на зберігання під розписку.

Ці показання суд поклав в основу вироку і дав оцінку іншим показанням обвинувачених, в яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували погрозу потерпілій предметом, схожим на пістолет, а також показанням потерпілої ОСОБА_12 , в яких вона не підтвердила своїх попередніх показань в цій частині, та заперечувала участь ОСОБА_7 , визнавши їх необґрунтованими з наведенням мотивів свого висновку.

Доводи в апеляційних скаргах на те, що обвинуваченням не конкретизовано місце вчинення злочину та правильну назву малої архітектурної форми (павільйон, кіоск), колегія суддів вважає безпідставними. Обвинувачені та потерпіла вказали на місце розташування кіоску, його адресу, що повністю відповідає місцю вчинення кримінального правопорушення, зазначеному в обвинуваченні. Фотознімки кіоску, розташованого за цією адресою, які не відповідають тим, що зроблені під час огляду місця події в 2011 році, на які посилається сторона захисту, зроблені, як видно із матеріалів справи, під час повторного огляду місця події в 2013 році ( т.2 а.с.137-142), що свідчить про заміну МАФ на місці події за цей період часу.

Посилання в апеляційних скаргах на відсутність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки як проникнення в приміщення, з посиланням на те, що кіоск повинен працювати цілодобово, його двері не були зачинені, пошкоджень дверей не виявлено, спростовані наведеними у вироку доказами.

Так, згідно показань потерпілої, кіоск працював до 23 год., після чого вона, через відсутність житла, залишалась в ньому ночувати. Як показала потерпіла, двері вона закрила на засов, який щільно не закривався, і дозволу на вхід до приміщення кіоску не надавала.

Під час відтворення обстановки і обставин події від 12 січня 2012 року за участю захисника ОСОБА_7 детально показала про обставини вчинення злочину відносно ОСОБА_12 , повідомила про час, місце вчинення злочину та конкретні дії свої та ОСОБА_6 .. Згідно її показань, двері кіоску були зачинені, ОСОБА_6 , взявши за ручку, ривком відчинив їх. До кіоску вони зайшли разом, ОСОБА_6 дістав з кишені пістолет, направив його в бік тіла продавця, передав їй сумку, в яку наказав збирати товар з полиць. (т. 2, а.с. 57-63).

Суд обґрунтовано взяв до уваги і поклав в основу вироку наведені дані протоколу відтворення обстановки і обставин події від 12.01.2012 р. за участю ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 .

В судовому засіданні 16.10.2013 року обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив показання потерпілої ОСОБА_12 про те, що вона перешкоджала йому заходити до кіоску. ( т.1 а.с.120).

Наведені показання обвинувачених узгоджуються з показаннями потерпілої про те, що вони проникли до закритого кіоску без дозволу продавця, а тому доводи апеляційних скарг про те, що не мало місця незаконного проникнення у приміщення, колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії обвинувачених в ході нападу були взаємоузгодженими по відношенню до потерпілої. Будучи об`єднані спільним умислом, кожен з них виконував діяння, що утворює об`єктивну сторону складу інкримінованого їм злочину, а після заволодіння майном потерпілої, вони разом зникли з місця його вчинення. Наведене дає підстави для висновку, що злочин було вчинено за попередньою змовою групою осіб, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення, а тому доводи в апеляційних скаргах про те, що ОСОБА_6 злочин вчинив самостійно, необґрунтовані.

Необгрунтованими є і доводи апеляцій обвинувачених та їх захисників про те, що суд безпідставно в основу вироку поклав дані протоколів процесуальних дій на досудовому слідстві та показання потерпілої ОСОБА_12 в судових засіданнях в межах іншого обвинувачення, яке в подальшому було виділено в окреме провадження. Згідно постанови суду від 28 травня 2013 року про повернення справи на додаткове розслідування, обвинувачення у даному кримінальному провадженні є частиною іншого, більшого за обсягом обвинувачення, яке 30 липня 2013 року виділено в окреме провадження (т. 2, а.п. 145-146), однак є однаковим щодо місця, часу, способу вчинення злочину. За таких обставин, докази, одержані в ході розслідування, є допустимими та належними.

Твердження ОСОБА_7 про застосування до неї недозволених методів дізнання і слідства, внаслідок чого вона себе обмовила, також перевірялись судом першої інстанції, і не знайшли підтвердження.

За результатами перевірки постановою прокуратури Солом`янського району м. Києва від 26 березня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно слідчого Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_15 , оперуповноважених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 за ст.ст. 364, 365, 372, 373 КК України, і ця постанова набрала законної сили.

Не заслуговують на увагу і доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника про порушення права обвинуваченої на захист.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17.12.2011 року ( т.2 а.с.28-29) ОСОБА_7 було роз`яснено її право мати захисника з моменту затримання, про що є її особистий підпис у протоколі.

Враховуючи те, що в основу вироку покладені дані протоколу відтворення обстановки і обставин події, а також протоколу судового засідання за результатами показань ОСОБА_7 з участю захисника, а на інші процесуальні документи, складені за участю ОСОБА_7 як на докази обвинувачення суд у вироку не посилався, доводи захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про порушення прав ОСОБА_7 на захист на досудовому слідстві на увагу не заслуговують.

Та обставина, що органом досудового розслідування не виконані вказівки, які були зазначені в постанові суду від 28 травня 2013 року при поверненні справи на додаткове розслідування щодо встановлення власника кіоску, і на яку посилаються захисники в апеляційних скаргах, не може бути підставою для скасування чи зміни вироку суду, оскільки це не впливає на правильність юридичної кваліфікації дій обвинувачених по заволодінню телефоном потерпілої ОСОБА_12 внаслідок розбою. Окрім того, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що саме з цих причин матеріали стосовно заволодіння іншим майном внаслідок нападу, окрім телефону потерпілої ОСОБА_12 , з даного кримінального провадження виділені в окреме провадження.

Доводи ОСОБА_7 про істотне порушення судом першої інстанції кримінального процесуального закону через відсутність у матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 6 травня 2014 року, під час якого оголошувався вирок в режимі відео конференції, не відповідає дійсності. В матеріалах кримінального провадження міститься як журнал судового засідання (т. 3, а.с. 30), так і диск, на якому зафіксовано текст вироку. Копію вироку обвинувачені одержали 15 травня 2014 року, отже, вимоги КПК судом дотримані.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників.

Дії ОСОБА_6 і ОСОБА_7 правильно судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у приміщення.

Підстав для задоволення апеляційних вимог обвинувачених про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 на відповідну його діям частину ст. 186 КК України (грабіж), а ОСОБА_7 - на ст. 396 КК України (приховування злочину), немає.

Що стосується призначеного покарання кожному з обвинувачених у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належить їм на праві власності, то враховуючи тяжкість вчиненого злочину та даних про особу кожного з обвинувачених, які суд зазначив у вироку, конкретне обвинувачення щодо розміру майна, яким заволоділи обвинувачені, відсутність наслідків та претензій у потерпілої до них, а також наявність двох обставин, які пом`якшують покарання - сприяння розкриттю злочину на досудовому слідстві та наявність у кожного з них неповнолітньої дитини, які тривалий час позбавлені батьківської опіки, колегія суддів вважає за можливе у відповідності до положень ч. 2 ст. 404 КПК України в цій частині змінити вирок і пом`якшити ОСОБА_7 та ОСОБА_6 призначене судом першої інстанції покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, з урахуванням при цьому ролі кожного у вчиненні злочину. Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових кримінальних правопорушень.

Клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про застосування до них положень Закону України «Про амністію у 2014 році» не підлягають задоволенню відповідно до положень ст.8 зазначеного Закону, яка прямо забороняє його застосування щодо осіб, засуджених за ст. 187 КК України.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , їх захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 6 травня 2014 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 змінити.

Пом`якшити покарання за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України ОСОБА_6 до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого, ОСОБА_7 до чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченої.

В решті вирок залишити без змін.

В задоволенні клопотання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про застосування Закону України "Про амністію у 2014 році" відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа: № 11 кп/796/1075/2015

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_18

Доповідач - ОСОБА_1 ,