Ухвала іменем україни 15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_8,

суддів: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1, раніше судимого:06.11.2003 року Апеляційним судом м. Києва за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п. п. 4, 6, 12 ст. 115, 70, 71 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності, звільненого з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 8 років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 15 березня 2014 року, приблизно о 00 годині 55 хвилин, знаходячись біля парадного під'їзду будинку АДРЕСА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, з метою вчинення розбійного нападу, направленого на заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров'я, діючи з корисливих спонукань, з метою власного протиправного збагачення, вчинив розбійний напад відносно раніше незнайомої ОСОБА_3, а саме, дістав з оперативної кобури, в яку був одягнений, пневматичний пістолет, що завчасно взяв із собою, демонструючи його, став вимагати у потерпілої жіночу сумку, тим самим, застосував у момент вчинення погрозу насильства, небезпечному для життя та здоров'я потерпілої. Усвідомлюючи реальність погроз, ОСОБА_3 не стала чинити опір та на вимогу ОСОБА_2, надала останньому свою жіночу сумку, в якій знаходились особисті речі. Після чого, ОСОБА_2 з викраденими речами з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викрадене обернув на свою користь та розпорядився ним на власний розсуд. Своїми злочинними діями, ОСОБА_2, завдав потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 2735 гривень.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 за відсутності достатніх доказів його винуватості та неможливості їх отримання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не доведено вину ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України за обставин викладених у вироку, які є необґрунтованими і невідповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того, засхиник указує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції прийняв до уваги не визнання вини ОСОБА_2, урахував що його вина у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена зібраними та дослідженими у судовому засіданні в їх сукупності доказами, а саме показаннями потерпілої ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, даними, що містяться у протоколах слідчих дій та інших матеріалах провадження, зміст яких детально відображено у вироку. Підстав оцінювати критично прямі показання потерпілої та свідків у суду не було.

Отже, наведені докази в сукупності спростовують доводи захисника у скарзі про відсутність доказів винності ОСОБА_2

За встановлених фактичних обставин справи дії ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно. Покарання ОСОБА_2 суд призначив відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів навіть при наявності тих обставив наведених у касаційній скарзі.

Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги засудженого та його захисника, їх всебічно розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ч. 2 ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_10 ОСОБА_9