Справа № 450/2628/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/560/15 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючої - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

при секретарях: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:
цим вироком, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, освіта вища, одруженого, який працює в НУ «Львівська політехніка» заступником директора, професора кафедри напівпровідникової електроніки, який зареєстрований: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання якого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано невинним та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України по суду.

Речові докази: декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 ММ., СВС5S10, в кількості трьох упаковок вагою 10 кг. повернуто потерпілій ОСОБА_14 /а.с. 31-32/.

Як зазначається у вироку місцевого суду, досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_13 16.07.2014 року, близько 19 год 26 хв, перебуваючи на території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К», що в с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, таємно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, викрав декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 ММ., СВС5S10 в кількості трьох упаковок вагою 10 кг. Кожна, вартість одної упаковки становить 101 грн., яке належало ОСОБА_14 , помістивши його до себе в автомобіль марки ВАЗ21013 д.н.з. НОМЕР_1 , та відвіз до себе додому за адресою: с.Оброшино Пустомитівського району Львівської області, де зберігалось протягом 13 діб, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 303 грн. Органом досудового слідства дії ОСОБА_13 кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України.

Виправдовуючи обвинуваченого за вказаною статтею, районний суд зазначив, що по справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність умислу і наміру в ОСОБА_13 на таємне викрадення майна.

З показів свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 на думку суду вбачається, що в обвинуваченого не було умислу на привласнення знайденого майна, а останній був спрямований виключно на повернення його законному власнику.

Характер, хронологія і послідовність дій обвинуваченого ОСОБА_13 , а також об`єктивна спроможність дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку суду, дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_13 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Прокурором подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винуватим та засудити за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт.

Вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність та через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10, крадіжка це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Згідно з п.2 вищезазначеної Постанови, предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Чітке розмежування крадіжки як кримінального правопорушення від знахідки чужого майна, на думку апелянта, навів Верховний Суд України у постанові від 11.12.2014 року у справі ОСОБА_19 (справа № 5-23кс14).

Згідно п.2 вказаної постанови, за нормативним визначенням крадіжка це таємне викрадення майна, яке є завідомо чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, на думку апелянта, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте) особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не вчинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Апелянт зазначає, що зібраними під час досудового розслідування доказами, які були перевірені під час судового розгляду, встановлено, що декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» було тимчасово залишене потерпілою на території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К», продовжувалося залишатися власністю потерпілої, оскільки остання за нього розрахувалася в гіпермаркеті.

Залишаючи вказане каміння на стоянці, потерпіла залишила його не просто посеред стоянки, у місці, яке вона не зможе в подальшому знайти, а на стоянці поблизу автомобіля, на якому вона із подругою приїхала в гіпермаркет «Епіцентр К». При чому біля автомобіля вона залишила каміння для того, щоб у будь-кого в подальшому була можливість ідентифікувати власника каміння.

Між фактичним залишенням каміння на стоянці поблизу автомобіля до того, коли потерпіла повернулася з гіпермаркету на стоянку, не пройшов значний проміжок часу , оскільки як встановлено під час судового розгляду, між цими часовими проміжками пройшло близько години часу.

Характер розміщення самого каміння, а саме те, що воно знаходилося на візку, а також весь час , доки не було викрадене ОСОБА_13 перебувало біля автомобіля потерпілої, вказує на факт, за якого в жодному випадку не можна припустити, що воно є загубленим, та можливі різноманітні способи встановити власника такого каміння.

Не узгоджуються дії ОСОБА_13 , спрямовані на нібито пошуки власника каміння. Оскільки останній, побачивши каміння, не вжив жодних дій до пошуку власника, не повідомив про нібито знахідку охорону гіпермаркету, не вжив заходів до того, аби до каміння підійшов власник автомобіля, біля якого воно стояло (через спрацювання сигналізації автомобіля та ін..), не ініціював оголошення через гучномовці гіпермаркету про пошук власника залишеного каміння, не повідомив про такий факт працівників міліції. Усі вказані факти свідчать про явне небажання ОСОБА_13 встановити реального власника майна та повернути його останньому, а про намір обернути каміння на свою користь, непомітно викравши його.

Безпідставним та необґрунтованим є твердження суду про те, що якби в ОСОБА_13 був умисел на крадіжку каміння, він би це зробив одразу після того, як його виявив, і не відвозив би візок на спеціальне місце на стоянці. Однак, суд не врахував, що саме такими діями ОСОБА_13 намагався створити враження законного власника чужого майна, щоб ні у охорони гіпермаркету, ні у сторонніх осіб на стоянці не склалося враження про те, що він каміння викрадає.

Крім того, зазначає, що при постановленні вироку судом допущено певні суперечності у мотивувальній частині.

Так, суд дійшов до висновку, що свідок у своїх показаннях повинен викладати лише факти, і вони мають характеризуватися неупередженістю, активним викладом фактів, які він особисто спостерігав. Чим детальніше викладається відомий свідку факт, тим ціннішими його показання. Зазвичай, він опосередковує те, що сприймав органами відчуття. Нерідко показання мають характер суджень і оцінок. Це пояснюється тим, що факти спочатку сприймаються, а потім відтворюються свідком. Тому при оцінці показань в першу чергу перевіряються відносини свідка з учасниками процесу: обвинуваченим, потерпілим та іншими. Більшу довіру зазвичай вселяють показання сторонніх осіб, наприклад, випадкових очевидців події.

Натомість в подальшому суд беззастережно ґрунтує вирок на показах ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які не були очевидцями подій кримінального правопорушення, є близькими родичами та особами ОСОБА_13 , а про усі відомі їм факти дізналися зі слів самого ОСОБА_13 .

Крім того, в резолютивній частині вироку судом вказано про визнання невинуватим та виправдання ОСОБА_13 за ч.1 ст.185 КК України по суду, що не відповідає вимогам КПК України.

Заслухавши доповідача, прокурорів на підтримання поданої апеляційної скарги, ОСОБА_13 та його адвоката ОСОБА_12 , які просять апеляційну скаргу відхилити, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, прослухавши покази свідків та доводи учасників процесу, які зафіксовані на технічному носії, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ст..370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. В свою чергу, судом першої інстанції цих вимог не було дотримано.

Визнаючи ОСОБА_13 невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_13 16.07.2014 року близько 19 год 26 хв, перебуваючи на території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К», що у с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, таємно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, викрав декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 ММ., СВС5S10 в кількості трьох упаковок вагою 10 кг кожна, вартість однієї упаковки становить 101 грн., яке належало ОСОБА_14 , помістивши його у транспортний засіб ВАЗ 21013 д.н.з. НОМЕР_1 , та відвіз до себе додому, за адресою: с.Оброшино Пустомитівського району Львівської області, де зберігалось протягом 13 днів, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду в сумі 303 грн.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 пояснив, що 16.07.2014 року близько 19 год 26 хв із території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К» у с. Зимна Вода забрав три упаковки декоративного каміння, яке лежало у візочку для товару, було без нагляду і який знаходився поруч із припаркованим транспортним засобом білим бусом. Наміру незаконно заволодівати товаром у нього не було, він розумів, що товар хтось забув, і хотів розшукати власника шляхом розклеювання оголошень.

До працівників гіпермаркету «Епіцентр», зокрема охорони, він не звертався з приводу розшуку господарів залишеного майна, у правоохоронні органи не звертався, оскільки у нього до осіб перелічених установ не має довіри, у бюро знахідок не звертався також, оскільки йому не відомо його місце розташування. Розшукати господарів знайденого ним каміння протягом 13 днів не встиг, оскільки був задіяний у буденних справах та по роботі.

В процесі досудового слідства, ним відшкодовано потерпілій ОСОБА_14 завдані збитки вартість каміння.

Поряд з тим, вина ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних та перевірених доказів, зокрема:

- показами потерпілої ОСОБА_14 , яка в суді першої інстанції пояснила, що 16.07.2014 року придбала декоративне каміння. Даний товар у візку залишила біля автомобіля, який стояв припаркований на стоянці гіпермаркету, і на якому вона приїхала. Куплене вона залишила на території стоянки, а сама у справах відлучилась на годину часу. Після повернення помітила, що куплений товар і візок зникли. Оглянувши відеозапис з камери спостереження їй стало відомо, що невідомий мужчина забрав її товар і вивіз машиною, охоронці гіпермаркету порадили їй звернутись у правоохоронні органи. Шкода на даний час їй відшкодована, претензій майнового чи морального характеру до ОСОБА_13 не має.

- протоколом огляду місця події від 29.07.2014 року, згідно з яким в присутності понятих, з господарства по АДРЕСА_2 вилучено три пакети з декоративним камінням білого кольору, яке добровільно видав ОСОБА_13 / а.с. 12-17/

- відеозаписом камер спостереження за 16.07.2014 року із автостоянки ТЦ «Епіцентр» в с.Зимна Вода, долученого до матеріалів провадження /а.с.21/ і визнано речовим доказом /а.с.20/, з якого вбачається, що на території стоянки гіпермаркету припарковані у ряди транспортні засоби. Автомобіль марки ВАЗ білого кольору щільно припаркований біля мікроавтобуса білого кольору, між ними стоїть візок з товаром. В проміжку часу 19:26:52 візок з товаром стоїть біля мікроавтобуса між машинами, невстановлена на той час особа з іншого візка перевантажує свій товар у багажник автомобіля ВАЗ білого кольору. О 19:28:04 особа відвозе візок, а біля обох вищезазначених машин жодного товару вже немає. О 19:28:55 транспортний засіб ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням невстановленої на той час особи залишає територію гіпермаркету.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 не заперечив, що на відеозйомці особою, яка завантажувала товар у багажник, керувала транспортним засобом ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , є саме він.

З даного запису також видно, що територія автостоянки біля гіпермаркету обгороджена, є заїзд транспорту, на території є розмітка під стоянку кожного транспортного засобу, ведеться відеоспостереження, є спеціальне місце, де знаходяться візки для товару.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що мало місце таємне викрадення майна, яке було завідомо чужим для винного, а саме ОСОБА_13 , тобто воно перебувало у власності іншої особи, і винний не мав на це майно ані дійсного, ані гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у не належному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка… мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися… слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

У даному випадку пакети з камінням були належно запаковані, знаходилися у візку, який стояв біля транспортного засобу, припаркованого на спеціальній автомобільній стоянці біля гіпермаркету. Саме ця стоянка знаходиться у розпорядженні відвідувачів магазину.

Невизнання вини ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому злочину та покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , які є його близькими родичами та знайомою відповідно, щодо вжиття заходів для розшуку власника каміння шляхом поміщення оголошень, апеляційний суд розцінює як обрану форму захисту з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.

Аналізуючи докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю.

Колегія кваліфікує дії ОСОБА_13 за ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна.

А тому вирок суду першої інстанції слід скасувати та постановити новий.

Призначаючи покарання ОСОБА_13 , колегія суддів враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.

Обставинами, що пом`якшують покарання, є добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_13 слід обрати покарання в межах санкції статті за інкриміноване правопорушення у виді штрафу в дохід держави.

Керуючись ст..404, 405, 407, 411, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2015 року відносно ОСОБА_13 скасувати та ухвалити новий.

Убізського ОСОБА_20 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді штрафу п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень у дохід держави.

Речові докази: декоративне каміння марки «CIOTTOLO CARRARA» 7-15 ММ., СВС5S10, в кількості трьох упаковок вагою 10 кг. повернути потерпілій ОСОБА_14 .

На вирок суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуюча:
Судді: