АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
11/490/514/12 Головуючий у 1 й інстанції - Бондарьова
Доповідач - Косенко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Капелюхи В.М., Стуковенкової Т.Г.

за участю прокурора Грамма О.А.

захисника ОСОБА_1

засудженого ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_2 з доповненнями адвоката ОСОБА_1 на вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 січня 2012 року.

Цим вироком засуджені:

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судимий 30 квітня 2010 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.186, ч.4 ст.296 КК України до чотирьох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК з іспитовим строком на три роки, -

за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на пять років без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків (від 13 січня 2012 р. і 30 квітня 2010 р.) ОСОБА_2 остаточно призначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк пять років і один місяць.

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2,

раніше не судимий,-

за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк пять років. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, крім того, на нього покладені обовязки, передбачені пунктами 2,3 і 4 ч.1 ст.76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнано винними у тому, що 18 травня 2011 року у нічний час у дворі будинку № 13 на вулиці Комсомольській у м. Першотравенську Дніпропетровської області вони за попередньою змовою між собою проникли у гараж, звідки заволоділи належним ОСОБА_4 автомобілем ЗАЗ 968 МБ вартістю 3498 грн 79 коп, який тієї ж ночі в селищі Межова Дніпропетровської області продали ОСОБА_5

Засуджений ОСОБА_2 у своїй апеляції просив помякшити призначене йому покарання із застосуванням ст.69 КК України і таке, що не повязане з позбавленням волі, врахувавши дані про його особу, обставини, що помякшують покарання, і те, що він вину визнав і щиро розкаявся.

В доповненнях адвоката ОСОБА_1 до апеляції в інтересах засудженого ОСОБА_2 порушується питання про скасування вироку через неповноту досудового і судового слідства і повернення справи прокурору для додаткової перевірки.

Вирок щодо ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, доводи адвоката ОСОБА_1, яка просила вирок скасувати, а справу повернути прокурору, посилаючись на положення, викладені нею в доповненнях до апеляції, пояснення засудженого ОСОБА_2, який підтримав доповнення захисника ОСОБА_1 до своєї апеляції, міркування прокурора Грамма О.А. про залишення апеляції засудженого з внесеними доповненнями без задоволення, а вироку - без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція ОСОБА_2 на вирок суду задоволенню не підлягає з таких підстав.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого з внесеними до неї доповненнями адвоката ОСОБА_1 на те, що досудове та судове слідство у справі проведено неповно, необєктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необгрунтованими.

Матеріалами справи зясовано, що досудове та судове слідство у ній проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, про що йдеться в апеляції, у справі не допущено.

Вивченням матеріалів справи не встановлено й даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи. Висновки суду про винність ОСОБА_2 у вчиненні ним злочину, за який його засуджено, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким судом дана належна оцінка.

Так, згідно з показаннями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на допитах, а також при відтворенні обстановки і обставин події на стадії досудового слідства 18 травня 2011 року у нічний час в м. Першотравенську ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за попередньою змовою між собою з метою крадіжки незаконно проникли в гараж, звідки викрали автомобіль ЗАЗ-968, який вранці того ж дня продали ОСОБА_5 за 1100 грн.

Такі самі показання засуджені давали і в судовому засіданні.

В суді апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_2 також не заперечував факт незаконного заволодіння ним і ОСОБА_3 вказаним автомобілем і продажу його в смт. Межова.

Про доведеність вини ОСОБА_2 в незаконному заволодінні транспортним засобом свідчать й інші докази, наведені у вироку:

-показання потерпілого ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_7 про викрадення з гаражу належного їм автомобіля ЗАЗ-968, який вони купили в ОСОБА_4 за 5000 грн, а також про те, що під час досудового слідства викрадений автомобіль їм повернули працівники міліції;

-показання свідка ОСОБА_5 про те, що вранці 18 травня 2011 року засуджені продали йому автомобіль ЗАЗ-968 без документів за 1100 грн, а також про те, що даний автомобіль у нього вилучили працівники міліції;

-дані протоколу огляду автомобіля ЗАЗ-968, які відповідають як показанням потерпілого ОСОБА_7, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5, так і визнанням самих засуджених, а також інші докази, яким у вироку дана належна оцінка.

На підставі оцінки й аналізу наведених доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_2 в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, з проникненням в інше сховище.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії засудженого за ч.2 ст.289 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_2 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.

Отже, немає підстав додатково з'ясовувати ще якісь обставини, які не мають значення для встановлення істини у справі, зокрема, уточнювати, хто є власником викраденого автомобіля ОСОБА_4 чи ОСОБА_6, та чи заподіяно їм матеріальну шкоду цим злочином, про що необгрунтовано зазначається в апеляції засудженого ОСОБА_2 та його захисника.

Виходячи з наведеного відсутні підстави вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового і судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку і направлення справи, як це убачається з доповнення захисника ОСОБА_1 до апеляції, прокурору для додаткової перевірки.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Тому твердження засудженого та його захисника у скарзі про порушення кримінально-процесуального закону, які на їх думку допустили слідчі та суд у справі (зокрема, посилання цих осіб на те, що у справі не встановлено особу, якій належав зазначений автомобіль), що перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний і обгрунтований вирок, є необгрунтованими.

З цих підстав такими, що не заслуговують на увагу є й посилання ОСОБА_2 та його захисника на те, що у суду були підстави для звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності згідно з ч.4 ст.289 КК України, оскільки з огляду на матеріали справи ОСОБА_2 добровільно не заявляв правоохоронним органам про вчинений злочин і не повертав викрадений з його участю транспортний засіб.

Як видно з вироку, суд призначив ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі, яке є мінімальним згідно санкції ч.2 ст.289 КК, за якою його засуджено, а згідно ч.1 ст.71 КК остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк пять років і один місяць.

Згідно зі ст.69 КК призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.

Під час розгляду справи достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_2 ст.69 КК судом не встановлено і в апеляційній скарзі засудженого також не наведено.

При призначенні ОСОБА_2 покарання суд відповідно до вимог ст.65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, а також усі обставини справи, в тому числі й ті, на які є посилання у скарзі.

Як убачається з матеріалів справи, 30 квітня 2010 року ОСОБА_2 був засуджений за вчинення умисних злочинів, передбачених ч.2 ст.186 і ч.4 ст.296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, а на підставі ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки. Однак в період іспитового строку (18 травня 2011 року) ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 повторно вчинив умисний злочин.

За таких обставин призначене судом ОСОБА_2 покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, тому підстав для його пом'якшення за мотивами, зазначеними в апеляції ОСОБА_2, в тому числі із застосуванням ст.69 КК, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляцію засудженого ОСОБА_2 з внесеними доповненнями адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 січня 2012 року, яким засуджено ОСОБА_2, залишити без зміни.

Судді