Провадження № 11-кп/779/56/2016
Категорія ч.2 ст.15, п.8 ч.2 ст.115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №000168 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дубенка Монастириського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.8 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и л а :
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.8 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання:

- за ч.2 ст. 15 ч.3 ст.185 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15 п.8 ч.2 ст. 115 КК України - 10 (десять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 10 (десять) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання постановлено обчислювати з часу затримання з 17.06.2014 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь Обласної клінічної лікарні 977 (дев`ятсот сімдесят сім) грн. 88 коп.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Постановлено стягнути із ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення судових експертиз в загальній сумі 1893 гривні 58 копійок.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 16 червня 2014 року близько 08 год. зустрівся із своїм знайомим, обвинуваченим ОСОБА_9 , (провадження стосовно якого, згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 20.10.2015 року, закрито у зв`язку зі смертю), з метою розпиття спиртних напоїв. Однак, коли в них закінчились кошти на спиртне, вони вирішили вчинити крадіжку чужого майна. Для цього, близько 10 год., вони направились на територію ТзОВ «Гербурт», що по вул. Тролейбусна, 8 в м. Івано-Франківську, та реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою, будучи в стані алкогольного сп`яніння, шляхом демонтажу пристрою, який закривав віконний отвір, незаконно проникли в приміщення, що належить ТзОВ «Гербурт», по вул. Тролейбусна,8, що в м. Івано-Франківську, де виявили два пульти управління електрощитовою вартістю 535 грн. та вирішили ними заволодіти, однак, не змогли довести свій спільний злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна до кінця, так як були викриті директором ТзОВ «Гербурт», потерпілим ОСОБА_10 та працівником вказаного товариства, свідком ОСОБА_11 .

В подальшому, коли ОСОБА_12 намагався втекти з місця вчинення злочину, його діям став на перешкоді потерпілий ОСОБА_10 , який спробував затримати виявленого ним крадія та при цьому використовував дерев`яну палицю, якою наніс кілька ударів обвинуваченому, на що ОСОБА_12 , будучи обуреним поведінкою ОСОБА_10 та маючи намір уникнути відповідальність за вчинене, вирішив позбавити життя ОСОБА_10 , тобто умисно його вбити.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, ОСОБА_12 , схопив у праву руку заздалегідь підготовлений кухонний ніж, який витягнув із рукава та діючи умисно, з метою позбавлення життя потерпілого, наніс останньому один цілеспрямований удар ножем у життєво важливу ділянку тіла ліву задню частину грудної клітки, чим спричинив йому, тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани в ділянці задньої поверхні грудної клітки зліва з ушкодженням нижньої долі лівої легені, що супроводжувалась лівобічним гемопневмотораксом, ускладнилось дихальною недостатністю 1-го ступеня, яке є небезпечним для життя в момент спричинення. Сам, ОСОБА_12 з місця вчинення злочину скрився.

Таким чином, обвинуваченим ОСОБА_13 , було виконано усі дії, спрямовані для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілого ОСОБА_10 було доставлено до Івано-Франківської OKJI, де йому було надано своєчасну медичну допомогу.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 вважає вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року несправедливим, оскільки він не вчиняв злочин, передбачений п.8 ч. 2 ст. 115 КК України. Вказує, що його обвинувачення ґрунтується тільки на показах потерпілого ОСОБА_10 і безпідставно судом не допитані свідки злочину, яких було допитано на досудовому розслідуванні, і покази яких аналогічні його показам, однак суд визнав їх неправдивими та не взяв до уваги. Просить суд скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року та призначити новий розгляд справи, оскільки обставини справи не відповідають дійсності.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, який постановлений всупереч вимогам ст.370 КПК України.

Вказує, що Івано-Франківський міський суд виніс обвинувальний вирок відносно ОСОБА_14 на підставі неповноти судового розгляду, невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, в результаті чого був неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, зазначає, що в ході досудового розслідування та судового провадження достовірно встановлено, що віконний отвір в приміщення ТзОВ «Гербурт» був не закритий і відповідно до протоколу огляду місця події від 16.06.2014 року не виявлено «пристрою» який закривав вікно (т.3. а.с.37-41).

Також не відповідає дійсності те, що обвинувачені ОСОБА_12 і ОСОБА_9 виявили та вирішили заволодіти двома пультами управління електрощитовою вартістю 535 грн., оскільки свідок ОСОБА_11 працівник ТзОВ «Гербурт» у своїх показаннях стверджував, що ніяких предметів в руках обвинувачених не було, пультів управління в приміщенні товариства не було, а валялись на підлозі кнопки включення, оскільки у вказане приміщення товариства до вказаної події вже неодноразово проникали невідомі особи і все майно, яке знаходилось в приміщенні було знищено і розкрадено та ніякої цінності не представляло. Ці обставини справи підтверджуються й показами обвинувачених, які стверджували, що метою проникнення в приміщення товариства було викрадення металобрухту, однак його там не виявили; протоколом огляду від 16.06.2014 року, з якого слідує, що в приміщенні окрім сміття, ніяких цінностей не було (т.3 а.с.37-41); висновком дактилоскопічної експертизи №150-Д від 07.07.2014 року, згідно якого слідів рук ОСОБА_14 на пультах управління не виявлено.

Посилається на невідповідність фактичним обставинам справи твердження суду про першочергове нанесення удару ОСОБА_13 потерпілому ОСОБА_10 . Вважає, що обвинувачений скористався правом на необхідну оборону в момент заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , що підтверджується висновком судово-імунологічної експертизи №661 від 11 липня 2014 року; показами свідка ОСОБА_15 , допитаної в ході досудового слідства та в допиті якої відмовлено судом, незважаючи на заперечення сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_14 ; висновком судово-медичної експертизи №329 від 30.07.2014 року, проведеної ОСОБА_16 , згідно якого на всіх частинах тіла ОСОБА_14 наявні численні тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.4 а.с.19-20); протоколом огляду кв. АДРЕСА_2 від 17.06.12014 року та висновком експерта №660 від 09.07.2014 року, згідно яких під`їзд будинку АДРЕСА_3 , сходи, ліфт, квартира та одяг ОСОБА_14 залиті кров`ю, яка належить ОСОБА_16 (т.3 а.с.58-60, т.4 а.55-57).

Крім того, зазначає, що судом не взято до уваги те, що з 23.06.2014 року по 24.12.2014 року ОСОБА_12 знаходився на стаціонарному лікуванні в Тисменицькому протитуберкульозному диспансері в спеціальній палаті з діагнозом: ІТБ (24.06.14р.) верхньої долі правої легені (інфільтративний) Дестр.(-) МБТ(-) м- к- Гіст 0 Резист 0 Кат 2 Ког 2 (2014р.) і дана хвороба відноситься до тяжких. Тому вважає, що органами досудового розслідування та судом не виконано вимоги ст.ст.279, 335 КПК України та не зупинено досудове розслідування і судове провадження, чим грубо порушені конституційні права ОСОБА_14 на належну охорону здоров`я та медичну допомогу.

Просить змінити обвинувальний вирок Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року відносно ОСОБА_7 шляхом перекваліфікації його дій з ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 та ч.2 ст. 15 п.8 ч.2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 162 та ч.2 ст. 15 ст. 118 КК України.

На апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 прокурором прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 подано заперечення, в яких він просить залишити вирок суду в силі, оскільки вважає його обґрунтованим та вмотивованим, а доводи захисника є такими, що не відповідають дійсності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи своєї апеляції та просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції;

- адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просив її задовольнити, вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 та ч.2 ст. 15 п.8 ч.2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 162 та ч.2 ст. 15 ст. 118 КК України;

- прокурор ОСОБА_6 вважала, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення,а вирок суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України оскільки ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним законом, на підставі об`єктивно встановлених обставин ,які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням з врахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в тій частині, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини та не прийняв заходів для допиту в судовому засіданні свідків, показання яких мають істотне значення для правильного розгляду кримінального провадження , оскільки встановлені судом обставини вчинених кримінальних правопорушень безперечно підтверджуються необхідною та достатньою сукупністю доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що частина свідків, на яких посилаються апелянти не були очевидцями вчинених злочинів і можуть надати показання тільки щодо обставин, які відбувались вже після вчинення кримінальних правопорушень, а інша частина свідків може підтвердити дані, які не оспорюються сторонами і встановлені судом першої інстанції у обвинувальному вироку суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження виконав вимоги ст.22 КПК України відповідно до якої суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 вбачається, що вони не оскаржують те, що обвинувачений 16 червня 2014 року разом із ОСОБА_9 крізь віконний отвір проникли в середину приміщення ТзОВ «Гербурт» з метою заволодіння металобрухтом, коли туди несподівано прибули потерпілий ОСОБА_10 разом зі свідком ОСОБА_11 , які намагались затримати їх, застосовуючи насильство.

При цьому, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує на те, що після проникнення в приміщення ТзОВ «Гербурт» через віконний отвір в якому була відсутня рама, вони виявили відсутність металобрухту, який можна було б здати на приймальний пункт за гроші і вирішили повернутись, однак, коли він вилазив через вікно, то до нього з боку потерпілого ОСОБА_10 було застосовано насильство у виді нанесення ударів ногами та дерев`яною палицею по різним частинам тіла, внаслідок чого він, перемагаючи різкий біль в області голови, з останніх сил побіг у невідомому напрямку і прийшов до ясної свідомості у зовсім іншому місці.

Разом з тим, підчас судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 давав інші показання і вказував на те, що з метою захисту від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_10 був змушений застосувати ніж, який він заздалегідь тримав в рукаві і вдарив потерпілого ножем в той час, коли останній замахнувся на нього дерев`яною палицею.

Мотивуючи своє рішення про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вони достатньо послідовні, повно та детально описують обставини вчинених правопорушень та узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції в ході судового розгляду кримінального провадження.

Так, зі змісту технічного аудіозапису судового розгляду кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 показав в судовому засіданні суду першої інстанції, що коли 16.06.2014 року він разом із свідком ОСОБА_11 прибув до приміщення ТзОВ «Гербурт» з метою перевірки його стану, то застав там ОСОБА_14 , який незаконно проник до приміщення для вчинення крадіжки та захоплений на місці злочину намагався втекти, в зв`язку з чим він, з метою затримання останнього до приїзду міліції, притиснув його до землі ставши лівою ногою на бік. Однак, ОСОБА_7 сказав, що йому боляче в легенях та він немає можливості дихати, на що він дозволив йому піднятись і в той момент, коли повернувся до вікна, щоб повідомити свідка ОСОБА_11 про затримання іншого крадія, відчув один удар в район спини, в ділянці легені. Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 став наступати на нього з ножем, а він з метою оборони, дерев`яною палицею наніс обвинуваченому два удари по голові та шиї, від яких останній навіть не ухилявся, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. Коли обвинувачений ОСОБА_7 побіг з місця злочину, то він намагався його переслідувати, однак змушений був припинити свої дії в зв`язку зі значною втратою крові внаслідок поранення.

Вищевказані показання потерпілого ОСОБА_7 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , який підтвердив, що коли він разом із потерпілим прибув на територію ТзОВ «Гербурт», то першим побачив двох обвинувачених, одного з яких, а саме обвинуваченого ОСОБА_9 (провадження стосовно якого, згідно ухвали Івано-Франківського міського суду 20.10.2015 року, закрито у зв`язку зі смертю) притиснув до підлоги і утримував до приїзду міліції. Показав суду, що він тільки чув крики обвинуваченого ОСОБА_14 і потерпілого ОСОБА_10 і не бачив їх в цей час. Потім, побачивши поранення у потерпілого ОСОБА_10 , він викликав йому швидку допомогу.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновки експерта №390 у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження: одна проникаюча колото-різана рана в ділянці поверхні грудної клітки зліва з ушкодженням нижньої долі лівої легені, шо супроводжувалась лівобічним гемопневмотораксом, ускладнилась дихальною недостатністю 1-2 ступеня, що утворилась від дії плоского колючо-ріжучого предмета, яким міг бути і клинок ножа, при нанесенні удару таким в ділянку поверхні грудної клітки зліва, коли потерпілий міг знаходитись у вертикальному або близькому до нього положенні, може відповідати терміну вказаному в постанові, а саме 16.06.2014 року і відноситись до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення. Три рубці в ділянках задньо-бокової та бокової поверхні грудної клітки зліва є наслідками проведеної операції-Відеоторакоскопії зліва, видалення гемотораксу, зупинки кровотечі, дренування по Бюлау.(Т.4 а.с.13-15)

Висновки вищевказаної експертизи повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 в частині характеру застосованого до нього насильства, способу нанесення тілесного ушкодження та його локалізації, використання в якості знаряддя злочину ножа та наслідків злочину у вигляді значної крововтрати, необхідності надання термінової медичної допомоги та проведення операції.

Висновки вищевказаної судово-медичної експертизи також повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 щодо його твердження про те, що в момент нанесення удару ножем він перебував у вертикальному положенні і був обернений до нападника задньою-лівою поверхнею свого тіла. В той же час, вищевказані висновки судово-медичної експертизи повністю спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_7 в частині того, що він вдарив потерпілого ножем в той час, коли останній замахнувся на нього дерев`яною палицею.

Згідно протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 16.06.2014 року, місцем події являється одноповерхова будівля та прилегла до неї територія, за адресою м.Івано-Франківськ вул. Тролейбусна,8. Під час огляду вищевказаної будівлі було встановлено, що вона має незакритий віконний отвір, а в середині приміщення розкидані пластмасові та металеві частини від щитових, знайдено два пульти пуску щитової та дерев`яна палиця довжиною 108 см та діаметром близько 3 см. зі слідами речовини бурого кольору. Під час огляду було вилучено: марлеві тампони зі змивами речовини бурого кольору, дерев`яну палицю та два пульти пуску щитової. (Т.3 а.с.37-42,45-70)

Дані протоколу огляду місця події повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 щодо місця вчинення злочину, пошкодження щитових та розташування майна, яке було предметом злочину, використання ним для захисту дерев`яної палиці, якою він наносив удари ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги висновки експерта №646 від 18.06.2014р кров ОСОБА_14 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО,(Т.4 а.с 37) а згідно висновку експерта №659 від 25.06.2014р., кров потерпілого ОСОБА_10 відносится до групи В з ізоглютиніном анти А за ізосерологічною системою АВО.(Т.4 а.с.45)

Так, відповідно до висновку експерта №118 від 07.07-2014р. виявлена кров на уламку палиці не виключає походження крові від потерпілого ОСОБА_10 та виключає походження крові від обвинуваченого ОСОБА_14 (Т.4 а.с.73-75)

Висновки вищевказаних експертиз підтверджують показання потерпілого ОСОБА_10 в тій частині, що вже після нанесення йому удару ножем, він використовуючи дерев`яну палицю, на який залишилися сліди крові від отриманого ним поранення, захищаючись від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , наніс йому удари по голові та шиї і намагався затримати його на місці злочину до приїзду міліції.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про те, що він, знаходячись в стані необхідної оборони, захищаючись від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_10 , був змушений застосувати ніж, який він заздалегідь тримав в рукаві і вдарив потерпілого в той час, коли останній намагався завдати йому удар дерев`яною палицею.

Так , згідно із ч.1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником адвокатом ОСОБА_8 не заперечується те, що обвинувачений незаконно проник до приміщення ТзОВ «Гербурт» і його дії в цій частині носили злочинний характер.

Так, в своїй апеляції, яка була підтримана в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 просить перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2ст.15 ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, оскільки останній незаконно проник до іншого володіння особи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, уточнюючи свою позицію захисник ОСОБА_8 вказав на те ,що стороною захисту не заперечується право потерпілого ОСОБА_10 на затримання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Оцінюючи дії потерпілого ОСОБА_10 колегія суддів враховує, що відповідно до ст.38 КК України не визнаються злочинними дії потерпілого та інших осіб

безпосередньо після вчинення посягання, спрямовані на затримання особи, яка вчинила злочин, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи. Перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, визнається умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця. Перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, має наслідком відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст.ст.118,124 КК України.

Перевіряючи вищевказані доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів враховує, що сукупність досліджених судом першої інстанції доказів свідчить про те, що потерпілий ОСОБА_10 , намагаючись затримати обвинуваченого до приїзду міліції, застосував до нього насильство, яке відповідало небезпечності посягання та було необхідне для його затримання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений раніше був засуджений за злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, який полягає у заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження і знову, будучи у стані алкогольного сп`яніння, взяв з собою на злочин ніж, який тримав в рукаві, що свідчить про його потенційну небезпечність для потерпілого, який не знаючи про ці обставини, недооцінив ступінь існуючої йому загрози, внаслідок чого отримав удар ножем в спину.

При цьому, колегія суддів, приймає до уваги локалізацію удару, який був нанесений обвинуваченим ОСОБА_7 в задню поверхню тіла потерпілого ОСОБА_10 в той час, коли потерпілий знаходився до нього спиною і не застосовував до нього будь яких активних дій.

Колегія суддів враховує не тільки ті обставини, які передували вчиненню злочину, а і поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_10 та те, що обвинувачений з метою уникнення відповідальності за вчинене, скрився з місця злочину.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що внаслідок неправомірних дій потерпілого ОСОБА_10 йому була заподіяна тяжка шкода у виді тілесних ушкоджень, які призвели до втрати свідомості, внаслідок чого він не пам`ятає, яким чином він покинув місце злочину.

Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №329 від 30.07.2014 року у ОСОБА_14 були виявлені тілесні ушкодження: один забій з травматичним набряком м`яких тканин та одна забійна рана волосяної ділянки голови; 7 саден в ділянках обличчя; 5 саден в ділянках правої ноги; 5 саден в ділянках правої руки, які могли бути причинені 16.06.2014 р. При цьому, експерт вказав на те, що в зв`язку з тим, що термін загоєння забійної рани волосяної ділянки голови невідомий, питання про ступінь тяжкості цього тілесного ушкодження вирішати неможливо, а інші тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. (т.4 а.с. 19-20)

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляції захисника про те, що в описовій частині висновку експертом рекомендовано консультацію у лікаря невропатолога, після чого рекомендовано з`явитися на повторний огляд до експерта, оскільки це твердження не відповідає дійсності. Так, в резолютивній частині експертного висновку вказано на те, що в зв`язку з тим, що ОСОБА_12 нейрохірургом не консультований і в подальшому за медичною допомогою не звертався, вирішити питання про наявність, характер та ступінь тяжкості інших тілесних ушкоджень, немає можливості.

Колегією суддів встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 під час затримання обвинуваченого ОСОБА_7 не вчинив дій внаслідок яких обвинуваченому була заподіяна тяжка шкода, яка явно не відповідала небезпечності посягання або обстановці затримання обвинуваченого.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що він не бажав смерті потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вони повністю спростовуються доказами, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження.

При вирішенні питання про направленість умислу обвинуваченого ОСОБА_7 під час вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів враховує характер та локалізацію тілесного ушкодження отриманого потерпілим, спосіб яким було заподіяно тілесне ушкодження та використання в якості знаряддя злочину ножа, який обвинувачений заздалегідь взяв с собою та зберігав у рукаві, що забезпечувало таємність володіння ним і швидкість та несподіваність його застосування, наслідки злочину у виді тяжкого тілесного ушкодження, яке не призвело до смерті тільки завдяки своєчасному отриманню потерпілим кваліфікованої медичної допомоги.

Колегія суддів також приймає до уваги поведінку обвинуваченого під час вчинення злочину, яка за твердим переконанням потерпілого ОСОБА_10 свідчила про те, що обвинувачений діяв саме з метою заподіяння смерті потерпілому, мотив, яким керувався обвинувачений вчиняючи злочин та його поведінку після вчинення злочину і намагання уникнути кримінального відповідальності за вчинене.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 вчиняючи злочин проти потерпілого ОСОБА_10 діяв з прямим умислом спрямованим на позбавлення життя потерпілого, оскільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого і бажав їх настання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню доводи захисника ОСОБА_8 щодо необхідності перекваліфікування дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.2 ст. 15 п.8 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 15 ст. 118 КК України, оскільки обвинувачений не знаходився в стані необхідної оборони і не вчиняв замаху на умисне вбивство, при перевищенні меж необхідної оборони.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 п.8 ч.2 ст.115 КК України, оскільки він діючи з прямим умислом, вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 у зв`язку із виконанням ним службового обов`язку та виконав усі дії, спрямовані для доведення злочину до кінця і які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому було вчасно надано кваліфіковану медичну допомогу.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника ОСОБА_8 щодо необхідності перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, оскільки останній не вчиняв замаху на викрадення чужого майна, а тільки незаконно проник до іншого володіння особи.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції неправильно встановлені фактичні обставини вчиненого злочину в частині способу проникнення в приміщення ТзОВ «Гербурт», майна, яке обвинувачений намагався викрасти та його вартості.

Так, сукупність досліджених судом першої інстанції доказів свідчить про те, що ОСОБА_7 , за попередньою змовою з іншим співучасником злочину, незаконно, із корисливих спонукань, шляхом демонтажу пристрою, який закривав віконний отвір, незаконно проникли в приміщення, що належить ТзОВ «Гербурт», де виявили два пульти управління електрощитовою вартістю 535 грн., якими вирішили заволодіти, однак, не змогли довести свій спільний злочинний намір до кінця, так як були викриті на місці злочину.

В своїх показаннях та апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує, що їх проникнення в приміщення ТзОВ «Гербурт» носило корисний характер, оскільки вони намагались знайти металобрухт, який могли в подальшому здати на приймальний пункт за гроші.

Обставини вчиненого злочину, спосіб в який обвинувачений ОСОБА_7 проник до приміщення ТзОВ «Гербурт» та наступні дії обвинуваченого, свідчать про те, що він розумів незаконність своїх дій, які носили таємний характер і були спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном.

Висновки суду першої інстанції щодо способу проникнення в приміщення ТзОВ «Гербурт», майна, яке обвинувачений ОСОБА_7 намагався викрасти та його вартості підтверджуються відповідними доказами, які наведені судом в мотивувальній частині обвинувального вироку.

Встановлюючи вищевказані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які безпосередньо виявили вищевказаний злочин та запобігли доведенню його до кінця, які детально описали місце злочину та дали показання, які узгоджуються з даними протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 16.06.2014 року в частині пошкодження віконного отвору, пошкодження щитових та вилучення двох пультів пуску щитової. (Т.3 а.с.37-42,45-70)

Вартість майна, яке обвинувачений ОСОБА_7 намагався викрасти, встановлена у відповідності до принципу змагальності сторін на підставі довідки від 22.08.2014 року (Т.3 а.с 86), яку надано стороною обвинувачення. Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до діючого кримінального процесуального закону суд позбавлений за своєю ініціативою призначати товарознавчу експертизу для встановлення вартості майна, а в своїй апеляції захисник ОСОБА_8 не наводить дані, які ставлять під сумнів правильність встановленої судом вартості майна, яке намагався викрасти обвинувачений.. Крім того, вищевказане майно залишилось у власності ТзОВ «Гербурт» і в даному випадку його вартість не має значення для правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Колегія суддів, враховуючи наведене вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, оскільки він вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням в приміщення, за попередньою змовою групою осіб, повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які у відповідності до ст.12 КК України являються тяжким злочином та особливо тяжким злочином, особу винного та те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих та насильницьких злочинів, на шлях виправлення не став та продовжив вчиняти злочини, на обліку в Івано-Франківському ОПНЛ №3 не перебував, перебуває на диспансерному обліку в Івано-Франківському ОНД з приводу алкоголізму з 19.10 1994 року, хворіє важким хронічним захворюванням з приводу чого проходив лікування в Тисменицькому протитуберкульозному диспансері з 23.06.2014 року, по місцю проживання характеризується позитивно і прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції частині статті кримінальних законів.

У відповідності до вимог ст.67 КК України суд першої інстанції обґрунтовано визнав в якості обставини, що обтяжує покарання вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляції захисника адвоката ОСОБА_8 про те, що в порушення ст.358 КПК України, дослідження документів судом не проводилося і він був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, оскільки ці доводи не відповідають дійсності і відповідно до матеріалів кримінального провадження та технічного аудіозапису судового засідання вбачається, що судом першої інстанції досліджувались докази, які були надані стороною обвинувачення, а захисник у відповідності до діючого кримінального процесуального закону був ознайомлений зі всіма матеріалами кримінального провадження.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які можуть бути підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

В порядку ч.2 ст.404 КПК України засудженому ОСОБА_7 на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 червня 2014 року по 09 лютого 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі час перебування під вартою, а саме 3 роки 3 місяці 18 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, ОСОБА_7 , який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3