Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_16,
суддів при секретарі ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
за участю прокурора захисника ОСОБА_20, ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 05 листопада 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011, за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

смт Завалля Гайворонського району Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1, судимого за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2008 року за ч. 2

ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого

15 вересня 2001 року умовно-достроково на строк

2 місяці 12 днів,

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця жителя АДРЕСА_2, неодноразово судимого, останнього разу - за вироком Уляновського районного суду Кіровоградської області від

12 квітня 2010 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік

6 місяців, звільненого 20 липня 2011 року умовно-достроково на строк тривалістю 2 місяці 23 дні,

за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від

28 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2014 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів

ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

По епізоду викрадення чужого майна з приміщення ОСОБА_10 ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Також цим вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано його за недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року зазначений вирок районного суду в мотивувальній частині змінено та постановлено визнати належними та допустимим докази у кримінальному провадженні протокол відтворення обстановки та обставин події від 20 вересня 2012 року та висновок судово-медичного експерта

№ 77 від 05 жовтня 2014 року.

У решті цей вирок районного суду залишено без зміни.

Відповідно до оскаржуваних судових рішень ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

21 червня 2012 року приблизно о 13.00 год. ОСОБА_8 у стані алкогольного сп'яніння у приміщенні Ульянівського РайСТ, розташованого у м. Ульянівці по вул. Петровського, 58, з хуліганських мотивів, використовуючи незначний привід, у присутності неповнолітнього, грубо порушуючи громадський порядок та висловлюючи явну неповагу до суспільства у громадському місці, принижуючи честь та гідність ОСОБА_11, яка працювала продавцем у цьому магазині, схопивши її за волосся, декілька разів вдарив її головою об стіл каси, завдавши потерпілій легких тілесних ушкоджень, після чого покинув приміщення магазину.

Цього ж дня приблизно о 21.00 год. ОСОБА_8, підійшовши до зазначеного магазину, де ОСОБА_11 у цей час зачиняла приміщення, продовжуючи діяти з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок та висловлюючи явну неповагу до суспільства, принижуючи честь та гідність ОСОБА_11, виражаючись в її сторону нецензурними словами, спрямовано кинув у її сторону гарбуза. ОСОБА_11, ухилившись від зазначеного предмету, уникла заподіяння їй тілесних ушкоджень.

12 липня 2012 року приблизно о 10.00 год. ОСОБА_8 у стані алкогольного сп'яніння, проникнувши до будинку АДРЕСА_3, таємно викрав плиту пічного опалення вартістю 128 грн, завдавши ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 128 грн.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 07 липня 2012 року приблизно о 14.00 год. у стані алкогольного сп'яніння, проникнувши у підсобне приміщення, розташоване по АДРЕСА_4, таємно викрав водяний насос та ножівку по дереву, спричинивши ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 200 грн.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_3 року приблизно о

01.00 год. у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись у будинку АДРЕСА_2, під час розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_14, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою вбивства ОСОБА_9, вдарив його не менше двох разів дерев'яним табуретом по голові, від яких той помер на місці події.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення через істотні порушення кримінального процесуального закону, стверджуючи, що кримінальне провадження було проведено за відсутності потерпілого, який належним чином не повідомлявся про час та місце його розгляду, а також наполягає на тому, що суди безпідставно визнали ряд ключових доказів винуватості ОСОБА_7 у пред'явленому обвинуваченні недопустимими та неналежними.

Потерпілий у своїй касаційній скарзі стверджує про порушення його прав під час судових розглядів провадження в судах першої та апеляційної інстанціях, через що просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу.

На касаційні скарги прокурора та потерпілого надійшли заперечення від виправданого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді, думки прокурора, яка підтримала касаційні скарги та просила їх задовольнити, захисника, який просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

При цьому згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

Однак як видно з матеріалів кримінального провадження суд першої не виконав наведених вимог процесуального закону.

Відповідно до змісту оскаржуваного вироку районного суду, висновку про недоведеність участі ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому протиправному діяння, суд дійшов унаслідок визнання недопустимими чи недостовірними ряду ключових доказів, наданих органом досудового розслідування на підтвердження вини обвинуваченого у вбивстві ОСОБА_9

А саме суд дійшов висновку про фальсифікацію протоколу огляду місця події від 19 вересня 2012 року, недостовірність показань свідка вбивства ОСОБА_13, недостовірність протоколу відтворення обстановки та обставин події від 20 вересня 2012 року та висновку експерта № 1106 від 05 листопада 2012 року.

Відповідно до положень ст. 85 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

При цьому згідно з нормами процесуального закону належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. До того ж доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі змістом оскаржуваного вироку суд першої інстанції дійшов висновку про фальсифікацію протоколу огляду місця події від 18 вересня 2012 року (т. 2 а. п. 95-110), керуючись показаннями ОСОБА_15, який у судовому засіданні стверджував, що не був присутній під час проведення зазначеної слідчої дії, а вказаний протокол підписав наступного дня після її проведення, оскільки повністю довіряв слідчому.

Разом з тим поза увагою суду першої інстанції залишився та не отримав жодної оцінки факт присутності під час проведення протоколу огляду місця події інших учасників кримінального провадження, а також двох понятих, при тому, що обов'язковими учасниками цієї процесуальної дії, відповідно до вимог ст. 191 КПК України 1960 року, норми якого були чинним на той час, є поняті у кількості не менше двох осіб, а слідчий мав право, а не обов'язок запрошувати для участі в огляді відповідних спеціалістів.

До того ж доводи суду про недопустимість зазначеного протоколу з причин не проведення внутрішнього та зовнішнього дослідження трупу ОСОБА_15 у якості експерта є неспроможними, оскільки як видно із

наведеного документу 18 вересня 2012 року проводилась слідча дія огляду місця події, а не огляду трупа, який дійсно відповідно до вимог ст. 192 КПК України 1960 року, передбачав би участь крім понятих ще й участь судово-медичного експерта.

Також належним чином районним судом не було обґрунтовано свій висновок про суперечливість оголошених показань свідка ОСОБА_13

Так, дійшовши фактичного висновку про недостовірність інформації, зазначеної наведеним свідком під час його допиту в ході досудового слідства суд послався на показання експерта ОСОБА_15 щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9, а саме щодо неможливості їх спричинення від удару правою рукою, однак при цьому судом не було належним чином проаналізовано та спростовано для належного обґрунтування свого висновку, показань цього ж експерта щодо особливостей розташування один до одного нападаючого та потерпілого, а також щодо можливостей ударів знаряддям, який винна особа тримала у руках, у той час як свідок стверджував про нанесення ОСОБА_7 ударів не тільки правою, а й обома руками.

При цьому також обґрунтовуючи суперечливість показань свідка ОСОБА_13 щодо механізму нанесення ударів їх невідповідністю даним, які відображені в протоколі відтворення обстановки та обставин події від 20 вересня 2012 року (т. 2 а. п. 187-195), далі по тексту рішення наведений доказ суд також визнав недопустимими, що свідчить про суперечливість та непослідовність позиції суду, а також неузгодженість його висновків.

До того ж, передчасним і невірним виявився й висновок суду про порушення права ОСОБА_7 на захист під час проведення 20 вересня 2012 року відтворення обстановки та обставин події, оскільки відповідно до матеріалів провадження залучення захисника, який захищав інтереси ОСОБА_7, відбулося на підставі відповідної постанови слідчого (т. 2 а. п. 182), без порушення вимог ст. 47 КПК України, оскільки така не встановлює заборон до призначення захисника, а сама особа, якій був призначений захисник, не відмовлявся від його послуг та від неї не надходило скарг щодо його дій. При цьому судом першої інстанції також не було встановлено і відповідно не відображено у рішенні даних щодо недобросовісного виконання призначеним захисником своїх обов'язків, що могло б свідчити про порушення прав обвинуваченого на захист.

Належним чином необґрунтованим та немотивованим також є і висновок суду про недопустимість у якості доказу висновку експерта

№ 1106 від 05 листопада 2012 року (т. 3 а. п. 68-72).

При цьому доводи суду про те, що під час огляду в судовому засіданні речових доказів (футболки, джинсів, чорних гумових капців) не помічено жодних слідів крові, що не відповідає змісту висновку експерта

№ 1106 від 05 листопада 2012 року, не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки такий огляд речей проводився через два роки після їх вилучення, а також після проведення відповідних досліджень з метою встановлення на них біологічних слідів (крові). Крім того, для встановлення наявності на речах біологічних слідів потрібні спеціальні знання, для чого й передбачено процедуру проведення експертизи. Тобто, оскільки суд не наділений правом на проведення експертизи, встановлюючи на речах наявність чи відсутність крові, то він вийшов за межі наданих йому законом повноважень.

До того ж голослівними є твердження суду про проведення

18 вересня 2012 року разом з оглядом місця події такої процесуальної слідчої дії як огляд трупу. Оскільки матеріали провадження не містять даних про проведення огляду трупу ОСОБА_9, а огляд місця події та огляд трупу, як уже зазначалося вище, усупереч твердженням суду першої інстанції є різними, незалежними одна від одної процесуальними діями.

Що стосується твердження суду про порушення органом досудового розслідування положень ст. 199 КПК України 1960 року, яка встановлює право слідчого про вилучення або відібрання зразків почерку та інших зразків, необхідних для експертного дослідження, про відібрання яких складається протокол, то воно є вірним, оскільки матеріали провадження не містять ні відповідної постанови слідчого, ні протоколу про відібрання зразків крові ОСОБА_9

Разом з тим не можна вважати обґрунтованою вказівку суду про те, що зразки крові ОСОБА_9 були відібрані з порушенням норм процесуального закону, оскільки в матеріалах провадження наявний лист слідчого СВ Ульянівського РВ УМВС України у Кіровоградській області ОСОБА_21 до судово-медичного експерта ОСОБА_15 від 18 вересня 2012 року за вих. № 43/7171 з вимогою про проведення судово-медичного обстеження трупу ОСОБА_9 та вказівкою про необхідність вилучення всіх зразків, необхідних для судово-медичного обстеження та встановлення причини смерті, а також подальшого проведення експертиз (т. 2 а. п. 111). При цьому як випливає з положень ст. 199 КПК України 1960 року прийняття процесуального рішення про вилучення та відібрання зразків у виді постанови є правом, а не обов'язком слідчого.

Ч. 3 ст. 374 КПК України встановлено вимогу що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Наведені вище обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування мотивів суду щодо прийняття висновків про недостовірність та неналежність ряду доказів у кримінальному провадженні, унаслідок чого оскаржуваний вирок не можна вважати законним, обґрунтованим чи вмотивованим.

Крім того, резолютивна частина оскаржуваного вироку не містить посилання на конкретну норму процесуального закону, яка б визначала підстави визнання особи невинуватою, вичерпний перелік яких визначено ч. 1 ст. 373 КПК України, який не містить у собі випадку ухвалення виправдувального вироку у випадку недоведеності саме участі особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На деякі встановлені порушення, допущені судом першої інстанції, апеляційний суд звернув увагу, однак повністю їх не усунув, що підтверджує доводи прокурора про поверховість розгляду даного

кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, унаслідок чого оскаржувану ухвалу слід скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, то колегія суддів не вдається в обговорення питання щодо порушення прав потерпілих під час судового розгляду, на яких акцентували особи, які подали касаційні скарги.

Під час нового судового розгляду суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, провести судовий розгляд відповідно до вимог процесуального закону, у тому числі щодо вжиття всіх дій для уникнення порушення прав потерпілих у кримінальному провадження, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - із точки зору достатності та взаємозв'язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів щодо кожного з обвинувачених у цьому кримінальному провадженні відповідно до обсягу їх обвинувачення.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ОСОБА_16 _______________ ОСОБА_17 _________________ ОСОБА_18