Ухвала іменем україни 06 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2, на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2014 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин,

визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та призначено покарання за ч.2 ст.185 КК України (епізод від 25 травня 2014 року) у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2014 року більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1рік 6 місяців.

Також, визнано винуватим та призначено покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України (епізод від 31 серпня 2014 року) у виді у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч.3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2014 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 3 місяці з конфіскацією всього належного ОСОБА_2 майна.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в доход держави 491 грн 40 к за проведення трасологічної експертизи.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_3 14 144 грн 70 к в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності із ст.100 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року, вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 змінено в частині відшкодування моральної шкоди, встановлено розмір її стягнення з ОСОБА_2 у сумі 40 000 грн.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

Як визнав встановленим суд, 25 травня 2014 року о 14-00 год, ОСОБА_2, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Площа Перемоги», розташованій по пр. Миру у м. Миколаєві, діючи повторно, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння сидячи на лавці, заснув, таємно викрав у останнього чоловічу сумку, яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє, в якій знаходились гроші у розмірі 80 грн та мобільний телефон «Nokia 5530 Xpress Muzik» вартістю 1100 грн з сім -картою «МТС», чим завдав потерпілому ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 1180 грн.

31 серпня 2014 року о 01 год, ОСОБА_2, знаходячись в барі «Марабу» розташованому по пр. Миру, 21 у м. Миколаєві, діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон «Nokia 1280», вартістю 230 грн з сім-картою «МТС», залишений потерпілим ОСОБА_5 без нагляду на столику у барі, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 230 грн.

22 вересня 2014 року о 14-00 год, ОСОБА_2, за попередньою змовою з невстановленою в ході слідства особою, прийшли до будинку АДРЕСА_1, де в квартирі НОМЕР_1 проживає неповнолітній ОСОБА_6 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3, біля вхідних дверей вказаної квартири, здійснили напад на ОСОБА_6 та діючи з погрозою застосування фізичного насильства, яке є небезпечним для життя і здоров'я, приставили неповнолітньому до спини ніж та заштовхали ОСОБА_6 до квартири, куди також проникли самі. Перебуваючи у приміщенні вказаної квартири ОСОБА_2 і невстановлена особа, за допомогою клейкої стрічки зв'язали неповнолітнього ОСОБА_6 та заклеїли йому рота, після чого викрали з квартири наступне майно, що належало матері потерпілого, а саме: золоту обручку 585 проби, вагою 1,64 г, вартістю 496,5 грн; золоту каблучку 585 проби з камінням фіаніту, вагою 5,7 г, вартістю 1725, 6 грн; золоту каблучку 585 проби з камінням «Олександрит», вагою 3,5 г, вартістю 1059,6 грн; золотий ланцюжок з хрестиком 585 проби, вагою 6,92, вартістю 2095 грн; гарнітур з перлин: браслет довжиною 20 см, буси довжиною 50 см, загальною вартістю 1000 грн; ноутбук «Dell Vostro 1540», вартістю 3900 грн; монітор «LG 19» вартістю 1548 грн, мобільний телефон Samsung GT 6102» чорного кольору вартістю 1500 грн; металевий сейф з кодовим замком, розмірами 20х20х20, сірого кольору, вартістю 600 грн; грошові кошти у розмірі 2820 грн. Викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_3 на загальну суму 16 744,7 грн.

Крім того, 21 серпня 2014 року ОСОБА_2, був направлений Ленінським РП КВІ м. Миколаєва до Миколаївського пологового будинку № 2 на відпрацювання громадських робіт в період з 22 серпня 2014 року по 19 вересня 2014 року, призначених за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва 15 липня 2014 року. ОСОБА_2, будучи достовірно обізнаним про необхідність виконання громадських робіт, умисно, маючи намір, не виконувати вирок суду, з 04 вересня 2014 року без поважних причин на громадські роботи на території Миколаївського пологового будинку № 2 не виходив, чим ухилявся від виконання вироку суду.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1, не оспорюючи винності ОСОБА_2 за епізодом нападу на потерпілого ОСОБА_6 з метою заволодіння чужим майном, просить судові рішення в цій частині змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_2 з ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням кримінального процесуального закону. При цьому стверджує, що ОСОБА_2 будь-якого насильства, яке є небезпечним для життя та здоров'я до потерпілого не застосовував і погроз застосування з його боку не було.

Крім того, зазначає, що судом неправильно вирішено цивільний позов потерпілої ОСОБА_3, оскільки судами не обґрунтовано необхідність відшкодування саме вказаної суми, у зв'язку з чим просить зменшити розмір суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_3

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України за епізодами від 25 травня 2014 року та від 31 серпня 2014 року, а також за ч.2 ст.389 КК України у касаційній скарзі захисника не оскаржено.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Так, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень, а також інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Допитаний у судовому засіданні засуджений ОСОБА_2 вину у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) вчиненому повторно визнав повністю, а в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженої до цього покарання, визнав частково, пояснивши, що з графіком періодичності робіт його не ознайомлювали. Крім того, вину у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров'я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, визнав частково, та надав пояснення, що насильства до потерпілого він не застосовував і ножа чи іншої зброї у нього не було.

Не зважаючи на часткове визнання засудженим своєї вини, на підставі пояснень засудженого, потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_3, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інших наявних у матеріалах кримінального провадження доказах, суд першої інстанції дійшов висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, кваліфікував його дії за ч.2 ст.185, ч.3 ст.187, ч.2 ст.389 КК України та призначив покарання.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисником ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій ставилось питання про зміну вироку суду першої інстанції та перекваліфікації дій засудженого з ч.3 ст. 187 КК України на ч.3 ст.186 КК України, а також зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст.404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи поданої апеляції, визнав ці доводи безпідставними і обґрунтовано дійшов висновку про законність вироку відносно ОСОБА_2

Посилання у касаційній скарзі захисника на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, доводи захисника про відсутність достатніх доказів щодо доведеності винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та необхідності перекваліфікації його дій на ч.3 ст.186 КК України були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними з наведенням в ухвалі докладних мотивів такого рішення. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів захисника щодо істотного порушення судами вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення цивільного позову, то вони є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході вивчення судових рішень.

Так, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині визначення розміру цивільного позову, судом апеляційної інстанції повною мірою враховано вимоги статей 23 ЦК України, ст.128 КПК України, зокрема враховано характер і тривалість страждань потерпілого, а також матеріальний стан обвинуваченого, часткове відшкодування майнової шкоди, ненастання тяжких наслідків та виходячи із засад розумності і справедливості визначено розмір моральної шкоди, який є адекватним завданій шкоді.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, при призначенні ОСОБА_2 покарання, суд згідно із вимогами ст.65 КК України в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, пом'якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Призначене ОСОБА_2 покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для зміни судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі захисника ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень не встановлено.

Враховуючи викладене, та виходячи з того, що з касаційної скарги і наданих копій судових рішень підстав для задоволення касаційної скарги захисника колегія суддів не вбачає, а тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити на підставі п.2 ч.2 ст. 428 КПК України.

Керуючись ч.2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2, на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_11