Апеляційний суд міста Києва
Справа № 11-кп/796/873/2015 Головуючий в суді І-ої інстанції: ОСОБА_1
Категорія КК: ч. 2 ст. 186 КК Доповідач: ОСОБА_2
26 11 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Кулажинці Гребінківського району Полтавської області, освіта професійно-технічна, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого (зі слів) за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше судимого:
14.03.2008 Гребінківським районним судом Полтавської області за ч. З ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
13.06.2008 Гребінківським районним судом Полтавської області за ч. З ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого 23.09.2011 за постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07.09.2011 у зв`язку із застосуванням ч.2 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011;
05.06.2013 Пирятинським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 185, ст. 395 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України на 3 роки 4 місяці позбавлення волі;
16.09.2013 Яготинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі,
визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Яготинського районного суду м. Київської області від 16.09.2013 у виді 9 місяців позбавлення волі, та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання визначено відраховувати з моменту застосування до ОСОБА_7 по даному кримінальному провадженню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - з 06 жовтня 2014 року.
У відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України зараховано в строк відбування покарання час перебування ОСОБА_7 під вартою в порядку попереднього ув`язнення та відбування покарання у виді позбавлення волі за вироком Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2013 в період з 13 березня 2013 року по 06 жовтня 2014 року.
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 08 серпня 2012 року, приблизно о 12.00 год., знаходячись на будівельному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Залізничне шосе, 57, маючи умисел на повторне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов до приміщення будівельного вагончика, в якому зберігались особисті речі ОСОБА_9 . В подальшому ОСОБА_7 з метою особистого збагачення, оглянув приміщення вагончика та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, зі столу повторно таємно викрав належне ОСОБА_9 майно, а саме мобільний телефон «Самсунг Дуос» вартістю 672 грн. ЗО коп., в якому знаходилася карта пам`яті «Тeam Micro SDHC 4 GB 4а» вартістю 33 грн. 62 коп., сім-карта оператора мобільного зв`язку «МТС» вартістю 09 грн., на рахунку якої було 25 грн., сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 30 грн., на рахунку якої було 30 грн., а всього на загальну суму 799 грн. 92 коп.
Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, а вирок Яготинського районного суду Київської області залишити в силі.
Як на підстави для скасування вироку обвинувачений вказує, що його дії неправильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки в той час як він заволодів, за його діями ніхто не спостерігав, оскільки він зайшов у незакритий вагончик до будівників, і шляхом вільного доступу заволодів мобільним телефоном, вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ст.. 185 КК України.
Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі, просить скасувати вирок Печерського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 28 4 КПК України, вказуючи на порушення право на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме, що суд при постановлені вироку неповно дослідив обставини які мають значення для ухвалення вироку, а саме суд не розглянув клопотання захисту про визнання доказів недопустими та неналежними доказами, вказане клопотання надійшло до Печерського районного суду через канцелярію 17.11.2014 року, тим самим порушивши право на захист обвинуваченого.
Крім того, апелянт зазначає, що висновки суду не підтверджуються доказами дослідженними під час судового розгляду, оскільки як на доказ вини ОСОБА_10 суд посилається на данні протоколу огляду місця події від 08.08.2012 року, на період вказаного часу діяв КПК 1960 р., згідно положень якого огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до порушення кримінальної справи. В цих випадках, при наявності для того підстав, кримінальна справа порушується негайно після огляду місця події, проте в матеріалах справи відсутня постанова про порушення кримінальної справи, або відмови в її порушенні, тож з цього випливає, що огляд місця події проведено незаконно без будь яких підстав. Таким чином взагалі всі сліді і процесуальні дії по кримінальному провадженню проведені незаконно з порушенням норм КПК 1960 р. так і КПК 2012 року.
Також апелянт вказує, що суд як на доказ вини ОСОБА_10 посилається на дані протоколу огляду предметів від 11.03.2014 р., вказує марку телефона «Самсунг Дуос» та ІМЕІ в той час як згідно вищевказаного протоколу слідчим оглядався мобільний телефон «Самсунг» чорного кольору в огляді не вказано який це телефон, де він взявся, який ідентифікуючий номер (ІМЕЙ) телефону.
В супереч апеляційним вимогам, серед іншого апелянт вказує, що дії ОСОБА_10 були таємні, що підтвердив будучи допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 і повинні кваліфікуватись за ст. 185 КК України, а призначене обвинуваченому покарання є занадто суворим, оскільки матеріальний збиток потерпілому відшкодований і сам потерпілий прохав суд призначити ОСОБА_10 покарання не пов`язане з позбавленням волі.
В своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення., вказуючи що судом першої інстанції з`ясовані всі обставини по справі, які підтверджені належними та допустимими доказами. Його дії кваліфіковані вірно, за ч. 2 ст. 186 КК України.
Заслухавши доповідь судді доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги обвинуваченого та захисника та приходить до висновку про їх безпідставність з таких підстав.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 , що на думку захисту, потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх безпідставними, так як відповідно до роз`яснень, що містяться у п.4 ППВС України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 11 2009 р. Дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою, з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Як вірно зазначив суд першої інстанції у вироку, дійсно дії обвинуваченого були розпочаті як крадіжка, але потерпілий та свідок виявивши факт викрадення почала кричати, та гнатися за обвинуваченим, який усвідомлюючи що його дії викриті продовжував тікати з викраденим телефоном, і лише коли побачив співробітників міліції викинув телефон та намагався втекти, але був затриманий співробітників міліції, яким вказав на місце, де він викинув телефон, та який був там вилучений.
Дані факти були підтверджені показами потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 .
Сам обвинувачений у апеляційній скарзі ( а.с. 138 об) вказував, що дійсно 08 08 2012 р. о 12-00 год. знаходячись на вул.. Залізничне шосе 57 в м. Києві, зайшов в будівельний вагончик з метою викрадення чужого майна, де взяв на столі телефон. Коли вийшов з вагончика, почув що йому кричали та стали наздоганяти. Він почав тікати та викинув викрадений телефон. Коли його затримали співробітники міліції, він показав їм де викинув телефон, який вони там і виявили.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження свідок та потерпілий в судовому засіданні давали послідовні, логічні показання про обставини затримання обвинуваченого, який намагався втекти разом із викраденим телефоном.
Крім того, колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги в тій частині, що обвинувачений таємно викрав телефон і цього ніхто не бачив. Коли почув крики став тікати, але його затримали співробітники міліції. Судом було чітко розписано правову кваліфікацію скоєного, та вірно кваліфіковано дії обвинуваченого, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, тобто за ч. 2 ст. 186 КК України.
Також, судом першої інстанції вірно враховано при призначені покарання, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, негативні характеристики з місць позбавлення волі, вчинив новий злочин через невеликий проміжок часу після відбуття покарання, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість дій обвинуваченого та його небажання стати на шлях виправлення, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно призначено міру покарання ОСОБА_7 яка буде достатньою для його виправлення та перевиховання.
На підставі викладеного, враховуючи, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання та перекваліфікації дії обвинуваченого.
Беручи до уваги, що в ході апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено підстави для скасування вироку та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414 КПК України, суд апеляційної інстанції,
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2015 року щодо ОСОБА_7 ст. 186 ч. 2 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_________________ ________________ _________________