Справа № 755/1732/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 01.06.2011 року Подільським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі; 03.08.2006 року Печерським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України до 1 року позбавлення волі; 03.11.2009 року Дарницьким районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі; 13.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 2 до 1 року позбавлення; 20.11.2013 року Дніпровським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, та ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16.06.2014 року на підставі ст. 2 Закону України про амністію у 2014 році звільнено від подальшого відбуття покарання;
- у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -
в с т а н о в и в:
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 , будучи раніше неодноразово судимим, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та знову повторно вчинив умисний корисливий злочин, а саме разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, з метою вчинення кишенькових крадіжок чужого майна у громадян 27.11.2014 року приблизно о 15 год. 40 хв. знаходячись в салоні трамваю № НОМЕР_1 , який рухався по вул. Кибальчича 18/21 в м. Києві, помітили в останньому, перед вхідними дверима, раніше не знайому неповнолітню ОСОБА_5 1999 року народження, яка готувалася до виходу на зупинці громадського транспорту Десна і у них виникли умисел на відкрите викрадення її майна.
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_9 підійшов з боку до ОСОБА_5 та діючи з корисливих мотивів, вважаючи, що його дії не помічені з боку потерпілої та сторонніх осіб, прикриваючись сумкою, яка була при ньому, рукою проник до кишені потерпілої, звідки повторно таємно викрав мобільний телефон марки НТС One 801e, вартістю 4425 грн. Однак, в цей час злочинні дії ОСОБА_9 були виявлені потерпілою ОСОБА_5 , яка схопивши останнього за руку наказала повернути викрадений мобільний телефон.
В подальшому ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що його злочинні дії носять відкритий характер, ігноруючи вимогу потерпілої ОСОБА_5 повернути телефон, з метою розпорядження викраденим майном на власний розсуд, в салоні трамваю згідно заздалегідь розподілених ролей, передав викрадений мобільний телефон невстановленій досудовим розслідуванням особі та останні вийшли з трамваю на зупинці громадського транспорту ринок Десна.
Після чого, ОСОБА_9 та невстановлена особа разом з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли, однак ОСОБА_9 в наслідок переслідування потерпілою ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_10 біля буд. №18/21 по вул. Кібальчича в м. Києві був затриманий працівниками міліції.
Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав повністю, дав покази, в яких вказав, що дійсно 27.11.2014 року приблизно о 15 год. 40 хв. він знаходився в салоні трамваю № 33, який рухався по вул. Кибальчича 18/21 в м. Києві, з наглядно знайомим йому хлопцем. На зупинці громадського транспорту Десна він вийшов зі вказаного трамваю зі знайомим, та до них одразу підбігли дівчата і почали висловлювати претензії про те, що він щось у них вкрав безпосередньо в салоні трамваю, однак він навіть їх не помічав під часу руху в транспортному засобі. З яких підстав дівчата вирішили, що це саме він викрав якесь їхнє майно йому не відомо.
Допитана з дотриманням правил, передбачених статтями 352, 353, 354 КПК України, у судовому засіданні та попереджена про необхідність давання правдивих показань, без попередження про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань і завідомо неправдиві показання, без приведення до присяги (ч. 2, 5 ст. 354 КПК України) неповнолітня потерпіла ОСОБА_5 , в присутності законного представника ОСОБА_6 , пояснила суду, що 27.11.2014 року приблизно 08 год. 00 хв., ранку вона вийшла з дому та направилась на навчання в коледж КММК, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 6, де перебувала приблизно до 15 год. 30 хв., після чого направилась на зупинку трамваю БСП, де зайшла в трамвай № НОМЕР_1 , в якому зустріла подругу ОСОБА_11 після чого привітавшись між собою вони почали спілкуватися та проїхавши 2 зупинки, підійшли до дверей, щоб вийти з трамваю, однак в той час з лівої сторони до неї протиснувся раніше невідомий чоловік на вигляд: зріст 170-175, тілобудова худорлява, обличчя овальне худорляве, вік приблизно 35-40 років, одягнений в чорну кепку, чорну куртку, чорні штани, та під грудьми тримав квадратну сумка чорного кольору. При цьому даний громадянин це обвинувачений ОСОБА_9 .. Пройшовши повз неї обвинувачений став з правого боку на дуже близькій дистанції, притиснувся до неї сумкою до правої руки, від чого вона повернулась в його бік, щоб подивитися, і в той час же відчула, як хтось нишпорить в правій зовнішній кишені куртки, тож одразу подивилася на кишеню куртки й побачила, як обвинувачений витягав свою руку з її телефоном, і швидко попрямував на вихід з трамваю, адже у той час трамвай уже стояв на зупинці. Проте вона одразу схопила обвинуваченого за ліву руку в області ліктя, висловила вимогу про повернення викрадених речей. В цей же час до обвинуваченого підійшов інший раніше невідомий чоловік на вигляд: зріст 165-170 см, середньої тіло будови, в чорний шапці, темній куртці, темних штанах, зі старим рюкзаком на лівому плечі, та з ушкодженням у вигляді синця під лівім оком, і обвинувачений, не звертаючи уваги на її зауваження, передав її телефон другому чоловіку і вони розійшлися в різні сторони. Вона з ОСОБА_12 пішли за першим чоловіком, який направився ліворуч від травмою, вона його зупинила та запитала де її телефон?, на що обвинувачений відповів в мене нема твого телефону та одразу звернувся до другого чоловіка, якому він раніше передав телефон з фразою Вони кажуть, що я викрав їх телефон, і в той же час до них підійшов другий чоловік на близьку відстань та почав на них кричати, однак, що саме не пам`ятає. В подальшому вона попросила ОСОБА_12 , щоб вона зателефонувала на її номер, та після того, як ОСОБА_12 почала набирати, другий чоловік несподівано зник, а коли додзвонилась на телефон у відповідь нічого не почула крім шороху, а обвинувачений направився в іншій напрямок від неї, однак вона разом з ОСОБА_12 почали бігти за ним, та пройшовши приблизно 15 метрів ОСОБА_9 знову зустрівся зі своїм другом, який вийшов з-за кіосків, вона вкотре висловила вимогу про повернення телефону, на що вони відповіли, що в них його немає, після чого вони викликали міліцію, однак, почувши це чоловіки почали швидким шагом віддалятися, тож вони побігли за першим чоловіком не випускаючи його з поля зору, в той час, як другий чоловік знову зник. Переслідуючи першого чоловіка увесь час розмовляли з міліцією, орієнтуючи стосовно їх місця знаходження. Пробігши десь 10 хвилин обвинувачений збавив свій темп, тож вони його наздогнали та тримали до приїзду міліції. Під час того, як вони тримали обвинуваченого він запропонував повернути кошти за телефон так як самого телефону з ним не було, однак в той час на місце приїхала міліція, яка затримала його.
В свою чергу, будучи допитаною, у судовому засіданні, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 ст. 354 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, неповнолітній свідок ОСОБА_10 , в присутності законного представника ОСОБА_13 , надала суду аналогічні за змістом покази, що і неповнолітня потерпіла ОСОБА_5 .
Вказані показання обвинуваченого, потерпілої та свідка суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що працює молодшим інспектор ВДСО Дніпровського району м. Києва. 27.11.2014 року разом з водієм міліціонером ВДСО Дніпровського району м. Києва ОСОБА_15 , ніс службу на маршруті № 550 по охороні громадського порядку на території Дніпровського району м. Києва. Приблизно о 15 годин 30 хвилин здійснювали об`їзд території Дніпровського району м. Києва, та проїжджаючи біля зупинки громадського транспорту Ринок Десна, по вул. Кибальчича в м. Києві, від чергового по місту Києва надійшло орієнтування по радіо зв`язку, що за адресою: м. Київ, вул. Кібальчича, 18/21, у дівчини в трамваї викрали мобільний телефон, тож вони попрямували на місці події. Під`їжджаючи на місце побачили, як двоє дівчат махають руками в їхню сторону та вказують на чоловіка, який біг від них в сторону будинку АДРЕСА_2 , та вони затримали обвинуваченого. Під час розмови та з`ясування анкетних даних у обвинуваченого він пропонував почекати годину, щоб він повернув потерпілій викрадений в неї мобільний телефон, який як він пояснив, передав своєму товаришу. Згодом про дану подію було повідомлено чергового ОСОБА_16 . Будь-яких інших обставин не пам`ятає у зв`язку з великим часовим проміжком.
Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що працює міліціонером ВДСО Дніпровського району м. Києва та надав аналогічні за змістом покази, що і свідок ОСОБА_14 .
Тож суд, аналізуючи зміст показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , в частині повідомлення про те, що обвинувачений пропонував почекати годину, щоб він повернув потерпілій викрадений в неї мобільний телефон, який він передав своєму товаришу, виходячи з положень ч. 7 ст. 97 КПК України, не визнає допустимими, оскільки вони здійснені з чужих слів співробітником оперативного підрозділу під час здійснення ним кримінального провадження та не підтвердженні особою на яку здійснюється посилання. В частині відомостей про перебіг отамання виклику за місцем події та прибуття на нього дані показання свідків отримані у порядку, встановленому КПК України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними. В іншій частині покази свідків, безпосередньо щодо самих обставин кримінального правопорушення ні прямо, ні не прямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, а тому не можуть бути прийняті судом, як належні.
Також, загалом обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх в ході судового розгляду встановлено не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.
Протоколом огляду місця події здійсненого з 17 год. 00 хв. по 17 год. 20 хв. 27.11.2014 року, який був проведений слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_17 підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, його місце та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.п. 90-93).
При цьому судом у ході судового розгляду порушень вимог ст.ст. 104-106, 234, 237, 233 КПК України не виявлено та стороною захисту не доведено.
Відомостями, що містяться у протоколі слідчого експерименту проведеного 22.12.2014 року в період часу з 09 год. 10 хв. по 09 год. 25 хв. слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 у присутності неповнолітньої потерпілої та її законного представника, та представника ОСОБА_7 , понятих підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, його місце, час, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.п. 101-105).
При цьому судом у ході судового розгляду порушень вимог ст.ст. 104, 223, 240 КПК України не виявлено та стороною захисту не доведено.
Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.
Однак, проаналізувавши наданий стороною обвинувачення у якості доказу рапорт, який сформовано слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 про те, що у ОСОБА_9 під час затримання було вилучено його особисті речі, суд вважає не належними доказом, адже він ні прямо, ні не прямо не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, а саме вилучені речі є особистими речами обвинуваченого, а не потерпілої, та жодним чином не підвереджують ні часу, ні місця, ні способу вчинення вказаного правопорушення та не допустимим, оскільки останній не являється документом, у розумінні ч. 1 ст. 99 КПК України, адже не встановлює факт чи обставину, яка має відношення до злочину та виходячи з того, що згідно п. 2.2.9 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 23.08.2012 № 747, рапорт відноситься до внутрішніх документів МВС України (а.п. 97-98).
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, суду надано не було.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.
Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив повторно відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_9 , відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.
Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має позитивну характеристику за місцем ув`язнення, наявність зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, не одружений, раніше неодноразово судимий), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає не належні соціальні зв`язки; позицію потерпілої у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; роль серед співучасників, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі у межах санкції статті 186 КК України.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, спосіб та характер вчинення злочину, та оскільки однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
При вирішенні цивільного позову ОСОБА_7 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має прав пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, що кореспондується з нормами ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що матеріальна шкода ОСОБА_5 складає 4551 гривень, з них: вартість телефону 4425 грн., чохла 100 грн., стартового пакету 15 грн., та залишку коштів на рахунку 11 грн., а щодо моральної шкоди, то вказав на те, що остання полягає у пережитих стражданнях потерпілої.
Цивільний відповідач та його захисник заявлений цивільний позов не визнали у повному обсязі виходячи з того, що обвинувачений вказаний злочин не вчиняв, тобто у розумінні ст. 1166, 1177 ЦК України не є належним відповідачем у справі.
В той же час, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У даному випадку судом визнано доведеним, що цивільний відповідач повторно таємно викрав мобільний телефон марки НТС One 801e, вартістю 4425 гривень, однак цивільним позивачем не було доведено та і судом в ході судового розгляду провадження не встановлено, що ОСОБА_9 викрав у потерпілої чохол до телефону вартістю саме 100 грн., стартовий пакет 15 грн., та, що залишок коштів на рахунку у час викрадення телефону становив 11 грн., більше того таке, обвинувачення особі (викрадення чохла, стартового пакету, та коштів на рахунку) взагалі не пред`являлося.
Таким чином, суд, вважає за можливе стягнути з цивільного відповідача доведений матеріальний збиток у сумі 4425 гривень 00 копійок.
Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпіла вказує на пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.
В судовому засіданні судом встановлено, що потерпілої/цивільному позивачу було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях неповнолітньої, якій у своєму віці довелося пережити стрес, страх, шок, образу, тривогу, емоційну напругу.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої/цивільного позивача 2 500 гривень.
Запобіжний захід ОСОБА_9 , як захід забезпечення кримінального провадження, у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.
На підставі ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_9 слід зарахувати термін попереднього ув`язнення з 28.11.2014 року по 11.03.2015 року включно.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді утримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 відраховувати з 12.03.2015 року зарахувавши в строк термін попереднього ув`язнення з 28.11.2014 року по 11.03.2015 року включно.
Цивільний позов ОСОБА_7 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином) задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 4425 (чотири тисячі чотириста двадцять п`ять) гривень 00 копійок матеріальної шкоди, 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок моральної шкоди, а всього 6925 (шість тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок.
В іншій частині цивільного позову відмовити.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1