АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 626/489/14-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/1223/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області:
головуючого судді - - ОСОБА_2 ,
суддів - - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - - ОСОБА_6 ,
потерпілої - - ОСОБА_7
представника потерпілої - - ОСОБА_8
обвинуваченого - - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги заступника прокурора Харківської області та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року у відношенні ОСОБА_9 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Красноградського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, не працюючий, не одружений, який має вищу освіту, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 3 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_9 в період іспитового строку покладено обов`язок повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи.
В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 відмовлено.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_9 24.07.2007 року, близько 03.00 год., рухався на технічно справному, власному автомобілі «Toyota Land Cruiser», р.н. НОМЕР_1 , по автодорозі «Харків-Сімферополь-Севастополь» зі сторони м. Харкова в напрямку м. Сімферополя. В ході руху по вказаній дорозі, в районі 96км + 50м., ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 14.2. «в» Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
-п.10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
-п.14.2. Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: в) смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.
Не погодившись із зазначеним рішенням районного суду, заступник прокурора Харківської області подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Красноградського районного суду Харківської області від 21.04.2015 року скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК України явно не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину , особі обвинуваченого , є недостатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів. На думку прокурора суд не врахував , що вчинений ОСОБА_9 злочин відноситься до категорії тяжких , вказаним злочином спричинено смерть людині , що є невідворотним наслідком.
Суд не врахував, що ОСОБА_9 спочатку розгляду справи не заперечуючи факту ДТП з своєю участю, винним себе не визнавав, і лише після дослідження всіх доказів по справі та проведення додаткових експертиз, ОСОБА_9 визнав свою вину під тиском не спростованих доказів .
Суд необґрунтовано послався у вироку на повне відшкодування ОСОБА_9 збитків потерпілій , оскільки сам обвинувачений під час судового розгляду суму цивільного позову не визнав і матеріальну та моральну шкоду потерпілій не відшкодував , про що ОСОБА_7 пояснила в суді.
Також прокурор посилається на те, що санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Відповідно до вимог ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається мотиви призначення покарання, саме покарання , призначене по кожному з обвинувачень , що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання обрана судом. Проте суд в мотивувальній частині вироку взагалі не вказав про доцільність застосування або незастосування до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке прямо передбачено санкцією ч.2 ст.286 КК України. Разом з цим суд також не зазначив про призначення або незастосування додаткового покарання і в резолютивній частині вироку. Потерпіла ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Красноградського районного суду Харківської області від 21.04.2015 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами троком на 3 роки. Задовольнити цивільний позов, стягнути з обвинуваченого суму матеріальної шкоди у розмірі 34 139, 00 гривень, в тому числі витрати на поховання у розмірі 10 000 гривень , шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу у розмірі 24 139 гривень та суму моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.
Свою апеляційну скаргу потерпіла мотивує тим, що висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованими. При цьому потерпіла зазначає , що на протязі 8 років з дня ДТП ОСОБА_9 заперечував свою вину у скоєнні злочину і визнав її тільки під час останнього судового засідання під тиском зібраних доказів. Сума спричиненої обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди потерпілій не відшкодована. Це свідчить про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого. Матеріали справи не містять даних про утримання ОСОБА_9 непрацездатних членів родини. При цьому потерпіла посилається на те, що ОСОБА_9 сам не працює , його похила матір отримує пенсію за віком , а донька, яка є інвалідом 2 групи та матір`ю одиначкою має постійне місце роботи.
З огляду на зазначене потерпіла вважає , що ОСОБА_9 слід призначити реальну міру покарання.
Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області; пояснення потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілої; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив застосувати до нього акт амністії; перевіривши матеріали кримінального провадження , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області та потерпілої підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Висновки суду відносно фактичних обставин справи , вини та кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційних скаргах не заперечуються . Клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час судового провадження в суді першої інстанції, або дослідження нових доказів від учасників процесу не надходило.
З урахуванням зазначеного, відповідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок лише в межах апеляційних скарг.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Як вбачається з вироку, суд зробив висновок про можливість виправлення обвинуваченого та звільнення його від відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК України враховуючи: особу обвинуваченого ; необережну форму вини; те що в результаті ДТП ОСОБА_9 також став інвалідом довічно; має на утриманні кількох непрацездатних членів родини; давність події тобто маже 8 років , протягом яких обвинувачений зарекомендував себе з позитивного боку ; визнання обвинуваченим вини, що визнано обставиною яка пом`якшує покарання ; відшкодування шкоди потерпілій і думку прокурора щодо можливості призначення покарання з випробуванням.
Але ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд враховує при призначенні покарання. Тобто наявність у обвинуваченого інвалідності , знаходження на його утриманні інших членів родини, визнання судом першої інстанції обставинами , що пом`якшують покарання визнання вини та вибачення перед потерпілою було вже враховано судом першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання.
Одночасне врахування судом першої інстанції одних і тих самих обставин для обрання виду та розміру покарання, та як підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, свідчить про неналежну вмотивованість застосування ст.75 КК України.
Визнання судом першої інстанції обставиною , що пом`якшує покарання визнання обвинуваченим своєї вини є необґрунтованим, оскільки протягом 8 років позиція ОСОБА_12 полягала у тому, що виїзд його автомобілю на зустрічну смугу руху відбувся в результаті раптового пнемо-вибуху переднього лівого колеса автомобіля, і тільки після дослідження всіх доказів по справі та проведення додаткових експертиз, під тиском доказів ОСОБА_9 визнав свою вину в порушенні правил обгону .
Висновки суду, що протягом значного часу, який минув після ДТП ОСОБА_12 зарекомендував себе лише з позитивного боку не відповідають дійсності , оскільки в 2010 році він притягувався до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 350 КК України, але провадження по справі було закрито на підставі п. »г» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 28.07.2011 року.
Висновки суду про те , що ОСОБА_12 повністю відшкодував потерпілій матеріальну та моральну шкоду спричинену в результаті ДТП також не відповідають дійсності , оскільки як потерпіла так і обвинувачений ОСОБА_12 пояснили апеляційному суду , що шкода фактично не відшкодована.
Врахування позиції прокурора в суді першої інстанції щодо можливості звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, з одночасним ігноруванням позиції потерпілої яка наполягає на призначенні обвинуваченому реального покарання , є необ`єктивним висновком суду першої інстанції з цього питання.
Необережна форма вини обвинуваченого, з врахуванням наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді загибелі людини на думку колегії суддів не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК України.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода відбулась через грубе порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху в частині правил обгону транспортного засобу, суд першої інстанції мав достатні підстави застосувати відносно ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
З врахуванням наведеного доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої про безпідставність звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання та необхідність призначення останньому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обґрунтованими.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.
Згідно ч.1 ст.420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
Вивченням даних про особу обвинуваченого встановлено, що він раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває , добре характеризується за місцем мешкання та колишньої роботи , є інвалідом 3 групи довічно , мешкає разом з матір`ю ОСОБА_14 1936 р.н. та дочкою ОСОБА_15 1991р.н. яка є інвалідом с дитинства 3гр.
Відповідно до ч.2 ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 , суд визнає вибачення перед потерпілою.
Обставин , що обтяжують покарання , колегією суддів не встановлено.
Призначаючи покарання , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, наведені вище дані про особу ОСОБА_9 , обставини, які пом`якшують покарання, необережну форму вини, те що в результаті аварії обвинувачений сам став інвалідом, і вважає необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами.
З урахуванням наведених вище даних запропоноване в апеляційній скарзі потерпілої максимальне покарання на думку колегії суддів є явно несправедливим через суворість.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України , моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Сплачені обвинуваченим потерпілій 416 грн. слід зарахувати в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Враховуючи , що обвинуваченим скоєно злочин до набрання чинності Закону України «Про амністію в 2014 році» ; злочин вчинено з необережності і він не є особливо тяжким ; обвинувачений має доньку інваліда з дитинства у відношенні якої не позбавлений батьківських прав; наявність письмової заяви обвинуваченого про застосування до нього акту амністії ; відсутність обмежень для застосування амністії передбачених ст.8 Закону України «Про амністію в 2014 році» та ст.4 Закону України «Про застосування амністії в України», колегія суддів вважає необхідним на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області та потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Красноградського районного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року у відношенні ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі .

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 70000 (сімдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 24139 (двадцять чотири тисячі сто тридцять дев`ять ) грн. у відшкодування матеріальної шкоди.

Сплачені обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 416 грн. зарахувати в суму відшкодування матеріальної шкоди.

В задоволенні позову потерпілої ОСОБА_7 в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 витрати на поховання у розмірі 10000 грн. відмовити.

В іншій частині вирок Красноградського районного суду Харківської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді -