Дата документу Справа № 317/1154/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/1154/15-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/1533/15 ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференції з приміщення Біленківської ВК № 99 засудженого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 06 травня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не працюючого, який має вищу освіту, мешкав який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-25 травня 2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 75 КК України до позбавлення волі на строк 1 (один) рік з випробуванням строком на один рік;

-08 жовтня 2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186, ст. 70 ч. 4, ст. 75 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки з іспитовим строком 3 роки;

-21 серпня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 місяць,

- 09 квітня 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185. ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, в строк покарання зараховано час тримання під вартою з 21.08.2013 року по 05.03.2014 року; ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014 року невідбута частина строку скорочена наполовину, початок строку відбування покарання 06 березня 2014 року, кінець строку - 04 січня 2016 року.

Відповідно до матеріалів справи, засуджений ОСОБА_7 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, посилаючись на те, що він відбув більше 2/3 строку покарання, довів своє виправлення, має поганий зір та потребує лікування.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 06 травня 2015 року відмовлено в задоволенні подання з тих підстав, що за час відбування покарання засуджений не проявив себе, як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі від 26.05.2015р. та зміненій апеляційні скарзі від 09.07.2015р. засуджений ОСОБА_7 вважає ухвалу суду необґрунтованою, вказує на те, що він, на його думку, сумлінно працює, незважаючи на поганий зір, на попередньому місці відбування покарання ВК № 26 пройшов навчання та був працевлаштований, попередні порушення погашені. Просить ухвалу суду скасувати та звільнити умовно-достроково від покарання.

Заслухавши доповідача, засудженого, який ознайомлений з правами, передбаченими ст. 193 КПК України, та згодний з рішенням про здійснення дистанційного судового провадження та у режимі відеоконференції, і підтримав доводи апеляційної скарги; прокурора, який вважав ухвалу районного суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обсудивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів критично ставиться до заперечень засудженого про те, що він своєю поведінкою, вчинками і відношенню до праці довів своє виправдання, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши надані йому матеріали, на підставі об`єктивних доказів зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 у відповідності до ст. 81 КК України, згідно якої умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

У відповідності з ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку вцілому та ставленню до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що за час відбування покарання засуджений не мав заохочень, в серпні-вересні 2014 року він мав 3 стягнення, які є погашеними. Відповідно до даних характеристики, 25.12.2014 року комісією установи було відмовлено в застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації. 25.12.2014 року за заявою засудженого комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України у вигляді заміни невідбутої частини строку покарання більш м`яким.

27.03. 2015 року за заявою засудженого комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України у вигляді умовно-дострокового звільнення.

Матеріали справи свідчать, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, який узгоджується висновком комісії Біленківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 99), що до теперішнього часу ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про виправлення та перевиховання засудженого.

Отже, за таких обставин суд першої інстанції, взявши до уваги наведені обставини справи, дійшов вірного висновку, що твердження його клопотання про можливість умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування ним призначеного покарання є передчасним і необґрунтованим.

Таким чином, на думку судової колегії, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишили без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 06 травня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 1 2 3