Ухвала іменем україни 19 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого судді ОСОБА_8.,

суддів: ОСОБА_9., ОСОБА_10.

при секретарі ОСОБА_11

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000076, за обвинуваченням

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Зеленогірське, Любашівського району, Одеської області, який проживає АДРЕСА_1 громадянина України, раніше не судимого.

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_12

В С Т А Н О В И Л А:

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 просить скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_1 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що, придбане через мережу Інтернет, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «ВАЗ 21099» його підзахисний вважав таким, що не є підробленим, так як раніше пред'являв його працівникам міліції, які не виявляли жодних недоліків свідоцтва, таким чином, на думку захисника, в діях ОСОБА_1 відсутній склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.

Вказує на те, що судовий розгляд у суді першої інстанції відбувся без участі потерпілого ОСОБА_3 Крім того, зазначає, що призначене ОСОБА_1 покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості. На підтвердження цього захисник вказує на неврахування судом при призначенні покарання того, що ОСОБА_1 є круглим сиротою; вчинення злочину у зв'язку з важким матеріальним становищем; того, що потерпілий не наполягав на позбавленні ОСОБА_1 волі; а також на те, що на час розгляду справи в суді, його підзахисний працював і створив робоче місце; крім того, він почав частково відшкодовувати завдані збитки.

На думку захисника, суд апеляційної інстанції формально розглянув справу щодо ОСОБА_1, не дав жодної обґрунтованої відповіді на доводи апеляції останнього та розглянув скаргу за відсутності засудженого при наявності його клопотання з бажанням приймати участь в судовому засідання, чим порушив право засудженого на об'єктивний та неупереджений розгляд справи в апеляційному порядку.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року ОСОБА_1 засуджено:

· за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 (п'яти) років позбавлення волі;

· за ч. 4 ст. 358 КК України до 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно покарання ОСОБА_1 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 5 (п'ять) років позбавлення волі.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_4, судові рішення стосовно якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2014 року вирок суду залишений без зміни.

Згідно з вироком суду, 26 лютого 2014 року близько 02:00 год. ОСОБА_1 та ОСОБА_4, вступивши у злочинну змову, незаконно заволоділи транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ 21099», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що був припаркований на вул. 1-го травня в с. Тридуби, Кривоозерського району, Миколаївської області. Так, проникнувши до салону автомобіля через незакриті двері, переконавшись, що запалювання автомобіля працює, вони відштовхали авто на відстань близько 100-150 метрів, після чого ОСОБА_1 завів автомобіль та на ньому зник з місця скоєння злочину, а ОСОБА_4 залишив місце пригоди на автомобілі на якому вони приїхали. Своїми діями останні завдали потерпілому ОСОБА_5 шкоду в сумі 32 000 грн. В подальшому викраденим майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розпорядилися на власний розсуд.

17 березня 2014 року близько 01:00 год., ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повторно незаконно заволоділи транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ 2115», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що був припаркований напроти другого під'їзду будинку АДРЕСА_2 м. Первомайська, Миколаївської області. Так, проникнувши до салону автомобіля, переконавшись, що запалювання автомобіля працює, вони відштовхали авто до сусіднього під'їзду, де ОСОБА_1 сів за кермо автомобіля і привів двигун в робочий стан. Після чого, ОСОБА_1 на викраденому автомобілі, а ОСОБА_4 на автомобілі, яким вони приїхали, з місця скоєння злочину зникли, завдавши потерпілому ОСОБА_3 шкоду на загальну суму 52 000 грн. В подальшому викраденим майном вони розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, в кінці лютого місяця 2014 року ОСОБА_1 через мережу Інтернет, у невстановленої досудовим слідством особи, придбав завідомо підроблене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 на автомобіль «ВАЗ 21099», 2004 року випуску, номер кузова б/н, реєстраційний номер НОМЕР_3, видане 24 лютого 2005 року МРЕВ-1 м. Києва на ім'я ОСОБА_6, який мав використовувати у власних цілях для безперешкодного пересування на раніше викраденому ними автомобілі «ВАЗ 21099», що належав потерпілому ОСОБА_5

27 березня 2014 року ОСОБА_1 з ОСОБА_4, на викраденому у ОСОБА_5 автомобілі, до якого був приєднаний причіп «Турист» та в якому знаходились автозапчастини з раніше викраденого автомобіля «ВАЗ 2115», рухаючись до смт. Любашівка, Одеської області, були зупинені співробітниками ДАІ. ОСОБА_1, який перебував за кермом автомобіля, достовірно знаючи, що придбане ним свідоцтво підроблене та, з метою підтвердження права керування даним транспортним засобом, маючи умисел уникнути відповідальності за викрадення автомобілів, на вимогу працівників ДАІ, надав їм згадане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Після того, як у співробітників ДАІ виникли сумніви щодо його дійсності та виявлено факт знаходження автомобіля «ВАЗ 2115» в базі даних «Угон», вище вказане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було вилучено.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 289 КК України в касаційній скарзі захисником не оспорюються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при ухвалені вироку дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, суд зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. Докладні мотиви прийнятого рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, суд навів у вироку.

При цьому, на думку колегії суддів, в процесі судового слідства у кримінальному провадженні істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли вплинути на вирішення питання про винуватість засудженого або правильність застосування кримінального закону не допущено.

Так, при кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 358 КК України в основу вироку суд обґрунтовано поклав висновок судово-технічної експертизи документів № 845 від 16 червня 2014 року, та послідовні показання підсудних, які є узгодженими між собою і підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Отже, виходячи з матеріалів провадження, суд першої інстанції ретельно, повно, всебічно та об'єктивно розглянув зібрані у кримінальному провадженні докази. Обставин, які б викликали сумніви в їх достовірності та достатності, не убачається.

Суд, аналізуючи вищеперераховані докази та інші матеріали кримінального провадження, дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у використанні завідомо підробленого документа.

У зв'язку з цим доводи захисника про те, що в діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України позбавлені підстав. Дії ОСОБА_1 кваліфіковані правильно.

В свою чергу, апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи апеляційних скарг, надав на них обґрунтовану відповідь та постановив ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними у колегії суддів підстав немає.

Доводи захисника про відсутність в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься заява останнього з проханням здійснювати розгляд без його участі (т. 1, а.с. 32), про що зазначено у вироку суду першої інстанції.

Також позбавлені підстав доводи захисника про те, що судовий розгляд в суді апеляційної інстанції відбувся без участі ОСОБА_1, оскільки матеріали провадження не містять будь якої заяви засудженого з цього приводу. Крім того, при прослуховуванні технічного носія на якому зафіксовано звукозапис судового процесу в суді апеляційної інстанції 16 жовтня 2014 року колегія суддів встановила, що сам захисник не був обізнаним в тому, чи була подана така заява ОСОБА_1 до Апеляційного суду Миколаївської області.

Також не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про суворість призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_1 суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, в достатній мірі врахував характер і ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, один з яких є тяжким; дані про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання, не має судимості, не працює; обставину, що пом'якшує покарання - щире каяття; а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Такі висновки підтримує і суд касаційної інстанції та вважає, що покарання, призначене ОСОБА_1 відповідає особі засудженого і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Водночас, твердження захисника щодо частково відшкодовування завданих збитків спростовується листом потерпілого ОСОБА_3, що надійшов до касаційного суду, зі змісту якого убачається, що збитки йому не відшкодовуються.

Рішення суду належним чином мотивоване, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання. Це покарання матиме превентивне значення як для засудженого, так і для інших осіб.

Істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування кримінального закону при розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, колегією суддів не виявлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10