Ухвала іменем україни 22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_3.,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5.,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2015 року щодо вказаної особи,

у с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1, раніше не судиму,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на неї обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_1 визнано винуватою у тому, що на підставі наказу директора спеціального комунального підприємства «Гуртожиток» (далі СКП «Гуртожиток») від 10 квітня 2013 року вона займала посаду фахівця з вирішення конфліктів СКП «Гуртожиток». Згідно наказу директора від 10 вересня 2012 року засуджена мала право організовувати розгляд скарг та звернень громадян, приймати участь в роботі по приватизації житлових приміщень у гуртожитках, однак, згідно посадових обов'язків фактично не могла здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції.

В серпні 2013 року (точна дата в ході досудового слідства не встановлена) до СКП «Гуртожиток» звернувся ОСОБА_2 із заявою щодо підготовки необхідних документів для подальшої приватизації його кімнати АДРЕСА_2, в якій він фактично проживав тривалий час.

Розгляд заяви ОСОБА_2 керівником підприємства було покладено на ОСОБА_1

Під час розгляду даної заяви у ОСОБА_1 виник умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_2

З метою реалізації вказаного наміру, ОСОБА_1 14 травня 2014 року зателефонувала на мобільний телефон ОСОБА_2 та запропонувала йому зустрітися за місцем його проживання, а саме в кімнаті АДРЕСА_2.

Цього ж дня, близько 20 год. 30 хв., ОСОБА_1 приїхала до ОСОБА_2 маючи намір на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману. Усвідомлюючи неправдивість своїх слів, знаючи, що складання актів обстеження кімнат для мешканців гуртожитків здійснюється на безоплатній основі, згідно рішення Миколаївської міської ради № 44/24 від 04 березня 2010 року, повідомила останньому про необхідність передати їй 4000 грн. нібито для складання акту обстеження його кімнати АДРЕСА_2, та його підписання директором СКП «Гуртожиток».

ОСОБА_2, будучи введеним в оману ОСОБА_1, внаслідок його необізнаності щодо порядку складання та видачі актів обстеження кімнат у гуртожитках на безоплатній основі, погодився на передачу їй грошових коштів в розмірі 4000 грн.

19 травня 2014 року наказом керівника КП СКП «Гуртожиток» ОСОБА_1 була звільнена з підприємства за власним бажанням. Про вказаний факт засуджена не повідомила ОСОБА_2, тим самим продовжуючи реалізацію умислу на заволодіння грошовими коштами останнього.

В той же день, приблизно о 19 год. 20 хв. ОСОБА_1, діючи умисно, з корисливих мотивів те з метою доведення свого злочинну наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману, знаходячись в автомобілі «HUNDAY TUCSON», державний номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_3, отримала від ОСОБА_2 за складання акту обстеження кімнати гуртожитку останнього грошові кошти в сумі 4000 грн. При цьому, засуджена виконала всі дії, які вважала за необхідне для доведення до кінця свого злочинного наміру, але кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, з причин, які не залежали від її волі, так як була затримана співробітниками міліції.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. За змістом скарги фактично посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції розгляд справи проведено однобічно та неповно, без мотивування свого рішення на основі доказів, які були досліджені під час судового засідання. Апеляційний суд, на думку ОСОБА_1, належним чином не обґрунтував підстави, через які її апеляційну скаргу визнав необґрунтованою, не дав вичерпних і переконливих відповідей на всі доводи поданої нею скарги.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ч. 1 ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції прийняв до уваги не визнання вини ОСОБА_1, урахував що її вина у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена зібраними та дослідженими у судовому засіданні в їх сукупності доказами, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_2, даними, що містяться у протоколах слідчих дій, а саме: протоколі про результати аудіо, відео контролю за особою від 20.05.2014 року, протоколі обшуку автомобіля від 19.05.2014 року, та інших матеріалах провадження, зміст яких детально відображено у вироку.

Визнавши вказані докази достовірними та оцінивши їх в сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України .

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достатності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про кваліфікацію діяння засудженої. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Наведені докази в сукупності спростовують доводи засудженої у скарзі про відсутність доказів її винності.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_1 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахував усі обставини кримінального правопорушення та дані про особу засудженої. Так, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та дані про особу винної, в тому числі те, що ОСОБА_1 вину не визнала, раніше не судима, приватний підприємець, характеризується позитивно, є інвалідом 3 групи, разом з цим, обставинами, що пом'якшують покарання засудженій суд визнав: вчинення кримінального правопорушення вперше, стан її здоров'я, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, обґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 положень ст. 75 КК України та звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів, призначене засудженій ОСОБА_1 покарання, є обґрунтованим і необхідним для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67, 75 КК України.

Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженої про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту слідства та судового розгляду справи були ретельно перевірені апеляційним судом, який для їх спростування з дотриманням вимог ст. 419 КПК України у своїй ухвалі навів належні аргументи.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження й задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2015 року щодо вказаної особи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3ОСОБА_4ОСОБА_5