Справа № 357/4612/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/858/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 55 19.08.2015

УХВАЛА
Іменем України
19 серпня 2015 року м. Київ.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною вищою освітою (ступінь бакалавра, Рівненський державний університет за спеціальністю «математика та інформатика»), одруженого, в силу ст.89 КК України не судимого, - засудженого за ч.3 ст. 407 КК України - 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком - 2 роки з покладанням на нього певних обов`язків.

Згідно вироку, ОСОБА_8 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, за наступних обставин. Згідно з наказом командира військової частини п/п НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 березня 2014 р. №62 солдата ОСОБА_8 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із проведенням мобілізації, було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду радіотелеграфіста лінійного наглядача 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 (п/п НОМЕР_1 ), що дислокується на території військового містечка № НОМЕР_3 по АДРЕСА_2 . Відповідно до вимог ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України солдат ОСОБА_8 , як військовослужбовець ЗС України, повинен був свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців. Разом з тим, являючись військовослужбовцем ЗС України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, 06 серпня 2014 р. близько 13 год. ОСОБА_8 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 та по 25 березня 2015 р. був відсутній на службі без поважних причин, тобто тривалістю понад один місяць, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації вчиненого обвинуваченим злочину, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий обвинувальний вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, оскільки призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його особі.

Вказує, що суд не врахував, що злочин, який вчинив обвинувачений, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, скоєним з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, був відсутній на службі понад сім місяців, не вживав ніяких заходів для повернення на військову службу, аж до початку звільнення в запас (демобілізації) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», з 18 березня 2015 року.

Вважає, що судом безпідставно визнано обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, те, що він не судимий, в силу ст. 89 КК України, хоча фактично не вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, за місцем служби та проживання характеризується позитивно, має батька, який хворіє, що на думку апелянта не знижують суспільної небезпеки вчиненого злочину та його тяжкості, а тому і не є обставинами, які пом`якшують покарання. Крім того, судом першої інстанції не враховано значну суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 злочину в умовах сьогодення.

Також, суд без достатніх підстав дійшов висновку про можливість призначення покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів, які підтримали свою апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку. В судовому засіданні обвинувачений повністю визнав свою вину у скоєному, у зв`язку з чим судове слідство, за згодою учасників процесу, проведено відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Кваліфікації його дій за ч.3 ст. 407 КК України є вірною, що апелянтом не оскаржується. Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч.1 цієї статті. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, суд першої інстанції належним чином врахував суспільну небезпечність, характер та ступінь тяжкості вчинениненого злочину, дані про особу обвинуваченого. Також, судом вірно враховано наявність пом`якшуючих обставин, а саме те, що обвинувачений : не судимий, на підставі ст. 89 КК України, одружений, як особа за місцем служби та місцем проживання характеризується позитивно, у скоєному чистосердечно розкоюється, добровільно з`явився із зізнанням та активно сприяв розкриттю злочину, має батька, який хворіє та потребує оперативного лікування. Крім того, суду надано акт про пожежу від 24.04.2014 р., з якого вбачається, що дійсно в будинку, де проживає сім`я обвинуваченого, 24.04.2014 р. сталася пожежа, що розцінюється судом як доказ збігу тяжких життєвих обставин. Обтяжуючих відповідальність обставин судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому за ч. 3 ст. 407 КК України за своїм видом та розміром відповідає тяжкості злочину, особі обвинуваченого, є домірним скоєному та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України. Тому, доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора щодо м`якості призначеного покарання обвинуваченому є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам закону. Приймаючи рішення про застосування ст. ст. 75, 76 КК України, судом належним чином враховано вищенаведені обставини, а також апеляційний суд бере до уваги і ту обставину, що обвинувачений приймав участь у військових діях в зоні АТО з травня по серпень 2014р., захищаючи Батьківщину, що стверджується даними його військового квитка та не заперечували в судовому засіданні апелянти, залишив військову частину, коли та перебувала на ротації в м. Біла Церква, тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та правильно звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк з покладанням певних обов`язків. Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є надуманими. З огляду на викладене, вирок суду відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим залишає вирок без змін. Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, у х в а л и л а:

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Головуючий

Судді