печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2405/13-к
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2013 року Печерський районний суд м. Києва

у складі:

головуючий - суддя Матійчук Г.О.,

при секретарі - Братасюк О. Є.,

за участю прокурорів - Капелюшного О.В., Шепетуна А.А.,

заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на протизаконні дії Генерального прокурора України та прокурора м. Києва щодо неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по заявах скаржника про злочини прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та невиконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2012 р., -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 22.10.2012 року звернувся до суду зі скаргою на протизаконні дії Генерального прокурора України Пшонки В.П. та прокурора м. Києва Мельника А.С. щодо неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по заявах скаржника про злочини прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та невиконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2012 р., в якій просить суд визнати протизаконність перебування кримінальної справи по вбивству його брата в провадженні МВС та на контролі прокуратури Солом»янського району м. Києва, визнати незаконними дії Генеральної прокуратури та прокуратури м. Києва щодо невиконання вимог ст. 97 КПК України по його заявах про злочини службових осіб прокуратури Солом»янського району м. Києва й зобов»язати надати йому процесуальні документи по вказаних заявах, а також зобов»язати Генерального прокурора України виконати постанову суду від 26.01.2012 р., посилаючись на те, що він неодноразово звертався з заявами про службові злочини осіб МВС Солом'янського РУ ГУ та службові злочини прокуратури Солом'янського району м. Києва по приховуванню як виконавців умисного вбивства його брата ОСОБА_4, так і їх власних посадових злочинів, проте належного реагування на заяви про злочини з боку прокурорів м. Києва і Генеральної прокуратури України до цього часу немає. Вважає, що особи МВС Солом'янського району і прокуратура Солом'янського району не мають права як вести кримінальну справу, так і контролювати кримінальну справу умисного вбивства, а це на його думку, значить, що кримінальна справа перебуває з порушенням вимог підслідності і вимог контролю; протизаконність перебування кримінальної справи у правоохоронців Солом'янського району м. Києва ( МВС і прокуратури), на його думку, пояснюється п. 4.4 і п.3.16 Інструкції ГПУ від 21.06.2011 р., затвердженої наказом ГПУ за №9 Гн. Також зазначає, що при не виділенні з кримінальної справи № 59-0558 всіх тих окремих службових злочинів у справи окремих проваджень, повноваження на подальше дослідження має тільки Генеральна прокуратура України, яка має повноваження на дослідження найбільш вагоміших службових злочинів, перехованих у кримінальну справу: такими злочинами, які перебувають без дослідження у кримінальній справі, на його думку, є службові злочини прокурорів прокуратур України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги скарги за наведених в

ній підстав та просив скаргу задовольнити.

Прокурор Капелюшний О.В. в судовому засіданні проти вимог скарги заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до ГПУ із різними заявами про вчинення, на його думку, злочинів працівниками прокуратури, зокрема із заявами, вказаними в його скарзі про службові злочини прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які Генеральною прокуратурою України скеровані до прокуратури м. Києва для організації їх розгляду; відповідно до ст. 112 КПК України (1960 року) справи по ст. 115 КК України були підслідні ОВС України, до того ж ОСОБА_1 жодного разу не звертався до Генеральної прокуратури України із заявою про зміну підслідності кримінальної справи щодо вбивства його брата. У зв»язку із вступом в дію Кримінального процесуального Кодексу України та відповідно до його положень та перехідних положень не має підстав для здійснення перевірок в порядку ст. 97 КПК України(1960 року).

Прокурор Шепетун А.А. в судовому засіданні проти вимог скарги заперечував, надав письмові заперечення, які оголосив в судовому засіданні, зазначивши, що заяви ОСОБА_1, на які посилається в скарзі заявник, зокрема, і щодо вчинення злочинів прокурорами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 20.03.2013 року з Генеральної прокуратури України надійшли до прокуратури міста Києва для організації їх розгляду.

Підкреслює, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.01.12 зобов'язано вирішити питання про прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України (1960 року), а не імперативно вказано прийняти таке рішення. На виконання зазначеного судового рішення та доручення Генеральної прокуратури України, прокуратурою міста Києва за заявами ОСОБА_1 про вчинення, на його думку, злочинів, вивчено відповідні матеріали та у відповідності до діючого на той час законодавства не встановлено підстав для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України (1960 року). Про результати розгляду тридцяти трьох заяв та, зокрема, заяви про вчинення злочину прокурорами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, проінформовано Генеральну прокуратуру України та заявника ОСОБА_1 листом № 06/3- 6397-06 від 20.04.12.

Також зазначив, що прокуратурою міста Києва встановлено, що всі тридцять три заяви ОСОБА_1 містять загальні відомості та суб'єктивні оцінки заявника, які пов'язані з рішеннями та діями службових осіб правоохоронних органів, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час здійснення досудового слідства у кримінальній справі за фактом вбивства брата заявника та викладені ОСОБА_1 обставини і події, не підтверджені об'єктивними даними і не вказують на передбачені законодавством ознаки злочину, у зв'язку з чим, на підставі вказівки прокурора міста Києва № 06/3-597вих-50окв-08 від 28.05.08, листа Генеральної прокуратури України № 06-232вих-150окв-10 від 21.05.10 заявнику надано відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Вважає, що прокуратура міста Києва правомірно та обґрунтовано не вжила заходів, передбачених КПК України (1960 року), оскільки вимоги ОСОБА_1 щодо порушення кримінальної справи відносно прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ґрунтуються лише на суб'єктивних враженнях заявника, які пов'язані з його оцінкою прийнятих вказаними прокурорами процесуальних рішень та не ґрунтуються на вимогах КПК України (1960 року). Більш того, зазначеним кримінально-процесуальним законом був передбачений чіткий порядок та механізм оскарження дій та рішень органів дізнання та досудового слідства, а також порядок розв'язання скарг учасників кримінального процесу, який визначено у ст. ст. 110, 234, 235, 236 КПК України (1960 року).

Крім того, 09.10.12 та 12.10.12 до прокуратури міста Києва надійшли чергові заяви ОСОБА_1 щодо неправомірних дій прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які також пов'язані з їх діяльністю під час розслідування кримінальної справи за фактом вбивства брата заявника. За результати розгляду вказаних заяв, прокуратурою міста Києва 14.11.12 повторно надано відповідь про відсутність підстав для проведення відповідної перевірки в порядку ст. 97 КПК України (1960 року).

Наголосив на тому, що ініціювання заявником прийняття додаткових рішень в порядку ст. 97 КПК України (1960 року) за тими ж фактами, щодо тих же осіб, тільки за іншими статтями КК України є підтвердженням грубого зловживання скаржником своїм правом подавати заяви про злочин. Кожна відмова в задоволення його заяви про злочин, є приводом для подачі ОСОБА_1 наступної заяви про злочин, вчинений посадовою особою, яка прийняла таке рішення.

На даний час, у зв'язку із вступом в дію нового КПК, відповідно до його положень, в тому числі і перехідних, органи прокуратури не мають підстав для здійснення перевірок в порядку ст. 97 КПК (1960 року), стадія порушення кримінальної справи за новим Кримінальним процесуальних кодексом не передбачена, а тому просив у розгляді скарги відмовити.

Суд, заслухавши пояснення заявника, вислухавши думку прокурорів, вивчивши матеріали скарги, приходить до наступних висновків.

У відповідності з положеннями ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб.

Тому таке право не може бути обмеженим навіть у разі відсутності норм закону, які б передбачали можливість звернення особи до суду та розгляд відповідної скарги в порядку, визначеному Кримінально - процесуальним кодексом України (1960 року).

Зазначені конституційні положення є нормами прямої дії. Правовідносини, які виникли між суб'єктом звернення зі скаргою, Генеральною прокуратурою України та прокуратурою м. Києва за своєю природою є кримінально-правовими.

За таких обставин суд вважає, що скарга ОСОБА_1 на бездіяльність Генерального прокурора України та прокурора м. Києва підлягає розгляду навіть за відсутності в КПК України ( 1960 року) норм, які регламентують відповідний розгляд.

Однак, законодавство 1960 року обмежує повноваження суду з контролю за діями прокурора в розумінні положень ст.236 КПК України (1960 року).

Так, зі змісту вказаної статті Закону вбачається, що дії прокурора можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому КПК України лише в частині його дій в рамках провадження досудового слідства і такі скарги розглядаються судом під час попереднього розгляду справи або під час розгляду її по суті, якщо інше не передбачено цим кодексом.

В провадженні суду відсутня кримінальна справа з обвинувальним висновком, яка б стосувалася інтересів заявника, а тому суд не може перевірити доводи заявника під час попереднього розгляду чи під час судового розгляду справи.

У відповідності до положень ст.97 КПК України (1960 року), прокурор зобов»язаний приймати до розгляду заяви і повідомлення про вчинені злочини, за результатами розгляду яких повинен порушити справу, відмовити в її порушенні або ж направити їх за належністю.

Аналіз норм КПК України (1960 року) дає підстави для висновку, що лише заяви або повідомлення про злочин, подані відповідно до ст. 95 КПК України (1960 року), тягнуть за собою обов»язок органу дізнання, слідчого, прокурора чи судді провести перевірку в порядку ст. 97 КПК України (1960 року) та прийняти одне з передбачених зазначеною статтею рішень. Такі заяви можуть бути відібрані з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину та повинні містити достовірні відомості про вчинення діяння, що містить ознаки того чи іншого злочину, передбаченого

диспозицією відповідної статті КК України.

Таким чином предметом оскарження в порядку кримінального судочинства є дії або бездіяльність прокурора щодо заяв або повідомлень про злочини, поданих відповідно до вимог ст. 95 КПК України ( 1960 року).

В судовому засіданні встановлено, що постановою Печерського районного суду міста Києва від 26.01.12 у справі № 4-6142/11 задоволено частково скаргу ОСОБА_1 та постановлено копії його заяв про злочини, зокрема, і щодо злочинів, вчинених прокурорами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направити до Генеральної прокуратури України для вирішення питання про прийняття відповідного рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Вказані в зазначеній постанові суду заяви ОСОБА_1 були розглянуті Генеральною прокуратурою України та листом №06/1-1255-03 від 19.03.2012 року за підписом Першого заступника начальника Головного слідчого управління В.Бойка направлені до Прокуратури м. Києва для організації ретельної перевірки та прийняття рішення згідно з вимогами чинного законодавства.

Вказані заяви, 20.03.12 з Генеральної прокуратури України надійшли до прокуратури міста Києва.

Про результати розгляду тридцяти трьох заяв та, зокрема, заяви про вчинення злочину прокурорами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, проінформовано Генеральну прокуратуру України та заявника ОСОБА_1 листом № 06/3-6397-06 від 20.04.12.

Як вбачається із зазначеного листа, Прокуратурою міста Києва встановлено, що всі тридцять три заяви ОСОБА_1 містять загальні відомості та суб'єктивні оцінки заявника, які пов'язані з рішеннями та діями службових осіб правоохоронних органів, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час здійснення досудового слідства у кримінальній справі за фактом вбивства брата заявника та викладені ОСОБА_1 обставини і події, не підтверджені об'єктивними даними і не вказують на передбачені законодавством ознаки злочину, у зв'язку з чим, на підставі вказівки прокурора міста Києва № 06/3-597вих-50окв-08 від 28.05.08, листа Генеральної прокуратури України № 06-232вих-150окв-10 від 21.05.10, заявнику надано відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Отже, на виконання постанови Печерського районного суду міста Києва від 20.01.12 у справі № 4-6142/11 відповідна посадова особа Генеральної прокуратури України направила заяви ОСОБА_1 до Прокуратури м. Києва, а відповідні посадові особи прокуратури м. Києва без ухвалення процесуального рішення повідомили ОСОБА_1 про відсутність підстав до порушення кримінальних справ.

Окрім того, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів дізнання, слідства та прокуратури під час організації перевірки заяв і повідомлень про злочини розглядаються в межах кримінального судочинства, і, відповідно, суд не наділений правом визнавати дії (бездіяльність) прокурора неправомірною чи незаконною, а також зобов'язувати його вчиняти певні дії, оскільки це не передбачено кримінально - процесуальним законодавством (1960 року).

У відповідності до ст. 19 Конституції України орган судової влади (суд) діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак цими нормативними актами підстави та повноваження суду на визнання дій (бездіяльність) прокурора неправомірною чи незаконною та зобов'язання прокурора вчинити певні дії в порядку ст.97 КПК України ( 1960 року) не передбачені.

Таким чином вимоги скарги щодо визнання противозаконними дій Генерального прокурора України та прокурора м. Києва та зобов»язання Генерального прокурора України та прокурора м. Києва винести постанови по заявах ОСОБА_1, як і визнання протизаконним перебування кримінальної справи по вбивству його брата в провадженні МВС та на контролі прокуратури Солом»янського району м. Києва не лежать в площині компетенції суду, яка визначена положеннями Кримінально - процесуального кодексу України (1960 року).

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до Генеральної прокуратури України із заявою про зміну підслідності кримінальної справи щодо вбивства його брата.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 55 Конституції України, ст.236 КПК України ( 1960 року) ,-

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 на протизаконні дії Генерального прокурора України та прокурора м. Києва щодо неприйняття рішення в порядку ст. 97 КПК України по заявах скаржника про злочини прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та невиконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2012 р. - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом 15 діб з дня її проголошення.

Суддя Матійчук Г.О.