АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/1359/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/193/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
19 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого ОСОБА_2 ,
- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
- при секретарі ОСОБА_5 ,
- за участю прокурора ОСОБА_6 ,
- обвинуваченого ОСОБА_7 ,
- захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження № 1-кп/790/193/16 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2015 року, -
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого трьох неповнолітніх дітей, не працюючого, раніше судимого:
- 26.04.2002 р. Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
- 23.06.2003 р. Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, 70, 71 КК України на 5 років позбавлення волі, 25.01.2006 р., звільненого умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 6 місяців 24 дні;
- 12.08.2011 р. Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст.286, КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, 31.12.2013 р., звільненого за відбуттям строку покарання,
зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , -
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі.
Як установив суд, 30 березня 2014 року, приблизно о 18.00 год., проходячи по стежці на перехресті вул. Гвардійців Широнінців та вул. Героїв Праці в м. Харкові, ОСОБА_9 побачив раніше не знайому йому ОСОБА_10 .
Діючи з наміром на відкрите викрадення чужого майна, переслідуючи корисливу мету, ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_10 та відкрито викрав з шиї останньої золотий ланцюг 585 проби, вагою 10,52 грам, вартістю 2870,80 грн. з ладанкою із золота 585 проби, вагою 1,88 грам, вартістю 513,03 грн., після чого зник з місця скоєння злочину, чим заподіяв ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3383,83 грн.
17 квітня 2014 року, приблизно о 17.00 год., проходячи біля будинку № 7 по вул. Гарібальді в м. Харкові, ОСОБА_9 побачивши раніше не знайому йому ОСОБА_11 .
Діючи з наміром на відкрите викрадення чужого майна, переслідуючи при цьому корисливу мету, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 та шляхом ривка відкрито викрав з шиї останньої золотий ланцюг 585 проби, вагою 7,62 грам, вартістю 2079,42 грн. з ладанкою із золота 585 проби, вагою 1,56 грам, вартістю 425,71 грн., після чого зник з місця вчинення злочину, чим заподіяв ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 2505,13 грн.
В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 посилається на неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі порушення його права на захист. Зазначив, що пред`явлене йому обвинувачення не конкретне; не проведено одночасних допитів потерпілих з ним, а також слідчих експериментів за участю потерпілих; на початку досудового слідства працівники міліції обманним шляхом заставили його відмовитися від послуг захисника і в результаті психологічного та фізичного насильства з їхнього боку він обмовив себе; у порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.228 КПК України процедура його впізнання проведена без його захисника, а зовнішність статистів відрізнялася від його зовнішності, що свідчить про недопустимість цих доказів; потерпілі впізнали його на підставі наявного у нього татуювання на плечі, хоча на момент вчинення цих злочинів температура повітря на вулиці була не високою; речові докази, які знаходилися на зберіганні у потерпілих, не були оглянуті у судовому засіданні; Указав, що протокол огляду місця події від 12.06.2015 року про видачу свідком ОСОБА_12 золотих виробів, оформлений без понятих, без фіксації технічними засобами та складання протоколу виїмки; процедура впізнання речей проведена за участю понятої ОСОБА_13 , яка є знайомою слідчого, тобто заінтересованою особою; суд надав йому не достатньо часу, лише 30 хвилин, щоб підготуватися йому до судових дебатів. Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі ст. 284 КПК України;
- захисник просить вирок скасувати, а провадження щодо ОСОБА_14 закрити у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, у тому числі права обвинуваченого на захист, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що докази обвинувачення отримані з істотним порушенням вимог КПК України щодо порядку їх збирання, зокрема речові докази золоті вироби, вилучено у свідка ОСОБА_15 без ухвали слідчого судді і складання відповідного протоколу; присутні при проведенні впізнання ОСОБА_14 та при проведенні впізнання речей поняті ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , на момент проведення цих слідчих дій знаходилися у статусі затриманих за вчинення кримінальних правопорушень, тобто були залежними від слідчого, тому протоколи цих слідчих дії, як докази - є недопустими. Вважає, що потерпілі не могли запам`ятати татуювання на руці чоловіка, який напав на них, оскільки на час вчинення цих злочинів була холодна погода і люди не носили одяг з короткими рукавами. Указує про порушення права обвинуваченого на захист, оскільки суд не надав йому, захиснику, можливість конфіденційно поспілкуватися з обвинуваченим перед його допитом у судовому засіданні для погодження спільної захисної позиції, а після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, суд надав йому, захиснику, та обвинуваченому недостатньо часу, лише 30 хвилин, для підготовки до виступів у судових дебатах, хоча вони клопотали про перерву у судовому засіданні не менше чим на одну добу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, захисника Летючого, які просили задовольнити їхні апеляційні скарги, прокурора, який вважав апеляційні скарги необґрунтованими, а вирок законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені ним кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч.2 ст.186 КК України ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника про відсутність допустимих доказів винуватості ОСОБА_14 у вчиненні ним цього злочину, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування чи зміни вироку і спростовуються сукупністю доказів.
У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , кожна окремо, підтвердили обставини, як про це зазначено у вироку, за яких ОСОБА_7 відкрито викрав у них ланцюжки з ладанками, пояснивши, що запам`ятали зовнішність обвинуваченого і одяг, в якому він був одягнений під час вчинення злочинів.
Яких-небудь даних, які б ставили під сумнів показання потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , матеріали кримінального провадження не містять.
Об`єктивність показань потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про обставини вчинення обвинуваченим грабежів підтверджується даними протоколів пред`явлення особи для впізнання, в ході яких потерпілі, кожна окремо, у присутності понятих указали на ОСОБА_7 , як на особу, яка 30 березня 2014 року та 17 квітня 2014 року відкрито викрала у них вищезазначені золоті вироби (т.1 а.с.19-23, 24-28).
Свідок ОСОБА_20 показав у суді, що у квітні 2014 року на прохання свого знайомого ОСОБА_7 , який хотів продати золотий ланцюг, він подзвонив своєму знайомому ОСОБА_15 і той погодився купити цей золотий виріб. ОСОБА_7 заклав ланцюг у ломбард на паспорт ОСОБА_21 , а ОСОБА_15 викупив його. Про те, що ОСОБА_14 украв цей ланцюг, він, ОСОБА_22 , не знав.
Зазначені обставини придбання золотого ланцюга підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , пояснивши у свою чергу, що після цього до нього зателефонував товариш ОСОБА_20 - ОСОБА_7 , на пропозицію якого він, ОСОБА_15 , викупив із ломбарду ще дві золоті ладанки. Коли йому стало відомо, що за цими подіями проводиться кримінальне розслідування, то добровільно видав зазначені золоті вироби слідчому.
Ці показання свідка ОСОБА_15 у свою чергу підтверджуються даними письмової заяви останнього від 12.06.2014 року та протоколу огляду від 12.06.2014 року, в ході чого ОСОБА_15 добровільно видав слідчому раніше придбанні ним у ломбарді за вищевказаних обставин золоті вироби (т.1 а.с.50, 51).
Вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_14 у потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 майна, як про це зазначено у вироку, підтверджено висновками судово-товарознавчої експертизи (т.1 а.с.64).
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що у порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.228 КПК України його впізнання проведено без захисника, а зовнішність статистів відрізнялася від його зовнішності, що свідчить про недопустимість, як доказу, протоколу цієї слідчої дії, є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Після набуття такого статусу підозрюваний має низку прав, передбачених ч.2 ст.42 КПК України, зокрема передбачене пунктом третім частини третьої цієї статті право на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - мати такі побачення без обмеження їх кількості й тривалості; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату.
Згідно матеріалам провадження на момент проведення впізнання ОСОБА_14 11.06.2014 року (т.1 а.с.19-28), останній знаходився у статусі свідка, а не підозрюваного і клопотань про проведення впізнання за участю захисника не заявляв. Статус підозрюваного він набув 19.01.2015 року після його розшуку і вручення повідомлення про підозру з одночасним роз`ясненням прав, у тому числі передбачених ст.42 КПК України (т.1 а.с.107-110, 104-106).
За даними протоколів пред`явлення особи ОСОБА_14 для впізнання, ці слідчі дії проведено з додержанням вимог, передбачених ст.228 КПК України (т.1 а.с.19-23, 24-28).
При цьому, відповідно до фототаблиці, зовнішності трьох осіб, які разом із ОСОБА_14 пред`являлися потерпілим для впізнання, не мають різких відмінностей між собою та зовнішністю ОСОБА_14 , як про це останній наголошував у своїй скарзі.
Твердження обвинуваченого про те, що потерпілі впізнали його лише за татуюванням на його руці, є необґрунтованим.
Згідно даним вищенаведених протоколів, потерпілі впізнали ОСОБА_14 не тільки за його татуюванням, а й за сукупністю ознак його зовнішнього вигляду: зростом, обличчям, статурі.
Доводи скарги захисника про те, що присутні при проведенні впізнання ОСОБА_14 поняті ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , на той момент знаходилися у статусі затриманих за вчинення кримінальних правопорушень, тобто були залежними від слідчого, а тому протоколи цих слідчих дії є недопустими доказами - безпідставні.
Даних про те, що поняті ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , на момент проведення цих слідчих дій знаходилися у статусі затриманих за вчинення кримінальних правопорушень і були залежними від слідчого, матеріали провадження не містять і стороною захисту апеляційному суду не надано.
Тому, виходячи із передбаченої ст.22 КПК України засади кримінального провадження змагальність сторін, колегія суддів вважає що сторона захисту не довела перед судом переконливості наведеного в апеляційній скарзі цього доводу.
Згідно матеріалам провадження, при проведені слідчих дій - пред`явлення речей для впізнання, понятими були інші особи, а не ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , як про це зазначив в апеляційній скарзі захисник.
Що ж стосується доводів скарги захисника про те, що потерпілі не могли запам`ятати татуювання на руці чоловіка, який напав на них, оскільки на час вчинення цих злочинів люди не могли носити одяг з короткими рукавами у зв`язку з прохолодною погодою, то ці доводи є лише припущенням захисника і не спростовує об`єктивність показання потерпілих про наявність у напавшого на них ОСОБА_14 татуювання.
Таким чином, порушень вимог ст.228 КПК України при проведенні впізнання особи ОСОБА_14 , які б тягнули за собою визнання протоколів цих слідчих дій недопустимими доказами, матеріали кримінального провадження не містять.
Даними протоколів пред`явлення речей для впізнання, підтверджено, що в ході їх проведення потерпілі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , кожна окремо, впізнали належні ним золоті вироби, які ОСОБА_7 відкрито викрав у них за викладених вище обставин (т.1 а.с.34-35, 36-37).
Що ж стосується проведення зазначеної слідчої дії за участю понятої ОСОБА_23 , яка ніби-то була знайома зі слідчим, то ця обставина не свідчить про її заінтересованість у результатах кримінального провадження, як про це наголошував в апеляційній скарзі ОСОБА_14 , оскільки даних про те, що зазначена особа є родичем когось із потерпілих чи слідчого, або сама є працівником правоохоронного органу, матеріали провадження не містять і в апеляційних скаргах не наведено. До того ж у суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і дала під присягою показання про обставини проведеної слідчої дії за її участю, об`єктивність яких стороною захисту в апеляційних скаргах не оспорено.
Доводи скарг обвинуваченого і захисника про те, що протокол огляду від 12.06.2015 року (т.1 а.с.51) про видачу свідком ОСОБА_12 золотих виробів, оформлено без понятих, без застосування технічних засобів і ці золоті вироби вилучено у свідка без ухвали слідчого судді та складання відповідного протоколу, а тому це документ є недопустим доказом - безпідставні.
Частиною 7 ст.223 КПК України визначено перелік слідчих дій, які проводяться з обов`язковою участю понятих. Проведення огляду чи дій, пов`язаних із добровільною видачею речей, документів, до цього переліку слідчих дій не відносяться, окрім огляду житла чи іншого володіння особи.
Згідно ч.1 ст.107 КПК України прийняти рішення про необхідність здійснення фіксації процесуальних дій за допомогою технічних засобів, є правом, а не обов`язком особи, яка проводить відповідну процесуальну дію.
Відповідно до вимог ст.ст.237, 234 КПК України на підставі ухвали слідчого судді проводиться огляд житла чи іншого володіння особи.
Як слідує із матеріалів провадження свідок ОСОБА_15 у приміщенні Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області видав слідчому придбанні ним у ломбарді золоті вироби добровільно, про що було складено відповідний протокол (т.1 а.с.50, 51).
За таких обставин, обов`язковість отримання дозволу слідчого судді на проведення такої слідчої дії, у тому числі, за участю понятих та фіксацією за допомогою технічних засобів, діючим кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Що ж стосується посиланні у скарзі обвинуваченого про те, що у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що видав слідчому ці золоті вироби 10 червня 2014 року, а не 12 червня 2014 року, то це свідчить лише про помилковість думки ОСОБА_12 , оскільки згідно письмової заяви цього свідка про добровільну видачу зазначених виробів, вона датована ОСОБА_12 саме 12 червня 2015 року і складеним цього ж числа відповідним протоколом, правильність яких свідок ОСОБА_12 власноруч засвідчив своїми підписами (т.1 а.с.50, 51).
Зазначене свідчить про те, що фактичні дані, які містяться в протоколі огляду від 12.06.2015 року, протоколах пред`явлення особи для впізнання та протоколах пред`явлення предметів для впізнання, були отримані органом досудового слідства у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, а тому згідно положень ч.1 ст.86 КПК України, є допустимими доказами.
Твердження, які наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого про неконкретність пред`явленого йому обвинувачення, є безпідставними.
Згідно змісту повідомлення про підозру та обвинувального акта, ці процесуальні документи складені відповідно з вимогами, передбаченими ст.ст.277, 291 КПК України, у тому числі з викладенням фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався ОСОБА_14 , які відповідно до вимог ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Твердження в скарзі обвинуваченого про неповноту досудового слідства внаслідок не проведення слідчим одночасних допитів потерпілих з ним і слідчих експериментів за участю потерпілих, необґрунтовані.
Відповідно до приписів ч.1 ст.94 КПК України слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зокрема, передбаченого у ст.290 КПК України, про завершення досудового розслідування і складання обвинувального акта.
Тобто, вирішення питання про проведення під час досудового розслідування конкретних слідчих дій і їх кількості, кримінальним процесуальним законом покладено на слідчого.
Як слідує із матеріалів провадження, необхідності у проведенні слідчих дій, на які вказує обвинувачений, під час досудового розслідування не було, а тому слідчий дійшов обґрунтованого висновку про можливість завершення розслідування, оскільки зібраних доказів достатньо для складання обвинувального акта.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що працівники міліції обманним шляхом заставили його відмовитися від послуг захисника і в результаті психологічного та фізичного насильства з їхнього боку він обмовив себе, є безпідставними,
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що в ході досудового слідства ОСОБА_14 про застосування до нього незаконних методів слідства заяв не робив, скарг з цього приводу не пред`являв, хоча не був позбавлений такої можливості, що обвинувачений підтвердив у суді першої інстанції.
Ніяких конкретних даних про це обвинувачений не навів і в апеляційній скарзі. Крім того, матеріалами підтверджено, що перед кожним допитом ОСОБА_14 були у встановленому порядку роз`яснені його процесуальні права, у тому числі мати захисника, скориставшись якими ОСОБА_14 з власної ініціативи відмовився на досудовому слідстві від послуг адвоката, залученого із Харківського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (т.1 а.с.138, 139). До того ж, відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд не обґрунтовував свій вирок показаннями, наданими ОСОБА_14 слідчому і не посилався на них у своєму рішенні.
Твердження в апеляційних скаргах про неповноту судового розгляду з посиланням на те, що речові докази золоті вироби, не були оглянуті у судовому засіданні, у даному випадку не є підставою для скасування вироку.
Як встановлено, потерпілі ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , у яких знаходилися на зберіганні вищезазначені вироби, після їх допиту у суді, виїхали за межі Харківської області і здійснити їх повторний виклик до суду щоб провести огляд речових доказів, не представилося можливим з поважних причин. До того у суді першої інстанції були дослідженні протоколи огляду вищевказаних виробів.
До того ж, сукупністю вищенаведених та інших доказів, на які є посилання у вироку, і які узгоджуються між собою та не викликають сумніву в їх об`єктивності, спростовуються доводи апеляційних скарг обвинуваченого і захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Цими ж доказами повністю підтверджена винуватість ОСОБА_7 у вчинені відкритого викрадення майна у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і його дії правильно кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції ОСОБА_14 не визнав свою причетність до інкримінованих йому злочинів, мав активну захисну позицію, що свідчить про узгодженість такої позиції зі своїм захисником, який, використовуючи передбачені кримінальним процесуальним законом засоби, здійснював захист обвинуваченого.
Тому твердження у скарзі захисника про порушення судом права обвинуваченого на захист внаслідок ненадання йому, ОСОБА_24 , можливості конфіденційно поспілкуватися з ОСОБА_14 для узгодження захисної позиції, є необґрунтованим.
Необґрунтованими також є доводи апеляційних скарг про порушення права обвинуваченого на захист у зв`язку з наданням захиснику та обвинуваченому нібито недостатнього часу для підготовки до виступів у судових дебатах.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження його судовий розгляд здійснювався значний період часу сім місяців, під час якого суд докладно досліджував докази за участю сторони захисту. При цьому у зазначений період ОСОБА_14 мав декілька побачень у слідчому ізоляторі зі своїм захисником, про що обвинувачений і захисник Летючий підтвердили в апеляційному суді.
До того ж в апеляційних скаргах захисник і обвинувачений не зазначили, яким чином наданий їм судом час на підготовку до дебатів обмежив їх можливості якісно підготовитися до дебатів і в результаті цього вони не змогли навести на підтвердження невинуватості ОСОБА_14 доводи і які саме.
Не навели вони таких даних і в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи ці обставини, а також незначний обсяг матеріалів кримінального провадження, незначний обсяг обвинувачення - лише два епізоди злочинної діяльності ОСОБА_14 , великий період часу судового розгляду, який дав можливість сторонам детально вивчити матеріали справи, колегія суддів вважає, що наданий судом першої інстанції стороні захисту час для підготовки до судових дебатів, не обмежив права обвинуваченого на захист.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі права ОСОБА_7 на захист, про що апелянти зазначають у скаргах, які могли бути підставою для скасування ухваленого судом вироку і закриття кримінального провадження, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: