Справа:1-559/2011р.
В И Р О К

Іменем України

21 вересня 2011 р.

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Крутія Ю.П.,

при секретарі Швець М.О.,

за участю прокурора Румянцева О.В.,

захисника - ОСОБА_1,

потерпілої - ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, не працює, раніше не судимого, який проживає: ІНФОРМАЦІЯ_5,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 164, ч.1 ст. 382 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

09.11.1998 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 28.10.1998 р. до досягнення дитиною повноліття, яке вступило в законну силу.

13.02.2003 р. відділом ДВС Ленінського району м. Миколаєва відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян до повноліття дитини.

Протягом 2007-2011 років ОСОБА_3, маючи постійний дохід від тимчасових заробітків, та маючи можливість сплачувати аліменти, від їх сплати ухилявся, чим умисно не виконував рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.11.1998 р., яке набрало законної сили.

В результаті злочинних дій ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.11.1998 станом на 01.05.2011 р. склала 26170,63 грн.

Підсудний ОСОБА_3 свою вину за ч.1 ст. 164 КК України визнав повністю, за ч.1 ст. 382 КК України не визнав та суду пояснив, що в листопаді 1998 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4. Формально його ознайомили з рішенням суду в цьому році, раніше він цього рішення не бачив, його ніхто не розшукував, повісток він не отримував. Він перестав проживати разом з потерпілою з жовтня 1998 року. З того року він працював неофіційно, матеріальну допомогу дочці надавав. Спочатку він залишив колишній дружині будинок, а вона обіцяла його не переслідувати з аліментами. Але в суді при розірванні шлюбу потерпіла сказала, що документи на аліменти готуються. Допомогу дочці він надавав, купляв речі, канцелярські товари, передавав їй грошові кошти з рук в руки, пересилав гроші поштою. В 2003 році, після того, як він дуже довго не бачив дитину, потерпіла сказала, що вона потребує матеріальної допомоги. Він погодився їй надавати матеріальну допомогу в обмін на те, що він буде бачитися з дитиною. З 1998 року по 2003 рік він не надавав матеріальної допомоги. З 2003 року по 2007 рік він регулярно надавав гроші, а з 2007 року по 2011 рік він перестав платити, оскільки довго не бачив дитину. В 2007 році він зрозумів, що ті гроші, що він надає потерпілій, не використовуються на утримання дочки. З 2007 року він перестав давати гроші, але дочці купляв одяг, взуття та інші речі.

Крім того, вина підсудного підтверджується:

- показами підсудного ОСОБА_3, оголошеними в судовому засіданні, який на досудовому слідстві пояснив, що про винесене в 1998 році рішення про стягнення аліментів він не знав до 2003 року, до того моменту як виконавча служба відкрила виконавче провадження за виконавчим листом. Протягом 2004-2011 років офіційно не працював. З березня 2006 року по теперішній час в рахунок погашення аліментів він жодного разу не перерахував гроші через те, що боявся, що колишня дружина буде використовувати гроші не за призначенням. Від сплати аліментів не відмовляється, буде їх виплачувати по можливості (а.с. 94-96);

- показами потерпілої ОСОБА_2, яка суду пояснила, що підсудний її колишній чоловік. Від спільного шлюбу в них є дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. В 1998 році вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Підсудний був присутнім на судовому засіданні. З 1998 року чоловік аліменти не сплачував. Вона звернулась до виконавчої служби в 1999 році. Вона завжди брала довідки про те, що чоловік не сплачує аліментів. Підсудний зник з їх життя, а в 2004 році зявився та по 2006 рік сплатив 2000 грн в рахунок аліментів. Одяг, взуття та підручники купував один раз, прикраси не купував. Підсудний знав про рішення суду про стягнення аліментів, але не хотів їх виплачувати;

- показами свідка ОСОБА_4, яка суду пояснила, що підсудний приходиться їй батьком. Вона проживає разом з матірю. З батьком вона не спілкується, в них неприязні стосунки, оскільки той наговорює на матір. Один раз вона з батьком ходила на ринок, де той купив їй шкільний костюм та кофту, прикрас батько їй не купляв. З 2006 року батько не надавав їй матеріальну допомогу;

- показами свідка ОСОБА_6, яка суду пояснила, що підсудний приходиться їй братом та зараз проживає з нею. Вона не знала, що брат повинен платити аліменти. З 1998 по 2000 роки брат платив аліменти, як часто та скільки вона сказати не може. Речі ОСОБА_4 дочці купляв. ОСОБА_7 з батьком не спілкується;

- показами свідка ОСОБА_8, яка суду пояснила, що вона працює на посаді головного спеціаліста служби у справах дітей адміністрації Ленінського району м. Миколаєва. При складанні акту обстеження житлово-побутових умов за адресою, де проживає ОСОБА_3, останній пояснив, що гроші для погашення аліментів в нього є, проте зауважив, що сплачувати їх не буде, оскільки вважає, що вони будуть використовуватись колишньою дружиною не за призначенням;

- постановою про стягнення аліментів від 09.11.1998 р., згідно якого з ОСОБА_3 постановлено стягнути на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 28.10.1998 р. до досягнення дитиною повноліття (а.с. 39);

- постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2003 р. за виконавчим листом № 13-386, виданого 09.11.1998 р. про стягнення стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 28.10.1998 р. до досягнення дитиною повноліття (а.с. 35);

- розрахунком заборгованості по аліментам, відповідно до якого заборгованість станом на 01.05.2011 р. складає 26170,63 грн (а.с. 33).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що дії підсудного ОСОБА_3 органами досудового слідства кваліфіковані вірно за ч.1 ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів); за ч.1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Суд критично ставиться до показів підсудного ОСОБА_3, що він надавав матеріальну допомогу дочці, та не ухилявся від виконання рішення суду, через те, що не знав про нього, оскільки його покази спростовуються показами, даними ним на досудовому слідстві, показами потерпілої, свідків та письмовими доказами, які досліджені в судовому засіданні, узгоджуються між собою та у суду сумнівів не викликають, та розцінює їх як спробу підсудного ухилитися від відповідальності.

Вивченням особи підсудного встановлено, що він раніше не судимий, на обліку в ОНД та МОПЛ не перебуває, лікувався стаціонарно в МОПЛ в 1980 р. з діагнозом: "Гостра параноїдна реакція", характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Враховуючи суспільну небезпечність вчинених злочинів, які відносяться до злочину невеликої тяжкості (ч.1 ст. 164 КК України) та злочину середньої тяжкості (ч.1 ст. 382 КК України), обставини справи, особу підсудного, суд вважає можливим звільнити ОСОБА_3 від покарання у вигляді позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України з покладенням на нього обовязків, передбачених п. 3,4 ст. 76 КК України, оскільки його виправлення можливе без відбуття покарання.

Керуючись ст.ст.323,324 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.164, ч.1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст. 164 КК України - у вигляді 1 року обмеження волі;

- за ч.1 ст. 382 КК України - у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточного призначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбуття покарання з випробуванням терміном на 2 роки.

На підставі п.3,4 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обовязки: періодично зявлятися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді підписки про невиїзд - залишити попереднім до вступу вироку в законну силу.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області протягом 15 діб з моменту його проголошення, а засудженим з моменту вручення йому копії вироку.

Головуючий: Ю.П. Крутій