Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючої ОСОБА_12,
суддів:ОСОБА_13, ОСОБА_14,
за участю прокурора ОСОБА_15,
засудженого захисника потерпілої представника потерпілої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 вересня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого,

що не має судимості,

засуджено до покаранні у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 365 КК - на строк 8 років з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки та з позбавленням на підставі ст. 54 КК спеціального звання - лейтенант міліції; за ч. 1 ст. 121 КК - на строк 6 років.

На підставі ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки та з позбавленням на підставі ст. 54 КК спеціального звання - лейтенант міліції.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 - 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без зміни.

За обставин детально викладених у вироку ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він будучи працівником міліції, прийнявши присягу працівника органу внутрішніх справ та будучи службовою особою, перевищив службові повноваження, що спричинило тяжкі наслідки, та заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження.

Так, 24 вересня 2004 року приблизно о 01.00 год. біля підземного переходу по просп. Броварському в м. Києві ОСОБА_5 вийшов з автомобіля «Шкода Октавія», пред'явив ОСОБА_9 і ОСОБА_10 своє службове посвідчення працівника міліції, після чого безпідставно став вимагати в них пред'явити документи для перевірки.

Після суперечки з потерпілими ОСОБА_5, перевищуючи свої службові повноваження, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, безпричинно завдав ОСОБА_10 один удар кулаком в обличчя та два удари кулаком у груди, чим спричинив останньому фізичного болю.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 завдав ОСОБА_9 кілька ударів кулаками в обличчя та по тулубу. ОСОБА_9, намагаючись уникнути побиття, став тікати від ОСОБА_5 в напрямку розташованого поряд парку.

Наздогнавши ОСОБА_9 в парку на відстані біля 30-40 м від вказаного підземного переходу, ОСОБА_5 протягом 5 хвилин продовжував побиття потерпілого руками та ногами в область тулуба та голови останнього. При цьому ОСОБА_9 опору не чинив і від ударів вже не захищався.

У подальшому ОСОБА_5 з місця скоєння злочинів зник.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи потерпілому ОСОБА_9 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строку давності. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно оголосив його у розшук, що призвело до зупинення перебігу строку давності. Стверджує, що суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілої, оскільки шкода відшкодована ним добровільно у повному обсязі.

Представник потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_11 подала письмові заперечення на скаргу засудженого, вважаючи судові рішення законними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання скарги, потерпілої та її представника, які заперечили проти скарги, прокурора, який підтримав скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 КПК 1960 року апеляційний суд у разі залишення апеляції без задоволення у своїй ухвалі має зазначити підстави, через які апеляцію визнав необґрунтованою. При цьому незгода з апеляцією, як і рішення про залишення оскарженого вироку без зміни, має ґрунтуватися на докладних мотивах. Недотримання цих вимог є істотним порушенням кримінально-процесуального закону, що тягне за собою скасування ухвали апеляційного суду.

Вказаних вимог кримінально-процесуального закону апеляційний суд не виконав.

Так, не погодившись із вироком суду першої інстанції, засуджений подав апеляцію зі змінами, в якій порушив питання про скасування вироку та закриття справи через неправильне застосування кримінального закону. В апеляції він стверджував, що суд безпідставно оголосив його у розшук, оскільки у судове засідання він не з'явився з поважної причини - хвороби. При цьому наголошував, що протягом 10 років досудового слідства та судового розгляду у цій справі він уперше не з'явився у судове засідання 18 червня 2014 року, умислу на ухилення від суду не мав. Медичні документи на підтвердження неможливості прибути в суд він направив поштою.

Відповідно до ст. 288 КПК 1960 року, коли підсудний не з'явиться без поважних причин в судове засідання в справах, в яких його явка є обов'язковою, суд відкладає розгляд справи і може покласти на підсудного судові витрати по відкладеному засіданню. При цьому суддя має право винести постанову про привід підсудного і про заміну запобіжного заходу на більш суворий. Виходячи зі змісту ст. 274 цього Кодексу застосувати до підсудного більш суворий запобіжний захід суд може лише за наявності обґрунтованих підстав.

За матеріалами справи ОСОБА_5 не прибув у судове засідання через те, що знаходився на лікуванні (фактично перебував у лікарні в межах м. Києва), з чим погодився й апеляційний суд.

Проте, у судовому засіданні 18 червня 2014 року суд першої інстанції з ініціативи прокурора, за відсутності захисника, без з'ясування причин неявки підсудного, розцінив її як переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим виніс постанову про розшук, змінивши запобіжний захід з підписки про невиїзд на найбільш суворий вид процесуального примусу - взяття під варту. При цьому суд не використав усі процесуальні можливості для забезпечення явки засудженого за правилами ст. 288 КПК 1960 року.

Апеляційний суд на зазначене в аспекті правозастосування практики Європейського Суду з прав людини та правових позицій Верховного Суду України уваги не звернув та усупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року, погодившись із рішенням суду першої інстанції про неможливість закриття справи у зв'язку із закінченням строків давності, не проаналізував зміст ст. 288 цього ж Кодексу щодо умислу засудженого на ухилення від явки в суд, не дав вичерпної відповіді на доводи, викладені в апеляції засудженого, а послався лише на наявну в матеріалах справи постанову про оголошення ОСОБА_5 у розшук.

Між тим, при прийнятті рішення суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою правову позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема, у постанові від 19 березня 2013 року № 5-1 к15, відповідно до якої винесення постанови про розшук засудженого саме по собі не свідчить про ухилення його від слідства та суду.

Таким чином, на думку колегії суддів, апеляційний суд, погодившись з наведеними у постанові районного суду обґрунтуваннями щодо розшуку та зміни запобіжного заходу, дійшов передчасного висновку про умисний характер порушення ОСОБА_5 процесуальних обов'язків з метою переховування від суду.

За таких обставин, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та вмотивованою, адже її було ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Тому ця ухвала на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підлягає скасуванню, а кримінальна справа - направленню на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід урахувати вищезазначене, обґрунтувати правильність підстав для зупинення перебігу давності притягнення до кримінальної відповідальності, ретельно перевірити наведені у апеляційній та касаційній скаргах доводи, дати цим доводам і висновкам суду першої інстанції належну оцінку та з урахуванням усіх обставин прийняти обґрунтоване рішення з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14