Справа № 156/1477/13-к Провадження №11-кп/773/6/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2015 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , представника потерпілих ОСОБА_9 на вирок Іваничівського районного суду від 21 жовтня 2014 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець с. Ізов Володимир-Волинського району Волинської області, з середньою спеціальною освітою, працює помічником машиніста ДЕПО «Волиньвантажтранс», одружений, на утриманні має малолітню дитину, проживаючий в АДРЕСА_1 , раніше не судимий;
засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортирними засобами.
На підставі ст.1 п.«в» Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_12 звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортирними засобами.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь Іваничівської районної державної адміністрації витрати понесені на лікування потерпілих від злочину ОСОБА_8 на суму 1758 грн. 33 коп., ОСОБА_7 на суму 468 грн. 58 коп., всього 2226 грн. 91 коп.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації витрати понесені на лікування потерпілих від злочину ОСОБА_10 на суму 7205 грн. 33 коп., ОСОБА_7 на суму 1394 грн. 58 коп., всього 8599 грн. 91 коп.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 2000 грн. витрат на правову допомогу та 9000 грн. моральної шкоди, всього 11000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь неповнолітнього ОСОБА_11 1000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 3070 грн. витрат на правову допомогу та 25000 грн. моральної шкоди, всього 28070 грн.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 3589 грн. 54 коп. процесуальних витрат та 3000 грн. моральної шкоди, всього 6589 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.
Вироком вирішено долю речових доказів.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд Волинської області, -
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_12 визнаний винним і засуджений за те, що 11 серпня 2013 року, близько 15 години 30 хвилин, на автодорозі сполученням смт. Іваничі м. Нововолинськ в районі села Біличі Іваничівського району, керуючи автомобілем «Фольксваген Пассат», д.р.н. НОМЕР_1 , порушив пункти 1.10, 10.1, 11.2, 11.3, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та виїхав на зустрічну смугу руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ-21043, д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілі отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження; ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження; ОСОБА_8 легке тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_12 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, правильності кваліфікації дій за ч.2 ст.286 КК України, просить вирок суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Виключити з мотивувальної частини вироку із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання про отримання в результаті ДТП ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень. Вказує на те, що отримання легких тілесних ушкоджень не охоплюється диспозицією ст.286 КК України і ОСОБА_8 визнана потерпілою по даному кримінальному провадженню безпідставно.
В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх представник ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 основне та додаткове покарання, не звільняти його від відбування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі акта амністії, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилаються на те, що вирок суду ухвалений з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України суд не зазначив про спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Безпідставно суд не призначив ОСОБА_12 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, хоча призначення такого додаткового покарання згідно санкції ч.2 ст.286 КК України є обов`язковим, а посилання у вироку на положення ч.2 ст.69 КК України не має. Вимоги потерпілих призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і не звільняти його від відбування цього покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» судом проігноровані.
Крім того, потерпілі в апеляційній скарзі вказують на те, що при вирішенні цивільних позовів судом також допущені порушення норм цивільного і цивільно-процесуального законодавства. Посилаються на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_12 була застрахована, а тому на підставі ст.1194 ЦК України та Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вироком суду з ОСОБА_12 та страхової організації ПАТ «СК «Уніка» необхідно було стягнути в користь ОСОБА_10 і ОСОБА_7 майнову та моральну шкоду в передбачених законом частках, оскільки спричинення потерпілим середньої тяжкості тілесного ушкодження охоплюється диспозицією ст.286 КК України. Позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_11 суд повинен був залишити без розгляду, зважаючи на те, що спричинені їм тілесні ушкодження не охоплюються диспозицією ст.286 КК України, а не постановляти рішення про відмову в позові. Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_12 кошти за заподіяну моральну шкоду, а в решті позовних вимог відмовивши, суд фактично позбавив потерпілих можливості звернутися до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_12 суд необґрунтовано зменшив розмір моральної шкоди. При визначені моральної шкоди судом не було враховано те, що ОСОБА_10 став інвалідом другої групи, не може самостійно рухатись, потребує стороннього догляду, надалі переносить психологічні страждання, зазнає матеріальних витрат на лікування. При визначенні моральної шкоди іншим позивачам також не враховано глибину та тривалість моральних страждань, перенесеного фізичного болю, психологічного стресу, матеріальної шкоди, грошових витрат, тимчасової зміни звичного ритму життя. Вважають, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди повинні бути задоволені в повному об`ємі. Крім того, витрати на лікування та моральна шкода повинні стягуватись з страхової компанії і з обвинуваченого. Відмова у позові до ПАТ «СК «Уніка» є незаконною, а рішення суду в цій частині невмотивованим.
Заслухавши доповідача, який виклав суть оскаржуваного вироку та доводи апеляційних скарг, прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав, а апеляційну скаргу потерпілих підтримав частково, потерпілих та їх представника, які свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора підтримали, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційна скарга потерпілих та їх представника підлягає до часткового задоволення.
Висновок суду про вчинення ОСОБА_12 дорожньо-транспортної пригоди при вказаних у вироку місці та часі є обґрунтованим і в поданих апеляційних скаргах не оспорюється.
Кваліфікація дій ОСОБА_12 за ч.2 ст.286 КК України є правильною, оскільки він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження.
Дана кваліфікація за ч.2 ст.286 КК України в апеляційних скаргах також не заперечується.
Посилання потерпілих в апеляційній скарзі про те, що при кваліфікації дій обвинуваченого суд не зазначив про спричинення потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень не є підставою вважати кваліфікацію дій за ч.2 ст.286 КК України неправильною, оскільки суд кваліфікував дії за ознакою спричинення найтяжчих тілесних ушкоджень.
Крім того, у вироку в суті обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд вказав, що в результаті порушення ОСОБА_12 правил безпеки дорожнього руху потерпілій ОСОБА_7 були спричиненні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Щодо доводів в апеляційній скарзі прокурора, що суд безпідставно у вироку у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, послався про отримання в результаті ДТП ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, то вони є обґрунтованими.
Диспозицією ст.286 КК України не передбачено кримінальної відповідальності за заподіяння при порушенні правил безпеки дорожнього руху легких тілесних ушкоджень.
За таких обставин, із мотивувальної частини вироку із обвинувачення, визнаного судом доведеним, підлягає виключенню посилання суду на те, що в результаті порушення ОСОБА_12 правил безпеки дорожнього руху потерпілій ОСОБА_8 спричиненні легкі тілесні ушкодження.
При призначенні ОСОБА_12 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про його особу.
Покарання ОСОБА_12 призначено в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з дотриманням вимог, передбачених ст.ст.50, 65 КК України.
ОСОБА_12 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, вину визнав, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, характеризується виключно позитивно, має на утриманні малолітню дитину, частково відшкодував потерпілим шкоду, а тому суд обґрунтовано не призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Правильно суд також згідно поданого клопотання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року звільнив ОСОБА_12 від відбування покарання, оскільки він з необережності вчинив злочин, який відповідно до статті 12 КК України не є особливо тяжким, має неповнолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого батьківських прав не позбавлений.
Твердження потерпілих в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно не призначив ОСОБА_12 додаткове покарання, оскільки згідно санкції ч.2 ст.286 КК України призначення додаткового покарання є обов`язковим, а посилання у вироку на ч.2 ст.69 КК України відсутнє, колегія суддів визнає необґрунтованим.
Санкція ч.2 ст.286 КК України щодо додаткового покарання є альтернативою і при його призначенні посилатись на ч.2 ст.69 КК України не потрібно.
Висновок суду щодо призначеного ОСОБА_12 покарання належним чином вмотивований і підстав сумніватись в його правильності немає.
Законних підстав для скасування вироку в частині призначеного ОСОБА_12 покарання колегія суддів не вбачає.
Згідно ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Щодо цивільних позовів прокурора до обвинуваченого ОСОБА_12 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих від злочинів, то вони вирішені судом у відповідності до вимог законодавства і правильність рішення суду в цій частині сумнівів не викликає.
В той же час доводи потерпілих про те, що позови про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вирішені з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства є обґрунтованими.
Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження потерпілими ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 щодо себе та свого неповнолітнього сина ОСОБА_11 були заявлені цивільні позови про відшкодування майнової та моральної шкоди до обвинуваченого ОСОБА_12 та приватного акціонерного товариства «СК «Уніка», в якій обвинувачений застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Спричинені ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , тілесні ушкодження не охоплюються диспозицією ст.286 КК України, а тому доводи апелянтів про те, що їх позови слід було залишити без розгляду є обґрунтованими.
Згідно ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінально провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Відмовивши в позовних вимогах потерпілих у частині стягнення майнової та моральної шкоди ПАТ «СК «Уніка» суд фактично позбавив їх можливості пред`явити такий позов в порядку цивільного судочинства, що колегія суддів визнає недопустимим.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Цим вимогам вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів також не відповідає.
Зокрема, задовольняючи частково цивільний позов до ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди, суд не в повній мірі врахував характер та глибину перенесених потерпілим ОСОБА_10 моральних і фізичних страждань, що він став інвалідом, не може самостійно рухатись, надалі переносить психологічні страждання.
Щодо інших позивачів, то у мотивувальній частині вироку не наведено і взагалі не розмежовано в чому конкретно кожному із них полягає спричинена моральна шкода і визначений судом її розмір.
Оскільки цивільні позови про відшкодування майнової та моральної шкоди судом вирішені з істотним порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому вирок в цій частині підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду позовів в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 415 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх представника ОСОБА_9 задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити повністю.
Вирок Іваничівського районного суду від 21 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_12 змінити.
Виключити із мотивувальної частини вироку із обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання суду на те, що в результаті порушення ОСОБА_12 правил безпеки дорожнього руху потерпілій ОСОБА_8 спричинені легкі тілесні ушкодження.
Цей же вирок в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_12 , Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Уніка» про стягнення майнової та моральнї шкоди скасувати і в цій частині призначити новий розгляд позовів в порядку цивільного судочинства в цьому ж суді в іншому складі суду.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4