Справа №1407/3851/2012 20.05.2015 20.05.2015 20.05.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11/784/1/15 Головуюча у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: виправданий Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
ч.1 ст185,115 ч.1КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі: секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

виправданого: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями: прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2014 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1

уродженець м. Брест, Білорусія, громадянин України, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працівник Збройних Сил України, не судимий в силу ст.89 КК України, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 ,

- виправданий за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ст.185 ч.1, ст.115 ч.1 КК України.

Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів, судових витрат і арешту майна.

Органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 21 серпня 2010 року приблизно о 22 годині , знаходячись в м. Вознесенську на території літньої площадки бару «Ріо», що розташований по вул.60 років Жовтня, 9-а, скориставшись тим, що його ніхто не бачить, таємно викрав мобільний телефон «NOKIA 1110і», який належав ОСОБА_13 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на суму 115 грн.

22 серпня 2010 року приблизно о 02 годині 30 хвилин, на ґрунті виниклих раніше неприязних стосунків, маючи намір на умисне позбавлення життя ОСОБА_14 , ОСОБА_8 зі свого дому взяв обріз двоствольної мисливської рушниці, після чого на своєму автомобілі «CHVRROLET-AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 приїхав в смт. Олександрівку Вознесенського району. Залишивши автомобіль на вул. Першотравневій ОСОБА_8 пішов до будинку ОСОБА_14 , розташованого на цій вулиці за № 35. Шляхом вільного доступу проник до середини приміщення літньої кухні, де в той час ОСОБА_14 спав. Після чого ОСОБА_8 вистрілив з обрізу мисливської рушниці у ОСОБА_14 , спричинивши йому два вогнепальні поранення, а саме: крізне поранення шиї з пошкодженням органів шиї та кровоносних судин, сліпе поранення тулубу проникаюче в черевну порожнину з пошкодженням печінки.

Смерть ОСОБА_14 настала від вогнепального поранення шиї з пошкодженням органів шиї та кровоносних судин, крововтрати.

Дослідивши в судовому засіданні зібрані докази по справі, а саме показання ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , свідків, висновки експертів, а також інші фактичні дані, суд прийшов до висновку, що недоведена участь ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ст.185 ч.1, ст.115 ч.1 КК України, у зв`язку з чим постановив виправдувальний вирок.

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, просить вирок скасувати, постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_15 винуватим і призначити покарання у виді позбавлення волі: за ст.185 ч.1 КК України строком на 1 рік; за ст. 115 ч.1 КК України строком на 12 років. За сукупністю злочинів, на підставі ст. 70 ч. 1 КК України остаточно визначити ОСОБА_16 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Вважає, що суд необґрунтовано послався у вироку на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які стверджували, що бачили підсудного в приміщенні органу дізнання із тілесним ушкодженням обличчя.

Спростовуючи вказане, прокурор посилається, що свідок ОСОБА_17 не зміг точно назвати дату перебування обвинуваченого у відділі міліції з тілесним ушкодженням губи. Свідок же ОСОБА_18 не пам`ятає, хто з працівників міліції його викликав на 7 год. ранку 14 жовтня 2010 року, тобто на той час, коли він бачив обвинуваченого із тілесними пошкодженням.

До того ж прокурор наголошує, що свідок ОСОБА_18 не міг перебувати у райвідділі міліції у вказаний час, оскільки з заявами про вчинення відносно нього злочинів не звертався та в журналі відвідувачів та запрошених осіб до відділу міліції не значиться.

На думку прокурора, суд не взяв до уваги фактичних даних, які спростовують твердження свідків, а саме: довідки лікаря ОСОБА_19 , і його свідчень, наданих під час дослідчих перевірок і оголошених в судовому засіданні щодо відсутності у ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, на час медичного огляду 14 жовтня 2010 року перед його поміщенням в ІТТ.

Апелянт стверджує, що під час проведення прокуратурою неодноразових перевірок за заявами обвинуваченого не було встановлено, щоб працівники міліції застосовували до нього недозволені методи ведення досудового слідства, внаслідок чого ОСОБА_8 обмовив себе, На підставі цього були прийняті відповідні процесуальні рішення.

Наголошує, що суд дійшов передчасних висновків щодо порушеного права обвинуваченого на захист, оскільки в матеріалах справи є достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_16 на досудовому слідстві було роз`яснено право на захист, допущено захисників ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , тобто тих захисників, яких він бажав і які надавали йому кваліфіковану правову допомогу.

Показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 щодо незаконного затримання ОСОБА_15 13.10.2010 року не відповідає матеріалам справи, із яких вбачається, що ОСОБА_8 допитувався того дня, а після проведення слідчої дії повернувся додому. На обґрунтування правомірності затримання обвинуваченого апелянт посилається на ряд рішень місцевого суду та апеляційної інстанції.

Вважає, що судом безпідставно не взята до уваги явка з повинною ОСОБА_15 . Вона не була внесена до ЖРЗПЗ через те, що кримінальна справа за фактом вбивства була порушена раніше.

Посилається на передчасність висновку суду про відсутність в ОСОБА_15 мотиву вчинення злочину, а саме, неприязних стосунків з ОСОБА_14 через зґвалтування потерпілим - дружини підсудного. Таке твердження, до яких суд прийшов із аналізу показань свідків ОСОБА_22 і ОСОБА_24 , спростовується показаннями ОСОБА_11 і його дружини ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та первинними показаннями обвинуваченого.

На думку прокурора показання свідків ОСОБА_22 і ОСОБА_24 не можна визнавати допустимими, оскільки свідки на попередніх судових засіданнях були присутні в залі суду до їх допиту.

Окрім того, апелянт вважає, що суд не надав оцінки висновку амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизі щодо стану переживання ОСОБА_15 на фоні ревнощів, викликаних поведінкою ОСОБА_14 . Такий стан обвинуваченого міг носити психотравмуючу дію, що не виключає можливість його перебування в емоційному стані, яке могло би вплинути на мотивацію його протиправного поступку.

Стверджує, що суд необґрунтовано не взяв до уваги протокол огляду місця події, в ході якого була вилучена цівка від рушниці № НОМЕР_2 , посилаючись на те, що вказана слідча дія була розпочата о 4 год.30 хв., а виклик працівників міліції, зареєстрований у відповідних документах і підтверджений свідком ОСОБА_28 , був зроблений пізніше.

Апелянт посилається, що такий висновок суду спростовується показаннями слідчого ОСОБА_29 , який начав проводити огляд місця події згідно до вимог КПК України.

Вказує, що цівка та запаховий слід вилучався експертами відповідно до методичних рекомендацій за участі понятих, а через це твердження понятого ОСОБА_30 , що таке вилучення проводилося без його участі, суперечить показаннями інших свідків, висновкам експертів № № 56, 64, таблиці зображень знімків скляних банок, в які відбирався запаховий слід з цівки та запаховий слід обвинуваченого, на бирках яких містяться підписи понятих.

Прокурор також вважає, що висновок судового експерта № 56, в якому вказано, що запах людини в запаховому сліді, вилученому з цівки рушниці, при огляді місця події за фактом вбивства ОСОБА_14 , ідентичний індивідуальному запаховому зразку ОСОБА_15 , є вірним. Не встановлено доказів, які б стверджували про неправильне проведення експертизи. Через це є помилковим твердження суду, що вказаний висновок судового експерта не містить ознак допустимості.

Апелянт звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції щодо непричетності ОСОБА_15 до викрадення мобільного телефону потерпілого ОСОБА_13 спростовується протоколом огляду мобільного телефону, з якого вбачається, що на телефон вбитого, був зроблений вхідний дзвінок з телефону ОСОБА_13 .

Потерпілий ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.185 ч.1, 115 ч.1 КК України і призначити йому покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 12 років.

На думку апелянта суд допустив однобічність розгляду, що підтверджується тим, що суд не взяв до уваги його показань, показань його дружини ОСОБА_25 та свідка ОСОБА_26 щодо мотиву вчинення ОСОБА_31 вбивства ОСОБА_14 - через його інтимні стосунки з дружиною обвинуваченого в минулому. Суд спростував показання зазначених осіб показаннями свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , які на протязі всіх судових засідань не видалялися із зали судового засідання.

Наголошує, що суд безпідставно взяв до уваги судово-медичну експертизу № 435, згідно з висновками якої ОСОБА_14 в момент пострілу був у вертикальному положенні, яка вигідна стороні захисту і безпідставно відкинув інші експертизи, в тому числі і одорологічну, за висновками якої запаховий слід, залишений на цівці рушниці, належить обвинуваченому.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора і потерпілого ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 просять залишити їх без задоволення. Вважають усі доводи апелянтів необґрунтованими. Посилаються на належну оцінку судом доказів у справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого ОСОБА_11 на підтримку апеляцій, заперечення обвинуваченого ОСОБА_15 та його захисника ОСОБА_9 на апеляційні скарги, вивчивши матеріали кримінальної справи, провівши за клопотанням прокурора на підставі ч.5 ст.362 КПК України (1960) часткове судове слідство та обговоривши викладені в апеляціях доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, ст. ст. 323, 327 КПК України 1960 р., роз`яснень, які містяться в п.п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року (з наступними змінами), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Висновки суду першої інстанції стосовно недоведеності участі ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 115 ч.1, 185 ч. 1 КК України, є законними, обґрунтованими та належним чином умотивовані у вироку.

Головними доводами апелянта є посилання на добровільне повідомлення у явці з повинною ОСОБА_15 і на його визнавальні показання. як підозрюваного та при відтворенні з ним обстановки і обставин події, даних ОСОБА_31 під час досудового розслідування, в яких він вказував на вчинення ним вбивства ОСОБА_14 і таємне викрадення мобільного телефону ОСОБА_13 (а.с. 12-14,24-27,38-57 т.4).

Проте, відповідно до вимог ч.2 ст. 73, ч. 2 ст. 74 КПК України 1960 р., показання підозрюваного, обвинуваченого, в тому числі й такі, в яких він визнає себе винним, підлягають перевірці. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі.

Однак, показання ОСОБА_15 , в яких він визнавав себе винним у вбивстві ОСОБА_14 і заволодінні майном ОСОБА_13 , не лише не підтверджуються наявними у справі доказами, в яких містяться об`єктивні фактичні дані, а навпаки, суперечать їм за істотними обставинам справи.

Рішення про недоведеність участі ОСОБА_15 у вбивстві ОСОБА_14 та крадіжці телефону ОСОБА_13 суд обґрунтував тим, що пред`явлене йому обвинувачення базується на недопустимих доказах.

Не знайшов свого підтвердження інкримінований ОСОБА_16 мотив вчинення вбивства ОСОБА_14 особисті неприязні відносини - злість на потерпілого, який в далекому минулому - ще до одруження обвинуваченого, зґвалтував, а потім підтримував інтимні стосунки з його майбутньою дружиною ОСОБА_32 , на що посилаються в апеляціях прокурор і потерпілий.

Так, факт існування неприязних стосунків між обвинуваченим ОСОБА_8 і вбитим ОСОБА_14 підтверджується явкою з повинною і слідчими діями, які були проведені із ОСОБА_8 14.10.2010 р. При обранні наступного дня міри запобіжного заходу обвинувачений відмовився від визнавальних показань, мотивуючи тим, що вони були дані під тиском працівників міліції.

Даних про те, щоб загиблий ОСОБА_14 зґвалтував в 1990 роках ОСОБА_33 матеріали кримінальної справи не містять. Відсутні і певні процесуальні документи, які б свідчили про вчинення злочину ОСОБА_14 щодо ОСОБА_34 . Не міститься таких даних і в показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_26 , ОСОБА_24 , ОСОБА_22 .

Що стосується показань ОСОБА_25 , то вона стверджувала про обізнаність від самої ОСОБА_32 про вчинення ОСОБА_14 злочину проти її статевої свободи. Відповідно до вимог ст. 68 ч.3 КПК України 1960 р., якщо показання свідка базуються на повідомленні інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. Однак, не можливо перевірити вказані похідні показання свідка ОСОБА_25 , оскільки свідок ОСОБА_32 скористалася правом не свідчити проти обвинуваченого (свого чоловіка) на підставі ст. 63 Конституції України.

Окрім того, вона являється дружиною потерпілого ОСОБА_11 , який заперечував вчинення його загиблим братом такого злочину.

З наведених мотивів не можна вважати достовірними зазначені показання свідка ОСОБА_25 , як такі, що неможливо перевірити у законний спосіб.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і про відсутність між ОСОБА_32 і ОСОБА_14 (приблизно у 1990 році) інтимних стосунків до її одруження з ОСОБА_31 , оскільки згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_11 про наявність таких відносин йому було відомо від померлого брата. Свідок ОСОБА_26 вказувала, що ця обставина їй відома зі слів ОСОБА_34 . Свідок ОСОБА_25 вказувала, що їй ця обставина відома від свідка ОСОБА_26 та колишньої співмешканки загиблого ОСОБА_35 .

З наведеного вбачається, що зазначені свідками відомості носили характер обговорення і не ґрунтувалися на будь-яких конкретних даних.

Окрім того, свідок ОСОБА_36 , на яку посилалася свідок ОСОБА_25 , з цього не допитана ні під час досудового слідства, ні в суді. Тому з урахуванням наведених вище вимог ст. 68 ч.3 КПК України 1960 р. показання свідка ОСОБА_25 і в цій частині не можна вважати достовірними, як не перевірені у законний спосіб.

Свідок ОСОБА_22 (рідна сестра ОСОБА_32 та свідок ОСОБА_24 (її близька подруга), з якими вона знаходиться в довірливих стосунках, заперечували наявність розмов з ОСОБА_32 на інтимні теми.

Також жоден із зазначених свідків не вказав безпосередньо на те, що ОСОБА_32 мала інтимні стосунки з загиблим ОСОБА_14 вже після одруження з ОСОБА_37 .

Що стосується допиту свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , які знаходилися в залі судового засідання до їх допиту, то вони не були зазначені в обвинувальному висновку в списку осіб, що підлягають виклику в судове засідання. 05.05.2014 р. судом було задоволено клопотання сторони захисту про допит цих свідків для перевірки показань свідка ОСОБА_25 (а.с. 226, 228 т.8).

Імперативність вимог ст. 293 КПК України 1960 р., на порушення яких посилається прокурор, стосується тих свідків, які зазначені в додатку до обвинувального висновку. За необхідності, з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, суд не позбавляється можливості за клопотанням учасників процесу допитати й свідків, які перебували в залі судового засідання та надати показанням цих свідків відповідну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі. Тому апеляційний суд не погоджується з твердженнями прокурора в цій частині.

Таким чином, викладене свідчить про відсутність будь-яких конкретних даних щодо певних стосунків між загиблим та дружиною обвинуваченого, які б могли викликати в нього ревнощі, а відтак, і вплинути на прийняття рішення про позбавлення життя ОСОБА_14 .

За такого, носить характер припущень посилання слідчого в обвинувачення ОСОБА_15 на те, що потерпілий образив дружину обвинуваченого та його самого під час сварки в липні 2010 р. Хоча в обвинуваченні не вказано про причини виникнення неприязних стосунків між потерпілим та обвинуваченим, сварки між ними, але як на досудовому слідстві, так і в судових засіданнях слідчим та прокурором з`ясовувалося лише питання щодо інтимних стосунків між потерпілим та дружиною обвинуваченого, як приводу для виникнення конфлікту між потерпілим та обвинуваченим в липні 2010 р.

Апелянти не погоджується з висновком суду про відсутність неприязних стосунків між ОСОБА_31 і ОСОБА_14 , про недоведеність факту звернення ОСОБА_14 до ОСОБА_15 з приводу ремонту зброї і їх зустрічі в с. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області в липні 2010 р..

В обґрунтування своєї позиції прокурор посилається на показання потерпілого ОСОБА_11 про те, що загиблий брат повідомляв йому про зустріч із ОСОБА_31 , яка відбулася в зазначений час.

Однак, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 не зміг чітко вказати, коли така зустріч мала місце, а лише стверджував, що вона могла бути у 2010 році, як на початку липня, так і на початку серпня.

Проте, період часу, зазначений потерпілим ОСОБА_11 як зустріч, не співпадає з поясненнями свідка ОСОБА_27 , яка вказала на ОСОБА_15 , як на особу, що приїжджала до ОСОБА_14 за два тижня до вбивства.

ОСОБА_8 , будучи допитаним як свідок, зазначав, що зустрічався із ОСОБА_14 приблизно 10 липня 2010 р. В той же час в судовому засіданні були досліджені табелі робочого часу ОСОБА_15 , із яких вбачається, що він, як працівник загону ВОХР, у зазначений час знаходився на робочому місці (а.с. 150-153 т.5).

Окрім того, потерпілий ОСОБА_11 і свідок ОСОБА_27 згадують про приїзд ОСОБА_15 до ОСОБА_14 вже після затримання його, як підозрюваного.

До того ж, свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні показала, що впізнала ОСОБА_15 , як особу, що приходила вечором до загиблого по фотознімках, пред`явленим працівниками міліції безпосередньо в автомобілі, на якому вони приїхали до неї в смт. Доманівку. При цьому, окрім працівників міліції в автомобілі нікого не було. Понятих для підпису протоколу працівники міліції запросили вже після проведення впізнання особи по фотознімках. Зазначене свідчить про грубе порушення вимог ст.ст. 127, 174 КПК України 1960р.(а.с.118-120 т.8).

Свідок ОСОБА_27 також показала, що вона впізнала чоловіка під № 3, фото якого було останнім в ряду. Проте, в протоколі пред`явлення фотознімків для впізнання наявні 4 фотознімки і останнім в ряду не є ОСОБА_38 . Згідно зі змістом цього протоколу свідок ОСОБА_27 впізнала чоловіка під № 3, як особу, яка за два тижні до вбивства приходила до них додому, щоб зайняти гроші. Всупереч вимогам ст.174 ч. 3 КПК України (1960р.) вона не вказала, за якими ознаками впізнає цю особу(а.с. 4 т.4).

Крім того, ще під час досудового слідства, а також в судовому засіданні ОСОБА_8 відмовився від визнавальних показань та заявив, що вони одержані внаслідок застосування незаконних методів слідства. (а.с. 100,166,т. 4).

За результатами перевірки вказаної заяви в порядку ст. 97 КПК України 1960 року, постановою старшого слідчого Вознесенської міжрайонної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_39 від 31 травня 2012 р. відмовлено в порушенні кримінальної справи за фактом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 заходів фізичного впливу з боку працівників міліції за відсутністю складу злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 371, 374 КК України.

23 жовтня 2013 року зазначена постанова Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області скасована (а.с.150-152 т.7).

З урахуванням заяв обвинуваченого про застосування до нього тиску під час досудового слідства, суд 07.10.2013 року під час судового розгляду ухвалив про розслідування зазначених фактів(а.с. 123-125 т.7).

28.01.2014 року кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. На час завершення судового розгляду та ухвалення вироку від 06.06.2014 року законність і обґрунтованість цього рішення слідчого перевірена не була. В подальшому 12.06.2014 р. зазначена постанова скасована слідчим суддею Центрального районного суду м. Миколаєва(а.с.177-185 т.7).

З наданої прокурором в апеляційну інстанцію копії постанови слідчого від 18 листопада 2014 року вбачається, що прийнято аналогічне рішення про закриття кримінального провадження. Однак, згідно із заявами сторони захисту копію зазначеної постанови вони не отримали, що позбавило їх реальної можливості оскаржити прийняте рішення в установленому законом порядку.

Колегія суддів також не погоджується з посиланням апелянта на необхідність врахування судом результатів перевірок заяв ОСОБА_8 , оскільки згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування" від 11.02.2005 р. № 2, результати перевірки заяви обвинуваченого чи підсудного про застосування щодо нього незаконних методів слідства не є обов`язковими для суду і підлягають оцінці разом з іншими доказами.

Колегія суддів визнає, що перевірки вказаних заяв ОСОБА_15 проведені вкрай формально та поверхово. Про це свідчить той факт, що прийняті рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, закриття кримінального провадження переважно ґрунтуються на поясненнях самих працівників міліції, з посиланням на визнання ОСОБА_31 причетності до вчинення вбивства, як головного аргументу. Хоча ОСОБА_8 прямо вказував на застосування до нього впливу і побиття його працівниками міліції 14.10.2010 року, ретельної перевірки його тверджень проведено не було. Зміст самих постанов слідчого є тотожним, із незначними доповненнями та змінами.

Головним аргументом прокурора в апеляції також є посилання на визнання ОСОБА_31 вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 .

Однак, беручи до уваги, що ОСОБА_8 відмовився від цих своїх визнавальних показань ще під час досудового слідства і після того, як представ перед судом та те, що не проведено адекватного розслідування його тверджень про здобуття його свідчень незаконними методами, у колегії суддів є підстави вважати, що визнавальні свідчення від ОСОБА_15 на досудовому слідстві отримані всупереч його волі. Використання таких свідчень у судовому провадженні порушує його право на мовчання та право не свідчить проти себе.

Право обвинуваченого не свідчити проти себе та не давати показань є загальновизнаними міжнародними стандартами та складовими гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основаних свобод людини (Рим, 1950 р.) права на справедливий суд. Вони захищають його від неналежного примусу з боку слідчих органів, сприяючи таким чином уникненню помилок при здійсненні правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини № 32092 від 12.06.2008 р. "Яременко проти України").

З огляду на наведене, є хибною позиція апелянта, який вважає обвинувачення доведеним переважно визнавальними показаннями самого ОСОБА_15 та доказами, які є похідними від цих показань.

Прокурор вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги довідку лікаря ОСОБА_19 (а.с.20 т.4).

Між іншим, у зазначеній довідці, яка не відповідає встановленій формі, лікар лише зазначив, що за станом здоров`я ОСОБА_8 може знаходитися в ІТТ. При цьому лікар не вказав, щоб обвинувачений був оглянутий на предмет виявлення тілесних ушкоджень. Прокурор посилається й на показання ОСОБА_19 під час перевірки заяви обвинуваченого про застосування до нього недозволених методів слідства. Однак, з тексту постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 28.01.2014 р. (а.с. 177-185 т.7). вбачається, що ОСОБА_19 в своїх показаннях докладно вказав про проведення медичного огляду ОСОБА_15 , кола поставлених питань, про скарги та претензії. Колегія суддів не погоджується з оцінкою прокурором цих показань ОСОБА_19 , зважаючи на те, що його показання не можуть мати перевагу над змістом наданої ним же довідки. Крім того, зазначена постанова про закриття кримінального провадження, яка в тому числі обґрунтована показаннями лікаря ОСОБА_19 , скасована, як прийнята безпідставно.

Твердження прокурора, що суд необґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_17 , щодо наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 , є безпідставними за такого.

Свідок ОСОБА_18 показав, що бачив ранком 14 жовтня 2010 року ОСОБА_15 в коридорі приміщення Вознесенського міськвідділу міліції із ушкодженою губою. Свідок ОСОБА_17 також підтвердив наявність зазначеного тілесного ушкодження у обвинуваченого, в той період, коли вони разом утримувались в ІТТ(а.с.229-231, 239-240 т.8).

Спростовуючи показання свідка ОСОБА_18 , прокурор вказує, що у зазначений час він не міг бути у приміщенні міськвідділу, оскільки не записаний в журналі відвідувачів та запрошених осіб. Свідок ОСОБА_17 за твердженнями прокурора також надав неправдиві показання, оскільки не зміг точно вказати дату свого перебування в ІТТ.

Однак, в ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_40 13 і 14 жовтня 2010 року знаходився у міськвідділі міліції. 14 жовтня 2010 року адвокати ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , поняті ОСОБА_41 та ОСОБА_42 також перебували у міліції, але записи про це у журналі відвідувачів відсутні(а.с. 47-48 т.8).

Таким чином, відсутність запису у відповідному журналі сама по собі не спростовує присутності перебування ОСОБА_18 у вказаний ним час в приміщенні міськвідділу міліції.

Свідок ОСОБА_17 показав, що він зустрівся із ОСОБА_31 в камері ІТТ в перше його поміщення. Оскільки в ОСОБА_15 не було ніяких речей, допомагав йому скласти їх список, необхідних для режиму утримування. Таким чином, цей свідок вказує докладно на конкретні обставини зустрічі з ОСОБА_31 , які заслуговують на увагу і не ставлять під сумніви його показання в цій частині.

Є необґрунтованим довід прокурора, що ОСОБА_8 13.10.2010 р. після його допиту як свідка, о 19 год.10 хв. відбув додому із міліції. Тобто, після зазначеного часу прокурор вважає, що обвинувачений не міг перебувати в приміщенні правоохоронного органу і до нього не могли застосовуватися заходи впливу з боку правоохоронців. Вказаний довід прокурора суперечить матеріалам службової перевірки, із якого вбачається, що ОСОБА_8 у зазначений день перебував у міліції до 23год.30хв., а також ряду постанов слідчого і суду(а.с., а.с.102, 111-112 т.4; 103, 118 т. 5; 153,157 т.8).

На думку прокурора судом не дана оцінка частині висновків акту амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 774 щодо характерної деякої застрягнутості ОСОБА_15 на психотравмуючих фактах, а описані початкові його переживання на фоні ревнощів, переживання викликані поведінкою ОСОБА_14 , образою на його адресу, приниження честі і гідності цілком могли носить психотравмуючий вплив. Враховуючи тривалість розгортання конфліктної ситуації, не виключається можливість його перебування в емоційному стані, який міг би вплинути на мотивацію його протиправного поступку.

Зазначена частина експертного акту, на яку посилається прокурор, ґрунтується лише на первинних визнавальних показаннях ОСОБА_15 , викладених слідчим у постанові про призначення експертизи. Однак, під час бесіди з експертами ОСОБА_8 зазначив про надання ним цих показань під фізичним впливом з боку працівників міліції.

Крім того, наявність одного лише висновку проте, що не виключається можливість перебування ОСОБА_15 в емоційному стані, який міг би оказати вплив на мотивацію його протиправного поступку, не може бути підставою для доведеності мотиву вчинення злочину - злоби на потерпілого внаслідок особисто неприязних відносини, без наявності переконливих доказів про такий стан. Окрім того, в цій частині висновок не є категоричним, а носить характер ймовірного.

Між іншим, у зазначеному висновку комісії експертів вказано, що результати проведеного психологічного дослідження дозволяють вказати на те, що ОСОБА_8 проявляє риси ригідності (свого роду застрягнутості), підвищеної тривожності. Проте, ярко виражених індивідуально психологічних особливостей, які могли б істотно вплинути на характер його поведінки в момент вчинення протиправної дії не виявлено. Не виявлено у ОСОБА_15 агресивності, жорстокості, які б могли зумовити характер дій, маючих деструктивний спосіб вирішення конфліктів. Серед основних мотивів обвинуваченого відсутні такі, які могли б його орієнтувати на асоціальний спосіб життя, скоріше навпаки, йому притаманне прагнення до схвалюваної поведінки, що підтверджується не тільки результатами дослідження, а і характеризуючими даними відповідно до матеріалів кримінальної справи.

Окрім того, експерти вказали про необхідність проведення судово- психологічної експертиз з використанням відповідних фонограм і відеозаписів для об`єктивних і більш обґрунтованих висновків щодо оцінки свідчень ОСОБА_15 , які він давав на допитах і під час ВООП з його участю, тобто, надавав він свідчення під примусом працівників правоохоронних органів чи інших осіб, чи обмовляв себе. Однак, зазначену рекомендацію експертів орган досудового розслідування не виконав (а.с. 186-195 т 2).

За такого, доводи прокурора суперечать вищевказаним фактичним даним.

Є необґрунтованими доводи прокурора про те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_15 не порушувалося право на захист з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, у протоколах затримання та роз`яснення прав підозрюваному від 14.10.2010 р., ОСОБА_8 зазначив , що бажає участі захисника (т. 4 а.с. а.с. 16-17, 21).

Відповідно до ч. 3 ст. 44 КПК України (1960р.) повноваження захисника на участь у справі підтверджується ордером відповідного адвокатського об`єднання або угодою.

Крім того, із змісту ст. 17 Правил адвокатської етики, схваленої Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів 03 жовтня 1999р., (чинної на той час) вбачається, що угода про надання правової допомоги має містити підписи сторін, що її уклали.

В матеріалах кримінальної справи міститься угода від 14.10.2010 року про надання правової допомоги обвинуваченому ОСОБА_8 захисником ОСОБА_20 (т.4 а.с. 22) та договір про надання послуг в кримінальному процесі від 14.10.2010 року захисником ОСОБА_21 , в яких відсутній підпис обвинуваченого (т.4 а.с 22, 30).

За такого не можна визнати, що договори сторонами укладені.

Як свідчать матеріали справи, 14 жовтня 2010 року слідчим СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_43 винесена постанова про допуск адвоката ОСОБА_20 до участі на досудовому слідстві для захисту підозрюваного ОСОБА_15 (т.4 а.с. 23). Цього ж дня підозрюваний написав заяву про відмову від захисника ОСОБА_20 . Після цього слідчим винесена постанова про допуск адвоката ОСОБА_21 для захисту ОСОБА_15 (т.4 а.с. 31) .

У мотивувальних частинах вказаних постанов слідчий послався на ордери захисників, але фактично в матеріалах справи вони відсутні. Зазначене вказує на те, що слідчий безпідставно, в порушення вимог ст. 44 КПК України (1960р.) виніс зазначені постанови.

З огляду на наведене, адвокати ОСОБА_20 та ОСОБА_21 фактично не мали процесуального становища захисників у зазначеній справі. Тому є сумнівною законність надання саме ними правової допомоги ОСОБА_16 на ранній стадії досудового слідства.

В суді першої інстанції захисник ОСОБА_23 показала, що 14.10.2010 року вона уклала угоду про надання адвокатської допомоги в ході досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_16 , з його дружиною ОСОБА_44 . Вказала, що незважаючи на те, що вона відповідно до ст. 44 КПК України (1960р.) мала повноваження захисника, працівники міліції безпідставно не допустили її до клієнта, таким чином чинили їй перешкоди у виконанні своїх професійних обов`язків ( т.8 .а. с. 234-238 ).

Повноваження захисника ОСОБА_23 підтверджується угодою про надання адвокатської допомоги від 14.10.2010 року, укладеної відповідно до вимог Закону (т.4 а.с. 60).

З наведеного, вбачається, що з боку працівників правоохоронних органів не було вжито дій, спрямованих на надання допомоги ОСОБА_16 щодо встановлення зв`язку з захисником, а напроти чинилися перешкоди у допуску захисника, запрошеного дружиною обвинуваченого ОСОБА_15 .

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу та вільний у виборі захисника своїх прав.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (надалі Європейський суд), доступ до захисника на ранніх стадіях провадження є процесуальною гарантією не свідчити проти себе та основоположною гарантією від поганого поводження. Європейський Суд зазначає про особливу вразливість обвинуваченого на ранніх стадіях провадження, коли він стикається зі стресом самої ситуації і все складнішими нормами кримінального і кримінально-процесуального законодавства. Будь-які винятки щодо реалізації цього права повинні бути чітко обумовлені, а їх застосування суворо обмежене в часі. Ці принципи є особливо важливими, коли йдеться про серйозні обвинувачення. Саме, коли мова йде про найсуворіші види покарань, демократичні суспільства мають максимально можливою мірою забезпечувати дотримання прав на справедливий судовий розгляд ( рішення від 27 листопада 2008 року у справі «Сальдуз проти Туреччини», заява № 36391/02).

З матеріалів справи вбачається, що обвинуваченим явка з повинною була написана в той час, коли органами досудового слідства було обмежено його право на захист. Зазначене вказує на грубе порушення з боку правоохоронних органів права на захист обвинуваченого.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на стадії досудового слідства було порушено право на захист підозрюваного ОСОБА_15 .

Є безпідставними доводи прокурора, що суд необґрунтовано не взяв до уваги дані протоколу огляду місця події від 22.08.2010 року, які на його думку підтверджують причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину.

Так, із зазначеного протоколу вбачається, що з місця події було вилучено: п.6 цівку рушниці з номером 8649-66; п.9 запаховий слід із цівки (т.1 а.с. 3-32).

При огляді в судовому засіданні речового доказу - цівки рушниці було встановлено, що вона має інший номер, а саме: - 28649-66, що ставить під сумнів, чи саме досліджена судом цівка рушниці була вилучена з місця події, бо їх номера не співпадають.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_45 , який був понятим при огляді місця події, в суді першої інстанції пояснив, що підписи в протоколі огляду місця події належать йому і він їх ставив тоді, коли перед підписом було вільне місце. При ньому працівники міліції нічого не знайшли. Дріб, пижі, запаховий слід не вилучалися. Що таке цівка рушниці йому не відомо. Також вказував, що він не був присутній при огляді місця події, оскільки правоохоронці запропонували йому вийти із приміщення, щоб не затоптувати сліди(а.с.254-256 т.8).

Твердження ОСОБА_30 про те, що його та іншого понятого не було в кімнаті при огляді трупа ОСОБА_14 , підтвердила і свідок ОСОБА_27 (а.с.117 т.8).

Для проведення судово-біологічної імунологічної експертизи було надано два фрагмента марлевих серветок в паперових пакунках з надписами: «змив речовин бурого кольору з підлоги і стіни» (а.с. 25-33 т. 2). Проте, протокол огляду місця події не містить відомостей про вилучення змиву речовин, як не містить і інформації про вилучення мобільного телефону «Самсунг» загиблого ОСОБА_14 , який оглядався в приміщенні відділу міліції (а.с. 75-77 т.1).

Наведене свідчить про порушення вимог ст. 191 КПК України 1960 року щодо порядку огляду місця події з боку органу досудового слідства.

Прокурор в апеляції оспорює висновок суду щодо визнання протоколу огляду місця події від 22.08.2010 року недопустимим доказом через те, що згідно з цим протоколом огляд розпочато о 04 год. 30 хв., тоді як повідомлення про злочин надійшло до органів міліції о 04 год. 40 хв. Причини невідповідності зазначеного часу з`ясовувалися в судовому засіданні. З цього приводу колегія суддів зазначає, що висновок суду стосовно цього доказу не є визначальним для прийняття остаточного рішення у справі.

Як на один із об`єктивних доказів вини ОСОБА_15 у вчиненні вбивства ОСОБА_14 , прокурор і потерпілий в своїх апеляціях посилаються на висновки одорологічних експертиз № 56 і № 64 відповідно від 24.09; 22.10. 2010р., згідно з якими запах людини в запаховому сліді, вилученому з цівки рушниці, знайденої при огляді місця події за фактом вбивства ОСОБА_14 , ідентичний індивідуальному запаховому зразку підсудного (а. с.100-104, 175-180 т.2).

Слід зазначити, що у висновку експерта № 56 вказано, що у запаховому сліді, вилученому з цівки рушниці, знайденої при огляді місця події за фактом вбивства ОСОБА_14 , є слабкий запах людини, який може бути використано для подальшої ідентифікації особи.

В той же час матеріали справи свідчать про те, що до моменту приїзду експерта біолога із м. Миколаєва, який вилучав запаховий слід, на місце злочину, пройшов значний проміжок часу. В кімнаті, де був виявлений труп ОСОБА_14 , тривалий час знаходилася група людей. Стояв розсіяний дим та відчувався запах порохових газів. За поясненням експерта ОСОБА_46 зазначені обставини могли вплинути на збереження запахового сліду. В той же час, при дослідженні запаху експерт не виявив жодних перешкод для проведення дослідження.

З огляду на те, що ні слідчий ОСОБА_29 , ні понятий ОСОБА_45 не бачили процесу вилучення запахового сліду під час огляду місця події, є обґрунтовані сумніви щодо походження запахового сліду саме з цівки рушниці.

Про сумнівність вказаного висновку експерта № 56 свідчить і той факт, що на цівці рушниці не виявлено ані слідів відбитків пальців, ані слідів крові, поту, інших слідів, які б могли лишити запаховий слід. Це підтверджується висновком експертизи № 20-1253 від 03.11.2010 р. та допитом експерта ОСОБА_46 в судовому засіданні (165-168 т.2).

Водночас експерти вказали, що на цівці рушниці виявлено лише нитку. Походження її від ОСОБА_15 , чи від належних йому носильних речей не встановлено.

Окрім того, згідно з протоколом огляду місця події, запаховий слід, який було вилучено з цівки рушниці, упаковано в полімерні та паперові пакунки, тоді як на експертизу його було надано в скляній банці, що є невідповідністю.

Стосовно висновку одорологічної експертизи № 64 від 22.10.2010 року, згідно з яким запах людини в запаховому сліді, вилученому з цівки рушниці, знайденої при огляді місця події за фактом вбивства ОСОБА_14 , ідентичний індивідуальному запаховому зразку підсудного. Цей висновок прокурор вважає беззаперечним прямим доказом винуватості ОСОБА_15 у вчиненні злочину(а. с. 175-180 т.2).

Однак, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Із дослідницької частини висновку експерта і його допиту в судовому засіданні встановлено, що для проведення вказаної експертизи він використовував двох спеціально підготовлених собак-детекторів. При цьому проводилося 2 пуски в два етапи для кожної собаки на кожен запаховий зразок. На першому етапі порівняльного дослідження обидві собаки вибрали в колі вибірки дублікат індивідуального запахового зразку ОСОБА_15 . Під час другого етапу одна собака за заданим на старті дублікатом індивідуального запахового зразку ОСОБА_15 вибрала його в колі вибірки, тоді як інша собака, жоден запаховий зразок не позначила.

Зазначене вказує на те, що при проведенні одорологічної експертизи була виявлена суттєва похибка, що виключає можливість категоричного висновку експерта.

Експерт ОСОБА_47 в суді підтвердив, що при проведенні відповідних досліджень одноособово готував собак і запахові зразки. Не проводив фіксації перебігу процесу впізнання собаками запахових слідів. Використовував методику і літературу, яка не входить до затвердженого наказом Міністра юстиції України № 1722/5 від 30.07.2010 р. «Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що має використовуватися при проведенні експертиз молекулярно-генетичної ідентифікації», додаток № 18.

За методиками, атестованими в Україні, одорологічне дослідження має проводитися за участі 3-4 собак детекторів, супроводжуватися фото чи відео фіксацією, проводитися не лише спеціалістом, який наділений правом проведення одорологічних експертиз, а й спеціалістом-кінологом, який окремо готує собак.

З урахуванням викладеного є обґрунтованим висновок суду 1 інстанції про відсутність достатніх підстав стверджувати, що висновок експерта № 64 від 22.10.2010 р. є беззаперечним прямим доказом винуватості ОСОБА_15 у позбавленні життя ОСОБА_14 .

Згідно з висновками комплексної судово-медичної балістичної експертизи № 435 від 20.03.2014 р., вхідна вогнепальна рана на передній поверхні шиї ОСОБА_14 утворилася в результаті пострілу, практично в упор. Тобто, з відстані, що обчислюється міліметрами-сантиметрами. На це вказує наявність рваних країв рани, які стали наслідком дії порохових газів.

Також, експерти зазначають, що вхідна вогнепальна рана на правій бічній поверхні грудної клітини ОСОБА_14 , за наявності в рановому каналі продуктів пострілу, свідчить про те, що постріл в область печінки був зроблений з близької відстані (в межах компактної дії дробового заряду), що обчислюється сантиметрами.

На підставі зазначених даних комісія експертів дійшла висновку, що вогнепальні ушкодження на шиї і грудної клітини в області печінки ОСОБА_14 були здійснені з різної відстані. Вони не могли утворитися при практично одночасному пострілі з двох стволів обрізу і при тому взаємному положенні потерпілого і обвинуваченого, як на це вказував ОСОБА_8 в первинних показаннях під час досудового слідства.

Зазначені вогнепальні ушкодження являлися несумісні з життям і відповідно ОСОБА_14 після їх заподіяння не міг вчиняти будь-які активні дії. Смерть ОСОБА_14 настала протягом дуже короткого проміжку часу, обчислюваного секундами-десятками секунд.

Враховуючи напрямки ранових каналів (знизу-вгору, справа-наліво, спереду назад) експерти стверджують, що стрілок у момент здійснення пострілів перебував дещо праворуч від ОСОБА_14 . Ймовірно, що в момент здійснення пострілу в область печінки потерпілого стрілок знаходився біля входу в кімнату, ліворуч від ліжка.

Також експерти дійшли висновку, що при заподіяння вогнепального ушкодження грудної клітини в області печінки, ОСОБА_14 ймовірно перебував у вертикальному положенні щодо стрілка, про що свідчить напрям ранового каналу. Тобто, в момент заподіяння вказаного пошкодження дульний зріз ствола був направлений під значним кутом до поверхні тіла ОСОБА_14 і стрілок перебував по відношенні до потерпілого в «нетиповому» положенні (сидячи «навпочіпки», з упором на коліно). Зазначене ушкодження не могло утворитися при пострілі із зброї, направленої в обличчя лежачому на ліжку ОСОБА_14 , як про це вказував ОСОБА_8 на досудовому слідстві.

Окрім того, експерти, проаналізувавши дані протоколу огляду місця події, а саме: висоту від осипу дробі, а також напрям ранового каналу вогнепального ушкодження шиї (знизу уверх, справа наліво, спереду назад) дійшли висновку, що в момент ушкодження тіло ОСОБА_14 перебувало в положенні лежачи, дещо на правому боці. Тобто, не в положенні напівсидячи, як це було визначено при спробі відтворити становище потерпілого за участю спеціалістів під час огляду місця події.

Окрім того, експерти дійшли висновку, що показання свідка ОСОБА_27 , дані нею при проведенні відтворенні обстановки та обставин події, щодо отримання ОСОБА_14 вогнепального ушкодження печінки в горизонтальному стані, «лежачи на ліжку», по відношенню до стрілка, є безпідставні, оскільки не відповідають об`єктивним даним, отриманим під час проведення комісійної експертизи (а.с.193-241 т.7).

Допитаний в суді 1 інстанції в порядку ст. 311 КПК України 1960 р. судово-медичний експерт ОСОБА_48 наведені висновки підтвердив.

Таким чином, висновки комісії експертів спростовують первинні визнавальні показання ОСОБА_15 , в тому числі при відтворенні обстановки і обставин події, і показання свідка ОСОБА_49 , дані ними на досудовому слідстві, щодо способу і механізму вогнепального ушкодження ОСОБА_14 , внаслідок чого настала його смерть.

Зазначений доказ є об`єктивним, вагомим, не викликає сумнівів в його правильності та не суперечить іншим дослідженим судом матеріалам справи, в тому числі показанням ОСОБА_15 про його непричетність до злочину.

Колегія суддів також зауважує, що зазначені висновки комплексної судово-медичної балістичної експертизи не оспорюються прокурором в апеляції. Потерпілий ОСОБА_11 в апеляції оспорює вказаний висновок, але при цьому не приводить доводів такого судження.

Є необґрунтованими твердження прокурора про те, що судом безпідставно зроблено висновки щодо непричетності ОСОБА_15 до викрадення мобільного телефону ОСОБА_13 . Прокурор пов`язує доведеність вини ОСОБА_15 у вбивстві ОСОБА_14 тим, що на мобільний телефон загиблого ОСОБА_14 надходили дзвінки з викраденого телефону ОСОБА_13 . Наявність таких 4-х дзвінків підтверджена протоколом огляду мобільного телефону загиблого (т.1 а.с. 75).

Колегія суддів з цими твердженнями не погоджується з огляду на наступне.

Потерпілий ОСОБА_13 в суді першої інстанції стверджував, що відсутність мобільного телефону він виявив, коли повертався з бару. Вирішив, що як і раніше забув його в барі. Вирішив, що працівники бару його повернуть, коли наступного разу прийде до бару.

Свідки ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , які відпочивали в барі разом з потерпілим ОСОБА_13 та свідки ОСОБА_52 , ОСОБА_53 (працівники бару) не підтвердили обставин, які б могли свідчити про викрадення ОСОБА_31 мобільного телефону потерпілого.

Навіть, із первинних показань ОСОБА_15 , в яких він визнавав себе винним та від яких в подальшому відмовився, вбачаються інші обставини заволодіння ним мобільним телефоном у порівнянні з тими, що містяться в обвинуваченні. Так, він вказував, що знайшов мобільний телефон під столом, де сидів потерпілий і поклав його собі в шкарпетку. При цьому, описати зовнішній вигляд викраденого телефону він не зміг.

Однак допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_54 та ОСОБА_55 показали, що вечором 21 серпня 2010 року, коли в барі було викрадено мобільний телефон ОСОБА_13 , ОСОБА_8 був у відкритому взутті і без шкарпеток(а.с.13 т.6, 126-129 т.8).

Таким чином, обставини вчинення злочину, зазначені ОСОБА_31 у своїх первинних показаннях, спростовуються показаннями вищевказаного свідків.

Крім того, свідок ОСОБА_51 в суді показав, що у потерпілого ОСОБА_13 був мобільний телефон на 2 сім-картки операторів: «КиівСтар» і «МТС». У мобільному телефоні ОСОБА_56 збереглися обидва номери, якими користувався ОСОБА_13 . Приблизно весною-літом 2012 р. з номера телефону потерпілого оператора «КиївСтар» йому неодноразово телефонували і просили поповнити рахунок(а.с.138 т.8).

Потерпілий ОСОБА_13 в суді підтвердив показання свідка ОСОБА_56 щодо знаходження у його власності мобільного телефону на 2 сім-картки операторів: «КиівСтар» і «МТС». Також він засвідчив, що разом із ОСОБА_57 в першій половині 2012 р. телефонував на свій номер оператора «КиівСтар», але телефон був вимкнений. Після цього вказаний номер періодично з`являвся в мережі. Коли він дзвонив, йому не відповідали(а.с.180 т.8).

Зазначені показання потерпілого і свідка ОСОБА_56 спростовують первинні показання обвинуваченого щодо викрадення і викидання ним мобільного телефону на проїзну частину неподалік місця вчинення злочину, внаслідок чого, він розбився під колесами автомобілів.

Дійсно, із дослідженого судом протоколу огляду мобільного телефону «Самсунг», що належав загиблому ОСОБА_14 , вбачається, що на цей телефон було здійснено 4 дзвінки з номеру телефону НОМЕР_3 (належав ОСОБА_13 ). Останній о 2 год.10 хв. 22.08.2010 р.

Однак, фактичні обставини, що пов`язані з обвинуваченням ОСОБА_15 у викраденні мобільного телефону ОСОБА_13 , про які зазначали ОСОБА_8 в первинних визнавальних показаннях та вказані вище свідки не підтверджують причетності ОСОБА_15 до цього злочину, а відтак, є недоведеним й здійснення саме ним телефонних дзвінків на мобільний телефон загиблого.

Таким чином, є недоведеним й зв`язок, який органи досудового слідства вбачали між викраденням мобільного телефону ОСОБА_13 та вбивством ОСОБА_14 .

Отже, судом ретельно досліджені всі докази по справі, зібрані органом досудового розслідування, надані стороною обвинувачення та стороною захисту. Цим доказам надана належна оцінка у їх сукупності. Рішення суду про недоведеність участі ОСОБА_15 у вчиненні вбивства ОСОБА_14 і викраденні мобільного телефону у ОСОБА_13 належним чином умотивовано. Можливості зібрання додаткових доказів у справі вичерпані.

Доводи апелянта про однобічність та неповне дослідження доказів судом 1 інстанції, про суперечність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення апеляцій прокурора і потерпілого та скасування постановленого вироку.

Інші твердження апелянтів, зокрема, пов`язані із запобіжним заходом ОСОБА_16 , відводами складу суду, обставинами вилучення автомобіля ОСОБА_15 та інші на сутність прийнятого рішення не впливають.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляцію прокурора ОСОБА_10 , який брав участь у розгляді справи судом 1 інстанції і потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 червня 2014 року у відношенні ОСОБА_15 залишити без зміни.

Головуючий:

Судді: