Справа № 11-372/12 Головуючий у І інстанції Шипов І.М.
Провадження № 11/2590/372/2012
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач Борисенко І. П.
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_1

суддів: Антипець В.М., Демченка О.В.

при секретарі - Оскірко Ю.І.

ї участю прокурора - Гапеєвої Н.П.

засудженого- ОСОБА_2.

захисника потерпілої - адвоката ОСОБА_3

потерпілої - ОСОБА_4

цивільного відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові кримінальну справу за апеляціями потерпілої ОСОБА_4 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, українець, одружений, на утриманні має неповнолітню дитину, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, не працюючий, ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимий, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_5. кв. 1,

засуджений за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбувай.;ч основного покарання, встановивши випробування строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов'язано ОСОБА_2 періодично з'являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання та роботи.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі фінансовою управління Чернігівської міської ради - 3718 грн. 64 коп. витрат на лікування потерпілої та судові витрати в сумі 1959 грн. 84 коп. на користь держави за проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 - 997 грн. 79 коп. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, 173 грн. 73 коп. витрат на проїзд для проведення судово-медичної експертизи та 15000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди у вигляді не отриманого середнього заробітку, витрат по найму квартири, витрат на милиці, витрат на збалансоване харчування, на транспортувакня автомобілем «швидкої медичної допомоги», витрат по сплаті благодійного внеску на потреби лікарні, витрат по оплаті правової допомоги адвоката залишено без розгляду та роз'яснено, що вона має право звернутись до суду з захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Позов ОСОБА_4 до цивільного відповідача ОСОБА_5 пр стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Скасовано арешт, накладений на автомобілі марки «ОСОБА_7 12 Е260», р.н. НОМЕР_1 та «ОСОБА_8 Е93», р.н. НОМЕР_2 та залишено ї: у користуванні власників.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 81 КПК України.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_2 до вступу вироку законну силу залишено без змін - підписку про невиїзд з постійного місц проживання.

Вироком суду ОСОБА_2 визнаний винним та засуджений за те, що 01 листопада 2010 року близько 21 години 40 хвилин, керуючи автомобілем марки «ОСОБА_7 124 Е260», р.н. НОМЕР_3, без полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземни: транспортних засобів, рухався по вул. Любецькій зі сторони вул. Ріпкинської; напрямку вул. Войкова у м. Чернігові і рухаючись у вказаному напрямку під'їжджаючи до регульованого перехрестя вул. Любецька-Войкова, ОСОБА_2 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами при наближенні до даного перехрестя, грубо ігноруючи вимоги червоного забороняючого йому рух, сигналу світлофору, не вжив усіх заходів дл> зменшення швидкості керованого ним автомобіля, аж до повної його зупинки в результаті чого виїхав на дане перехрестя, де здійснив зіткнення автомобілем НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_9, який рухався через регульоване перехрестя на зелений сигна; світлофору, що дозволяв йому рух, по вул. Войкова зі сторони вул. 1- Г'в.Армії в напрямку вул. Старобілоуська м, Чернігова зліва направо відносне напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 залишиЕ автомобіль НОМЕР_5 на місц гірш оди, а сам з місця пригоди зник.

Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля НОМЕР_6. ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, які в комплекс; відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію розлад здоров'я, пов'язаного зі стійкою втратою працездатності не менш як на 1/3.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.1 (г), 2.3 (б), 2.10 (а), 8.7.3 (е), 8.10, 12.3 ГІДР України. Порушення ним вимог 8.7.3 (е), 8.10, 12.3 ПДР України стало причиною та -умовою настання події ДТП і знаходиться в прямому причинному зв'язку з Наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_4 подала апеляцію, в якій просить вирок Иовозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2012 року щодо ОСОБА_2 скасувати та постановити новий, яким обрати ОСОБА_2 покарання, пов'язане з позбавленням волі. Винесений судом першої інстанції вирок вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, вказує, що судом допущені істотні порушення норм кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості. Свої вимоги апелянт мотивує наступним. Зазначає, що судом було безпідставно виключено із обвинувачення ОСОБА_2 перебування останнім в момент ДТП у стані наркотичного сп'яніння, оскільки дана обставина підтверджується випискою з протоколу № 7 та висновком щодо результатів медичного огляду від 18 листопада 2011 року (т. 1 а.с. 15-16). Вважає, що ця обставина в силу п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України являється обтяжуючою. Крім того, вважає необгрунтованим врахування судом як пом'якшуючих обставин поведінку ОСОБА_2 на слідстві та в суді, яка сприяла розкриттю злочину, щире каяття в скоєному та перебування на утриманні малолітньої дитини, оскільки вважає, що в порушення вимог п. 1 ст. 66 КК України засуджений своєю поведінкою не довів щирого каяття, так як не вчинив жодних дій щоб виправити ситуацію і навіть не попросив вибачення у неї, шкоду не відшкодував, а навпаки, висловлював погрози на її сторону, з приводу чого вона подавала відповідні заяви. Також апелянт не погоджується з вироком суду в частині стягнення матеріальної шкоди із засудженого та зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, тоді як власником автомобіля, яким керував засуджений являється ОСОБА_5 - цивільний відповідач по справі, з якого і мав суд стягнути матеріальну шкоду, разом з тим не погоджується із розміром стягнутої моральної шкоди. Вважає, що вона має бути задоволена саме в сумі 50 000 грн., оскільки діями засудженого їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає у глибокому стресі пережитому нею, сильному фізичному болю від отриманих тяжких тілесних ушкоджень, душевних стражданнях, втратою на тривалий час можливості самостійно пересуватися та задовольняти необхідні життєві потреби, втраті можливості народити дитину природним шляхом, в той час як вона перебуває вагітною, що призвело до втрати надії на майбутнє та спонукання на постійні моральні страждання та душевні хвилювання. Також вважає, що судом безпідставно залишено без розгляду її позовні вимоги щодо оплати праці адвоката в сумі 4000 грн., які нею підтверджені наданим договором та квитанцією про сплату таких послуг.

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції в своїй апеляції не заперечуючи фактичних обставин справи, кваліфікації дій засудженого, доведеності вини в скоєнні злочину, просить даний вирок скасувати внаслідок невідповідності покарання, призначеного судом, тяжкості скоєного злочину та особі засудженого та просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_2 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, а також просить виключити як обставину, яка обтяжує покарання - залишення місця пригоди. Свої вимоги мотивує тим, що в порушення вимог ст. 65 КК України, п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при обранні міри покарання ОСОБА_2 суд прийшов до висновку про необхідність призначення покарання у вигляді позбавлення волі, але без ізоляції від суспільства з призначенням іспитового строку, однак належним чином не врахував, що засудженим скоєно тяжкий злочин, після вчинення ДТП останній залишив місце пригоди, жодним чином не намагався надати допомогу потерпілій, внаслідок чого їй заподіяно тяжкі тілесні ушкодження по критерію розладу здоров'я. Тому вважає, що призначення покарання ОСОБА_2 із застосуванням ст. 75 КК України є істотним порушенням принципів об'єктивності, справедливості та індивідуалізації покарання через свою м'якість.

На подані апеляції засуджений ОСОБА_2 подав заперечення в якому просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав подану апеляцію, вказав, що суд при призначенні покарання засудженому безпідставно застосував ст. 75 КК України та звільнив ОСОБА_2 від відбування покарання. Апеляцію потерпілої прокурор також підтримав.

Потерпіла ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_3 підтримали свою апеляцію та просили призначити ОСОБА_2 покарання пов'язане з позбавленням волі і стягнути з засудженого на користь потерпілої 50000грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та матеріальну шкоду у розмірі 25428,81грн., яка вказана у цивільному позові, за мінусом 2000,00грн.. які засуджений сплатив поштовим переказом .

Засуджений ОСОБА_2 просив залишити без задоволення апеляції потерпілої та прокурора, а вирок суду першої інстанції без змін.

Цивільний відповідач по справі, ОСОБА_5 погоджується з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні цивільного позову потерпілої щодо нього.

Колегія суддів, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши при частковому судовому слідстві докази по справі, приходить до висновку, що апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_4 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Провівши по справі часткове судове слідство, колегія суддів, -

встановила:

17 листопада 2010 року близько 21 години 40 хвилин ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «ОСОБА_7 124 Е260», р.н. НОМЕР_3, без полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, рухався по вул. Любецькій зі сторони вул. Ріпкинської у напрямку вул. Войкова у м. Чернігові і рухаючись у вказаному напрямку, під'їжджаючи до регульованого перехрестя вул.Любецька-Войкова, ОСОБА_2 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, при наближенні до даного перехрестя; грубо ігноруючи вимоги червоного, забороняючого йому рух, світлофору, не вжив усіх заходів для зменшення швидкості керованого «автомобіля, аж до повної його зупинки, в результаті чого виїхав на дане ріерехрестя, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «ОСОБА_8 Е93», ІСВ3042АМ, під керуванням водія ОСОБА_9, який рухався через Ірегульоване перехрестя на зелений сигнал світлофору, що дозволяв йому рух |по вул.-Войкова зі сторони вул. 1-ї Гв.Армії в напрямку вул. Старобілоуська м. Чернігова зліва направо відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 залишив автомобіль НОМЕР_5 на місці - пригоди, а сам з місця пригоди зник.

Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля НОМЕР_7. ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію розладу здоров'я, пов'язаного зі стійкою втратою працездатності не менш як на 1/3.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.1 (г), 2.3 (б), 2.10 (а), 8.7.3 (е), 8.10, 12.3 ПДР України. Порушення ним вимог 8.7.3 (е), 8.10, 12.3 ПДР України стало причиною та умовою настання події ДТП і знаходиться в прямому причинному зв'язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Під час проведення часткового судового слідства, в засіданні апеляційного суду, ОСОБА_2 свою вину у інкримінованому йому діянні визнав повністю та пояснив, що 17 листопада 2010 року керуючи на підставі довіреності автомобілем «Мерседес-Бенц 124 Е260» він рухався по вул. Любецькій в напрямку центру і на перехресті вул. Любецька та вул. Войкова з вул. Войкова виїхав автомобіль таксі «Део Нексіа». Оскільки він рухався в темну пору доби, рухаючись по головній дорозі, побачивши на світлофорі жовтий сигнал світлофору, автоматично подумав, що світлофор вимкнений, оскільки на попередньому перехресті світлофор працював в режимі жовтого миготіння, а тому помилково зробив припущення, що таксі, яке рухається по другорядній дорозі має уступити йому дорогу. В цей час відбулося зіткнення, коли він вийшов з машини, то побачив, що світлофор все-таки працював і йому був забороняючий сигнал світлофору - червоне світло. Опинившись вперше в такій ситуації, він перелякався і покинув місце пригоди. В скоєному щиро кається, вину повністю визнає, просить суд врахувати, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина та не позбавляти його волі. Шкоду потерпілій він частково відшкодував, в межах своєї можливості та зобов'язується відшкодовувати і надалі.

Потерпіла ОСОБА_4 підтвердила свої свідчення дані неї під час досудового слідства та в суді першої інстанції і показала, що 17 листопада 2010 року близько 22 години рухаючись в автомобілі таксі в якості пасажира вона потрапила в дорожньо-транспортну пригоду в якій винен засуджений ОСОБА_10 Всіх обставин пригоди вона майже не пам'ятає.

Цивільний відповідач по справі ОСОБА_5 показав, що засуджений є його рідним братом. На ім'я брата він видав довіреність на керування автомобілем. 17 листопада 2010 року його брат взяв автомобіль не повідомивши його про це, а тому коли він виявив, що автомобіль не знаходиться на тому місці де він його залишив, то він звернувся того ж числа до міліції з заявою про викрадення автомобіля. Пізніше він дізнався, що його брав„ взяв автомобіль не попередивши про це його і керуючи автомобілем скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а оскільки злякався, то залишив автомобіль на місці пригоди, а сам зник. Щодо заявленого потерпілою до нього цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то він його не визнає і вважає, що суд першої інстанції правильно залиши поданий позов без задоволення.

Окрім повного визнання своєї вини, винність засудженого ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого злочину, при обставинах, наведених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам справи та повністю підтверджується сукупністю доказів, що досліджені в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, як у ході досудового слідства, так і в судовому засіданні суду першої інстанції, вину свою у інкримінованому йому діянні визнавав повністю та детально розповідав про обставини скоєного злочину. Після розгляду справи по суті, жодних зауважень на протокол судового засідання не вніс, тобто фактично на той час погоджувався з усіма фактичними обставинами справи і жодним чином не заперечував про їх достовірність.

Також вина ОСОБА_2 підтверджується даними протоколу огляду місця події від 17 листопада 2010 року, та доданою до нього схемою, з яких підтверджується дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів НОМЕР_8 під керуванням ОСОБА_2 та «ОСОБА_8 Е93», р.н. НОМЕР_9. під керуванням ОСОБА_9 на перехресті вул. Любецька та вул. Войкова. (а.с. 8-21, том 1).

З висновку судової авто-технічної експертизи № 472 від 04 січня 201 1 року вбачається, що водій ОСОБА_2 мав технічну можливість зупинити керований ним автомобіль до лінії перехрестя вул. Любецька та вул. Войкова знаходячись на відстані 119 метрів від нього та побачивши жовтий сигнал світлофору, рухаючись зі швидкістю 60 км/год. та мав діяти у відповідності з вимогами п. 8.7.3 (е), п. 8.10 ПДР України, (а.с. 134-135, том 1).

Наведені вище докази підтверджують пояснення свідка ОСОБА_9, дані ним на досудовому слідстві і в суді першої інстанції, про те, шо 17 листопада 2010 року, виконуючи замовлення на „таксі" він перевозив пасажирів та керуючи автомобілем «ОСОБА_8 Е93» рухався по вул. Войкова в напрямку перехрестя з вул. Любецька і не перетинаючи перехрестя на зелений сигнал світлофора не зміг уникнути зіткнення з автомобілем «Мерседес-Бенц», який рухався по вул. Любецька на червоний сигнал світлофору, в результаті транспортної пригоди пасажир його автомобіля ОСОБА_4, яка сиділа на передньому пасажирському місці отримала ушкодження, він викликав усі щеобхідні служби та намагався надати допомогу. Водій автомобіля «Мерседес- ренц» залишив місце пригоди, покинувши автомобіль.

Дії засудженого ОСОБА_2 судом першої інстанції правильно Ікваліфіковані по ст. 286 ч. 2 КК України, оскільки внаслідок скоєного злочину рютерпілій ОСОБА_4 завдано тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначаючи покарання, [повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та .обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила бзлочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її шправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз'яснень п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 124 жовтня 2003 року № 7 „Про практику призначення судами кримінального |покарання" зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого [злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей . конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Однак, як убачається з вироку суду, ці вимоги закону суд не дотримав і обираючи покарання засудженому ОСОБА_2, не в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України. І Так, звільняючи ОСОБА_2 на підставі ст. 75 КК України від ^відбування основного покарання, встановивши останньому випробувальний строк 2 роки, суд визнав обставинами, пом'якшують покарання його поведінку на слідстві та в суді, яка сприяла розкриттю злочину, щире каяття в скоєному та перебування на утриманні малолітньої дитини.

Однак, суд не зазначив, у чому полягало сприяння ОСОБА_2 у розкритті злочину, і чи вплинуло це та яким чином на зниження ступеня тяжкості вчиненого ним. Під час досудового слідства та в суді першої інстанції ОСОБА_2 свою вину у інкримінованому йому діянні хоча і визнавав повністю, однак покинув місце пригоди, в ході розгляду справи в суді шкоду не відшкодовував, висловлював погрози та залякував потерпіл>. що знаходить своє підтвердження в постанові дільничного інспектора міліції ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 21 травня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 205, том 2), з описової частини якої вбачається, що з останнім проведена профілактична бесіда та винесено протокол про застереження про недопустимість протиправних дій в подальшому, тому посилання суду на сприяння у розкритті злочину як на пом'якшуючу покарання обставину не можна визнати правильним.

Суд першої інстанції приділив значну увагу особі засудженого та зовсім : не зважив на наслідки, які настали від його злочину для потерпілої ОСОБА_4, котра від отриманих тяжких тілесних ушкоджень на даний час оформляє інвалідність, спосіб життя та майбутнє якої змінилися вкрай негативно оскільки потерпіла втратила репродуктивну здатність, яка виразилась у втраті здатності до дітородіння природним шляхом.

За таких обставин слід визнати, що покарання призначене ОСОБА_2 є явно несправедливим внаслідок м'якості та таким, що не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину, тому вирок суду в частині призначеного йому покарання, підлягає скасуванню.

З врахуванням характеру і ступеню суспільної небезпечності скоєного злочину, даних про особу ОСОБА_2, обставин справи, які пом'якшують покарання, колегія суддів вважає, що йому потрібно призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції, передбаченої частиною статті, за якою мого засуджено з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк, передбачений санкцією даної статті.

Разом з тим, необхідно виключити з вироку посилання суду на обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 - залишення місця пригоди, оскільки ст. 67 КК України містить перелік обставини, які обтяжують покарання, даний перелік є вичерпним і не містить такої обставини як алишення місця дорожньо-транспортної пригоди, крім того, органом досудового слідства також в обвинуваченні не зазначалась дана обставина.

Виключення обставини, яка обтяжує покарання, залишення місця юрожньо-транспортної пригоди, не впливає на призначену міру покарання засудженому.

Доводи потерпілої ОСОБА_4 та її представника-адвоката ОСОБА_11 про перебування ОСОБА_2 на момент скоєння ним дорожньо- жнспортної пригоди в стані наркотичного сп'яніння не заслуговують на вагу, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовані матеріалами :прави.

Так, з матеріалів кримінальної справи (а.с. 30 т.1) вбачається, що ОСОБА_12 18 листопада 2010 року о 6год.05хв. в приміщенні Чернігівського бласного наркологічного диспансеру згідно направлення на огляд водія ранспортного засобу був оглянутий лікарем та було встановлено, що останній еребував у стані наркотичного сп'яніння. В той же час, у ОСОБА_2 було роведено відібрання аналізів сечі і згідно висновку судово-медичного

дослідження № 2 (а.с. 17-18 т.2) від 31 січня 2011 року при судово- токсилогічному дослідженні будь-які наркотичні засоби виявлені не були.

В даному випадку колегія суддів приймає до уваги висновок судово - токсилогічного .дослідження, оскільки в даному випадку проводився |лабораторний аналіз сечі засудженого, який був відібраний при медичному свідуванні і наркотичне сп'яніння не було підтверджене.

Разом з тим, доводи потерпілої про неправильне вирішення судом дівільного позову в частині відшкодування моральної шкоди є слушними та іслуговують на увагу. Колегія суддів вважає, що стягнена сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000грн. з урахуванням отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, яка тривалии час під час лікування Гребувала в нерухомому стані, внаслідок винних дій засудженого потерпіла шмала окрім тяжких тілесних ушкоджень по критерію розладу здоров'я зі стійкою втратою працездатності не менш як на 1/3, ще й значну моральну авму, що виражається в тому, що вона не може відновити той стан здоров'я, зш мала до дорожньо-транспортної пригоди, значно порушився її звичний орядок життя, довгий час вона проходила лікування та перебувала в нерухому статі, будучи молодою людиною втратила репродуктивну здатність, яка виразилась у втраті здатності до дітородіння природним шляхом є чималою, а тому з засудженого слід стягнути 40000,00грн. на користь потерпілої у відшкодування моральної шкоди. З урахуванням того, що засуджений ОСОБА_2 надав суду квитанцію про сплату потерпілій 2000,00грн., тому у відшкодування моральної шкоди з засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілої підлягає стягненню 38000,00грн.

Відповідно до вимог ст.ст. 1167, 1187 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи якщо шкоди завдано ікаліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом.

В даному випадку, як убачається з матеріалів кримінальної справи, автомобіль на якому була скоєна дорожньо-транспортна пригода і яким керував засуджений ОСОБА_2 на підставі довіреності належить іншій особі, а саме ОСОБА_5, а тому судом вірно відмовлено в задоволенні цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди з цивільноговідповідача по справі, ОСОБА_5.

Цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілої із засудженого судом вирішено вірно.

Крім того, вирок суду підлягає зміні в порядку ч. 2 ст. 365 КПК України, в частині вирішення питання про стягнення витрат за лікування потерпілої.

Стягуючи із засудженого витрати за лікування потерпілої на користь держави в особі фінансового відділу Чернігівської міської ради, суд припустився помилки і не виконав вимог матеріального закону.

Відповідно до ст. 1206 Цивільного Кодексу України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, кошти на відшкодування витрат на лікування, зараховуються до відповідного бюджету.

Потерпіла ОСОБА_4, у зв'язку із заподіянням їй під час дорожньо- транспортної пригоди середньої тяжкості тілесних ушкоджень, перебувала на стаціонарному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 2 з 17.11.2010 по 10 грудня 2010 року, на її лікування затрачено 3718 грн. 64 коп.. що підтверджується довідкою ( а. с. 149, т. 1).

Чернігівська міська лікарня № 2 - є державним закладом охорони здоров'я, відповідно кошти повинні стягуватися в місцевий бюджет м. Чернігова (а.с. 149 т.1), а не на користь держави в особі фінансового управління Чернігівської міської ради.

Таким чином відшкодуванню із засудженого на користь місцевого бюджету м. Чернігова підлягала сума 3718 грн. 64 коп.

По справі не встановлено істотних порушень кримінально- процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування вироку суду та прав засудженого ОСОБА_2 на захист.

За таких обставин, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню, внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Керуючись ст. ст. 378-379 КПК України, колегія суддів -

ЗАСУДИЛА:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та потерпілої ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Новозаводського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2012 року, щодо ОСОБА_2 в частині призначеного покарання скасувати за м'якістю.

Визнати ОСОБА_2 винним в скоєні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді З (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Виключити з вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2012 року обтяжуючу обставину - залишення місця дорожньо- транспортної пригоди.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_2 до набрання вирок-ом чинності залишити підписку про невиїзд.

Строк відбуття покарання засудженому рахувати з моменту затримання.

В порядку ч. 2 ст. 365 КПК України вирок суду в частині вирішення питання про стягнення витрат за лікування потерпілої змінити.

Стягнути із засудженого ОСОБА_2 на користь :ісцевого бюджету м. Чернігова 3718 грн. 64 коп. у відшкодування витрат атрачених на лікування потерпілої ОСОБА_4

Стягнути з засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_13 38000,00 гривень у відшкодування завданої моральної "І коди.

В решті цей вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 ерезня 2012 року щодо ОСОБА_2 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений учасниками процесу до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ротягом одного місяця з моменту його оголошення, через апеляційний суд Чернігівської області.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_14 ОСОБА_15