Номер провадження: 11-кп/785/979/15
Номер справи місцевого суду: 521/53/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.07.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та її представника, - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2015 року, яким

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, є громадянином України, не одружений, не працює, проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-13.01.2001 року Іллічівськом районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік і шість місяців;

-03.06.2003 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до трьох років і одного місяця позбавлення волі;

-06.12.2006 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України до трьох років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на три роки;

-10.02.2009 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 309, 71 КК України до трьох років і одного місяця позбавлення волі;

-23.04.2013 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 1700 грн.

засуджений за: ч. 3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі; ч. 3 ст. 185 КК України до чотирьох років і шести місяців позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено чотири роки і шість місяців позбавлення волі; строк відбування покарання обчислений з 18.12.2014 року,

встановив:
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин:

29.11.2014 року, близько 16 год. він, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , з метою викрадення чужого майна проник до кімнати ОСОБА_9 і таємно викрав кухонний комбайн «Самсунг» вартістю 1200 грн., електрочайник «Бош» вартістю 600 грн., електроміксер вартістю 200 грн., спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2000 грн., але не довів злочин до кінця з незалежних від нього причин, оскільки був затриманий потерпілою.

06.12.2014 року, близько 11 год. він, з метою викрадення чужого майна, ОСОБА_7 шляхом руйнування стіни гаражу, розташованого у дворі будинку АДРЕСА_3 , підготував для таємного викрадення електроводонагрівач «Електролюкс» вартістю 2300 грн., два велосипеда вартістю по 900 грн., інвалідний візок вартістю 1800 грн., а усього майна на суму 5900 грн., яке належить потерпілій ОСОБА_9 , але не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий громадянами.

17.12.2014 року, близько 13 год. він, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , з метою викрадення чужого майна проник до кімнати ОСОБА_9 і таємно викрав ікону з зображенням Ісуса Христа вартістю 1500 грн., дві ікони з зображенням Богородиці вартістю по 1500 грн., спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 4500 грн., розпорядившись викраденим на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначив, що з вироком суду першої інстанції не погоджується, оскільки вважає, що розпоряджався майном, яке є сумісною власністю його та матері після смерті батька.

Суд першої інстанції не перевірив, чи був встановлений порядок користування квартирою, чи є він власником цієї квартири, чи вступала у спадок його мати після смерті батька.

Він вважає, що мав право користуватись усіма речами, які знаходяться в квартирі, оскільки не викрадав їх, а збирався згодом повернути на місце.

За таких підстав він просить вирок суду змінити в частині кваліфікації його дій на менш тяжке кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_8 зазначив у апеляційній скарзі, що призначене його підзахисному покарання є надто суворим, а кваліфікація його дій підлягає зміні на більш м`яку.

Так, на думку захисника, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ознакою «проникнення у житло» є неправильною, оскільки він проживає у квартирі разом з потерпілою ОСОБА_9 , яка є його матір`ю, а остання не зверталась до суду для встановлення порядку користування квартирою.

Договір про встановлення порядку володіння та користування спільним майном між його підзахисним та його матір`ю також не укладався.

За таких обставин захисник просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати його дії на іншу статтю КК України, яка передбачає менш тяжке кримінальне правопорушення та призначити мінімальне покарання.

У своїх запереченнях на апеляційні скарги, потерпіла зазначила, що вважає вирок суду законним і справедливим. Син неодноразово викрадав та продавав її майно, а зі змісту апеляційної скарги видно, що він не зробив жодних висновків, тому вона просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчинені ним кримінальних правопорушень, що йому інкримінуються, суд першої інстанції послався на наступні докази:

- показання потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила суду, що обвинувачений є її сином. Він не працює, вживає наркотики та вимагає у неї гроші. У зв`язку з тим, що син продає речі з квартири, вона встановила замок на двері свої кімнати, але він його відкривав і вона декілька разів ловила його на виході з квартири та у під`їзді з речами. 06.12.2014 року їй зателефонували сусіди й повідомили, що син щось робить у гаражі. З`ясувалось, що він підготував для викрадення велосипеди, електроводонагрівач та інвалідку коляску, тому вона викликала міліцію. 17.12.2014 року син викрав з її кімнати ікони, але їх згодом повернули;

- аналогічні показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ;

- протоколи огляду місця події, а саме гаража та квартири потерпілої, під час яких було виявлено пошкодження стіни гаражу та речі, підготовлені для викрадення, а також те, що двері кімнати, якою користується потерпіла обладнані врізаним і навісним замком;

- протокол огляду речових доказів, а саме: електроводонагрівача «Електролюкс», двох велосипедів та інвалідного візка.

Навівши аналіз доказів у мотивувальній частині вироку (а.с. 130-131), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторона обвинувачення довела вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно, поєднаний з проникненням у житло; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинений повторно, поєднаний з проникненням у інше приміщення; ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, з проникненням у житло.

Довід обвинуваченого та захисника, який міститься у їх апеляційних скаргах, щодо відсутності у діях ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, внаслідок асоціальної поведінки обвинуваченого, потерпіла прийняла заходи для убезпечення своєї кімнати від вільного доступу до неї саме ОСОБА_7 і обвинуваченому було про це достеменно відомо.

Твердження обвинуваченого у апеляційній скарзі про те, що він мав право розпоряджатись майном, яке знаходиться в квартирі, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 п`ять разів судимий, веде паразитичний спосіб життя, розпоряджався майном (навіть, якщо воно знаходилось у спільній власності) без погодження з потерпілою, що свідчить про наявність у його діях складу кримінального правопорушення. До того ж, потерпіла скаржилась не на те, що обвинувачений користувався майном, а на те, що він його викрадав.

Довід обвинуваченого та захисника про відсутність договору про встановлення порядку володіння та користування спільним майном між обвинуваченим та потерпілою, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки порядок користування квартирою може бути встановлений особами, які у ній проживають, без укладення відповідного договору.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує суспільну небезпеку, тяжкість і характер вчиненого злочину, наявність непогашеної та не знятої судимості, відсутність обставин, що пом`якшують покарання і дійшов правильного висновку, що покарання обвинуваченому має бути призначено у вигляді позбавлення волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що покарання призначено обвинуваченому за правилами ст. 65 КК України і підстав для зміни вироку суду першої інстанції у частині кваліфікації його дій та призначеного покарання, - немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, Апеляційний суд Одеської області, -

ухвалив:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2015 року стосовно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Апеляційного суду Одеської області: ОСОБА_2

ОСОБА_4

ОСОБА_3