АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000503 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілих ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, який не одружений, офіційно не працює, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ., раніше не судимий, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за участю:

прокурорів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_15

ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

представників потерпілих ОСОБА_20 ,

ОСОБА_21 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_22 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки.

Задоволено цивільний позов прокурора в інтересах держави та тягнуто з ОСОБА_10 на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги 6 899 грн. 52 коп. у відшкодування витрат на лікування потерпілих.
Цивільний позов ОСОБА_23 до ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія НАСТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди в частині вимоги про відшкодування вартості пошкоденого автомобіля залишено без розгляду та роз`яснено ОСОБА_23 право на звернення до суду з цією вимогою в порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов ОСОБА_23 до ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» на користь ОСОБА_23 22 070 грн. 94 коп. у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та 5 000 грн. компенсації моральної шкоди, а всього 27 070 (двадцять сім тисяч сімдесят) грн. 94 коп.Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_23 245 000 (двісті сорок п`ять тисяч) грн. компенсації моральної шкоди. В решті вимог цивільного позову ОСОБА_23 відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_25 до ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» на користь ОСОБА_25 7 510 грн. 95 коп. у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, 18 560 грн. у рахунок відшкодування витрат на поховання та 14 616 грн. компенсації моральної шкоди, а всього 40 686 (сорок тисяч шістсот вісімдесят шість) грн. 95 коп. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_25 485 384 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят чотири) грн. компенсації моральної шкоди. В решті вимог цивільного позову ОСОБА_25 відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» на користь ОСОБА_8 3 496 (три тисячі чотириста дев`яносто шість) грн. у рахунок відшкодування витрат на поховання. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 56 160 (п`ятдесят шість тисяч сто шістдесят) грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.В решті вимог цивільного позову ОСОБА_8 відмовлено.

У цивільному позові ОСОБА_26 до ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «НАСТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_27 до ОСОБА_10 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без розгляду та роз`яснено йому право на звернення до суду з цією вимогою в порядку цивільного судочинства.
Судом вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази по справі.

Згідно з вироком суду, 17березня 2014 року, приблизно о 17 годині 52 хвилини, ОСОБА_10 , у порушення пп. «а» п. 2.9. Правил дорожнього руху України, керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «Porshe Panamera Turbo» д.н.з. НОМЕР_1 рухався у другій смузі проїзної частини вул. Скляренка, зі сторони вул. Сирецької в напрямку вул. Новокостянтинівської в м. Києві, порушуючи при цьому п. 12.1. та п. 12.4. Правил дорожнього руху України, рухаючись з перевищенням максимально допустимої швидкості руху. При наближенні до регульованого перехрестя із вул. Куренівською, всупереч пп. «б» п. 2.3. Правил дорожнього руху України ОСОБА_10 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, що виражалося у ввімкненні для його напрямку руху сигналу світлофору, який забороняє рух, не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12. (стоп-лінія) та з порушенням пп. «ґ», «е» п. 8.7.3. та п. 8.10. Правил дорожнього руху України виїхав на перехрестя вулиць Скляренка і Куренівської в м. Києві на заборонений - жовтий сигнал світлофора, внаслідок чого, в межах вказаного перехрестя, скоїв зіткнення з автомобілем «Subaru Impreza» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_23 , яка, згідно вимог п. 16.8 Правил дорожнього руху України, закінчувала проїздперехрестя.
Після вказаного зіткнення автомобіль «Porshe Panamera Turbo» д.н.з. НОМЕР_1 у некерованому стані виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив наїзд на стоячі там автомобілі «Volvo S 40» д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_28 , «Ford Fusion» д..н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_27 , та «Jeep Grand Cherokee» д.н.з. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_29 .

При цьому обвинуваченим ОСОБА_10 допущені такі порушення Правил дорожнього руху України:
п.п. «б» п. 2.3, згідно з яким, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі;
п.п. «а» п. 2.9, яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
п.п.«ґ», «е» п. 8.7.3., відповідно до яких сигнали світлофора мають такі значення: жовтий - забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів; червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух;
п.п. 8.10., згідно з яким, у разі подання світлофором або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.6 2 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів;
п. 12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
Згідно з висновками судової автотехнічної експертизи № 4074/14-52 від 07.05.2014 року, з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля «Porshe Panamera Turbo» д.н..з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимогам пп. «е», «ґ» п. 8.7.3 та п. 8.10 Правил руху України, які полягали у виїзді на перехрестя на сигнал світлофора, що забороняє рух, знаходяться у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Subaru Impreza» д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_30 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 641/Е від 16.04.2014 року, під час дорожньо-транспортної пригоди отримала закриту травму грудної клітки: перелом правої ключиці зі зміщенням уламків, розрив аорти у ділянці плече-головного стовбуру, розрив паріетальної плеври на верхівці правої легені з явищами правостороннього гемотораксу (наявність у плевральній порожнині до 3100 мл крові зі згортками) з послідуючим розвитком шоку важкого ступеню, яке за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Пасажир автомобіля «Subaru Impreza» д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_31 померла на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень, а саме численних переломів кісток скелета з ушкодженням органів та розвитком крововтрати, шоку, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 898 від 25.04.2014 року утворилися внаслідок дорожньо - транспортної пригоди при знаходженні потерпілої в салоні автомобіля, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Пасажир автомобіля «Subaru Impreza» д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_32 доставлена до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де померла в 0 годин 10 хвилин. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 763/2 від 25.03.2014 року нею отримані тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми грудної клітки та живота у вигляді перелому кісток тазу, ребер, ушкодження внутрішніх органів грудної клітки та живота, що супроводжувались кровотечею та обумовили розвиток масивної крововтрати, шоку, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при знаходженні потерпілої в салоні автомобіля, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, при цьому травми грудної клітки і живота знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю.

Пасажир автомобіля «Subaru Impreza» д.н.з. НОМЕР_6 ОСОБА_33 доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де помер о 19 годині 01 хвилина. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 764/2 від 03.04.2014 року ним отримані тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми грудної клітки та живота у вигляді перелому кісток тазу, ребер, ушкодження внутрішніх органів грудної клітки та живота, що супроводжувались кровотечею та обумовили розвиток масивної крововтрати, шоку, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при знаходженні потерпілого в салоні автомобіля, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, при цьому травми грудної клітки і живота знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю.

Не погодившись з рішенням суду, потерпілий та цивільний позивач по справі ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначений вирок в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та в частині часткової відмови в задоволенні його цивільного позову, в тому числі щодо мотивів такої відмови та встановлення факту правомірності керування ОСОБА_10 транспортним засобом. Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років та задовольнити його цивільний позов в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 посилається на м`якість призначеного обвинуваченому основного покарання, яке не відповідає особі останнього, тяжкості вчиненого злочину та наслідкам, які настали, а також поведінці обвинуваченого в залі судового засідання, який не вжив жодних заходів щодо відшкодування завданої шкоди. Суд неповно дослідив правомірність володіння обвинуваченим транспортним засобом, що позбавило можливості встановити особу, яка повинна нести відповідальність за відшкодування завданої шкоди, а також не перевірив обставини використання автомобіля іншими особами, крім власника, не вжив заходів для встановлення особи на ім`я ОСОБА_34 . Також судом не було створено умов для доведення потерпілими того факту, що ОСОБА_10 працював без укладання трудового договору на ОСОБА_35 чи ОСОБА_24 . Також належним чином не перевірені показання ОСОБА_36 та ОСОБА_10 стосовно обставин передачі управління транспортним засобом останньому. При цьому не були враховані положення п. 2.2. ПДР та п.6. Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», аналіз яких дозволяє зробити висновок, що лише власник транспортного засобу особисто може передати транспортний засіб у користування іншій особі з передачею реєстраційних документів, а особа яка користується цим транспортним засобом, такого права не має. Оскільки ОСОБА_24 особисто не передавав ОСОБА_10 транспортний засіб та реєстраційне посвідчення на нього, то така передача є незаконною. Таким чином, ОСОБА_10 керував транспортним засобом, який йому нібито передала невстановлена слідством особа, незаконно, а оскільки ОСОБА_24 не заявив правоохоронним органам чи в суді про те, що він не давав згоди на передачу свого транспортного засобу ОСОБА_10 невстановленою слідством особою, то це свідчить про його обізнаність про незаконність такої передачі, а тому він повинен нести відповідальність за дії ОСОБА_10 , як за свої власні. Виходячи з положень п.8 ч.2 ст. 129 Конституції України, рішення Конституційного суду України від 22 квітня 2014 року, положень міжнародних договорів та практики Європейського суду з прав людини з питань забезпечення апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, в тому числі і у кримінальних справах в частині вирішення цивільних позовів, апелянт просить вирішити всі його вимоги, в тому числі і в частині повного задоволення цивільного позову, заявленого в суді першої інстанції.

Представник потерпілих ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та в частині вирішення цивільних позовів, постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Встановити юридичний факт наявності між ОСОБА_10 та ОСОБА_24 трудових відносин. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_8 та ОСОБА_26 задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, представник потерпілих вважає, що суд вірно оцінив зібрані по справі докази щодо обставин кримінального правопорушення та прийняв вірне рішення щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. В той же час суд призначив йому м`яке покарання, яке не відповідає даним про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого злочину та наслідкам, які настали. Також суд зробив неправильний висновок про відсутність трудових відносин у ОСОБА_10 з цивільним відповідачем ОСОБА_24 і при розгляді заявлених цивільних позовів не врахував як цього факту так і доведеності позовних вимог.

Обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та призначити йому покарання з урахуванням положень ст.75 КК України, виключивши при цьому з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_10 зазначає, що в даному ДТП винен не тільки він, а і водій ОСОБА_23 , яка також порушила ПДР, на підтвердження чого стороною захисту надано висновок експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року, який був безпідставно відхилений судом. Також суд, порушуючи його право на захист, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про допит експертів у суді для з`ясування причин розбіжностей у їх висновках. В той же час, на його переконання, у висновку експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року, на підставі детального аналізу всіх обставин ДТП, в тому числі і з врахуванням даних відеозапису автомобільного реєстратора водія ОСОБА_37 ,переконливо доводиться, що в жодному з висновків експертиз, проведених у даній справі, експертами не встановлене місце зіткнення автомобілів «Porshe Panamera» та «Subaru Impreza», що є вихідною точкою розрахунків та узгоджується з доводами сторони захисту. Крім цього обвинувачений не погоджується з тим, що він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, так як перебуваючи після ДТП, в якому загинули люди, в стані стресу, він придбав у кіоску дві пляшки пива та вжив їх, що зафіксовано і на відеозаписі з місця ДТП. При призначенні йому покарання судом не враховано, що ДТП сталося не лише з його вини, а і внаслідок дій водія автомобіля «Subaru Impreza» ОСОБА_38 ,а також суд помилково не визнав обставинами, які пом`якшують його покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданої потерпілим шкоди. Намагаючись відшкодувати потерпілим шкоду він продав власне авто, а кошти поклав на депозитний рахунок на ім`я потерпілих, так як отримувати від нього допомогу ті в категоричній формі відмовились.
Захисник ОСОБА_12 , доводи апеляційної скарги якого співпадають з апеляційною скаргою обвинуваченого, просить вирок суду змінити. Призначити ОСОБА_10 покарання менше від того, яке передбачене санкцією ч.3 ст. 286 КК України, з урахуванням положень ст.69 КК України, та на підставі ст.75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. При цьому він посилається на те, що вирок суду є незаконним, оскільки судом порушені норми матеріального права, необґрунтованим, так як висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом з`ясовані необ`єктивно, а докази оцінені з порушенням вимог ст. 94 КПК України. Крім цього, обвинуваченому призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а отже є несправедливим внаслідок суворості. Так, суд помилково визнав недопустимим доказом наданий стороною захисту висновок експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року, який, на підставі дослідження тих же вихідних даних, які досліджувались і іншими експертами, висновки яких суд прийняв, як переконливі , а також в результаті дослідження відеозаписів з автомобільного реєстратора та камер спостереження, прийшов до висновку, що в даному ДТП винен не тільки ОСОБА_10 , а і водій автомобіля «Subaru Impreza» ОСОБА_23 , яка під`їхавши до перехрестя, де утворився затор мала обмежену оглядовість з робочого місця водія в напрямку зустрічного руху, почала рух на зелене миготливе світло світлофора, чим порушила вимоги п.п.1.5, 2.3.б), 8.7.3.та 16.4 ПДР, які забороняють виїжджати на перехрестя, де утворився затор. Суд також не врахував, що в жодному з висновків експертиз, проведених згідно постанов слідчого, з урахуванням відеозапису знятого з відео-реєстратора, експертами не встановлене місце зіткнення автомобілів «Porshe Panamera» та «Subaru Impreza», що є вихідною точкою розрахунків та узгоджується з доводами захисту. Таким чином, на думку апелянта, висновки суду містять істотні суперечності, що у відповідності до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення. З тих же підстав, що зазначені і в апеляційній скарзі обвинуваченого захисник вважає невірними висновки суду про знаходження ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння на час ДТП, так як і під час медичного обстеження він пояснював, що вжив пиво після ДТП, а показник вмісту етилового спирту в видихуваному повітрі 1,34 проміле алкоголю не може беззаперечно спростовувати пояснення ОСОБА_10 , адже це вимірювання може мати похибку, а вимоги відповідної Інструкції про обов`язковість відбору зразків біологічного середовища, що в даному випадку пов`язано із загибеллю людей, не були виконані. За таких умов висновки , викладені в акті медичного огляду ОСОБА_10 , є недійсними. Суд також не встановив обставин справи, згідно яких при даному ДТП правила дорожнього руху порушив не лише ОСОБА_10 , а і інша особа, та не врахував, що в даному випадку мала місце складна (обопільна) форма вини, що значною мірою знижує ступінь суспільної небезпеки з боку обвинуваченого, безпідставно не визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного часткового відшкодування завданої потерпілим шкоди, що дає суду право застосувати положення ст. 69 КК України. Крім того, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має молодий вік,позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є всі підстави для застосування ст. 75 КК України. Зазначені обставини, при не підтвердженні обставини, яка обтяжує покарання, мають також наслідком застосування положень ст.69-1 КК України, при чому призначене ОСОБА_10 покарання не повинно перевищувати 6 років 6 місяців позбавлення волі, що також свідчить про надмірну суворість призначеного судом покарання. Крім цього, задовольняючи цивільні позови потерпілих ОСОБА_39 на суму 250 00 грн. та ОСОБА_25 на суму 345 00 грн. судом не було враховано, що їх позовні вимоги не підтверджені доказами, які б підтверджували втрату працездатності, порушення звичного способу життя, розмір моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, судом також не враховано вимог розумності та справедливості, наявність обопільної вини в учасників ДТП.

Захисник ОСОБА_11 просить скасувати зазначений вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 415 КПК України ухвалення вироку суддею, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликають сумнів в упередженості судді у справі, і який (відвід) визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованим. В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилається на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції судді ОСОБА_40 зі сторони захисту неодноразово заявлялись відводи на безумовних підставах. Так, 17.06.2014 року було безпідставно не задоволено заявлений стороною захисту відвід судді, яка допустила дії по необґрунтованому обмеженню захисту в допиті потерпілої ОСОБА_23 , котра є єдиним свідком ДТП, та прийняла незаконне рішення про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, який сплатив визначену судом заставу у сумі 97 440 грн. Пізніше судді ще раз заявлявся відвід через систематичні відмови в задоволенні клопотань сторони захисту про допит свідків та інших обґрунтованих клопотань направлених на встановлення деталей ДТП та дотримання принципу повноти судового розгляду. Із 9 заявлених клопотань було під оплески потерпілих відхилено 7, а із задоволених виконано лише одне про долучення висновків експертизи. Відмова у допиті свідків захисту є грубим порушенням, яке розглядається Європейською Конвенцією про захист прав людини, як порушення права на справедливий судовий розгляд. Зазначена обставина на сьогоднішній день є предметом розгляду у Європейському суді з прав людини. Викладене свідчить про явну упередженість судді, яка виключає його участь у розгляді справи і є безумовною, самостійною і достатньою підставою для скасування вироку і повторного розгляду справи.

Крім цього, захисник ОСОБА_11 посилається також на інші порушення, допущені судом першої інстанції:

неповноту судового розгляду, що проявилось в ігноруванні клопотання сторони захисту про огляд автомобіляавтомобіля «Subaru Impreza», відмові в задоволенні клопотань про допит свідків, експертів, слідчого, призначенні комплексної автотехнічної експертизи, використанні графічних зображень та слайдів на стадії дебатів;
невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що виразилось в перекручуванні показань потерпілих та свідків, даних відеореєстратора, згідно яких на перехресті, куди виїхала на миготливий зелений сигнал світлофора потерпіла ОСОБА_23 , був затор, чим остання порушила п. 16.4. ПДР, також ОСОБА_23 допустила неуважність і не пересвідчилась у безпечності маневру, чим порушила п. 1.5, 2.3 б) ПДР. Обидва порушення знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП. Також проігноровані показання потерпілих про те, що ОСОБА_10 через свого адвоката звертався до них із пропозицією частково відшкодувати матеріальну та моральну шкоду у розмірі 20000 грн., але вони відмовилися через особисту неприязнь до обвинуваченого. Не дана оцінка показанням свідків про те, що пасажири автомобіля «Subaru Impreza», що знаходились позаду були не пристебнуті пасками безпеки, чим водієм ОСОБА_23 порушено. 2.3 в) ПДР, які знаходиться у прямому причинно- наслідковому зв`язку із смертю задніх пасажирів ОСОБА_32 та ОСОБА_41 . Проігноровані показання свідка ОСОБА_28 , які свідчать про те, що ОСОБА_10 був тверезим, а також підтверджують, що на момент виконання повороту автомобілем «SUBARU Impresa» зустрічна ліва смуга була зайнята автомобілями, які обмежували видимість у зустрічному напрямку (напрямку з якого рухався «PORSHE Panamera»). Суд вказані показання у оскаржуваному вироку опустив взагалі, замовчав, а це є суттєвим. Крім того, судом помилково не взято до уваги докази захисту, які істотно впливають на обставини справи. Так, висновком експертизи № 2-07/14 від 21.07.2014 року, зробленої на замовлення сторони захисту встановлено і належним чином обґрунтовано також винуватість іншого водія ОСОБА_23 . При цьому, висновок суду про неналежність, як доказу такого висновку через нетотожність матеріалу, наданого для проведення експертизи, є нікчемним та хибним. В той же час, відхиляючи висновки експертизи, проведеної на замовлення сторони захисту, та визнаючи абсолютну вину ОСОБА_10 у скоєнні ДТП, суд всеціло поклався на висновок судової автотехнічної експертизи № 4074/14- 54 від 07.05.2014 року;

істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке виразилось у відмові захисту у допиті свідків, порушенні принципу змагальності, однобічності, упередженості та не об`єктивності з якою розглянуто справу, що також виключає законність прийнятого рішення. Протягом усього розгляду справи захист спрямовував свої зусилля не на спростування винуватості ОСОБА_10 , а на визначення ступеня його вини з урахуванням дій іншого водія - учасника ДТП, бо вина другого водія стала очевидною після завершення досудового розслідування, після ретельного вивчення всіх матеріалів справи, коли була проведена експертиза № 2-07/14 від 21.07.2014 року. Захист погоджується з позицією обвинувачення, що ОСОБА_10 допустив порушення: п. 2.3. б) ПДР - неуважність; п.8.7.3. е) г) ПДР - проїзд на забороняючий сигнал світлофору; п. 12.4.ПДР - перевищення швидкості. Ці порушення самі по собі є необхідними, але не достатніми для того аби трапилося трагічне ДТП. Достатніми вони стали завдяки діям другого водія - ОСОБА_42 , яка на думку сторони захисту допустила такі порушення: п. 1.5,2.3.б) ПДР неуважність; п.8.7.3. е)г) ПДР - проїзд на забороняючий сигнал світлофору; п. 16.4 ПДР - виїзд на зайняте перехрестя;п .2.3. в) перевезення не пристебнутих пасажирів. Ці порушення самі по собі є необхідними але не достатніми для того аби трапилося зіткнення автомобілів. Достатніми вони стали завдяки діям другого водія - ОСОБА_10 . У випадку, коли передбачені ст. 286 КК України наслідки настали через порушення правил дорожнього руху двома або більше водіями, суду необхідно було з`ясувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи було порушення зазначених правил одним водієм, їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути ДТП та її наслідків. Однак судом першої інстанції цього зроблено не було. Що стосується вчинення ДТП у стані алкогольного сп`яніння, то захисник заперечує це, посилаючись на ті ж аргументи, що зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника ОСОБА_12 ;
невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що проявилось в недотриманні вимог ст. 65 КК України, невизнання обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_43 його намагання добровільно відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду в межах тих можливостей, які в нього були і є, сприяння розкриттю злочину, оскільки за власний кошт обвинувачений винаймав спецтехніку для проведення автотехнічної-трасологічної експертизи, щире каяття у вчиненому в частині обвинувачення, яку він визнає. Кримінальне правопорушення ОСОБА_44 вчинив неумисно, бо поспішав, перешкод на перехресті перед собою ніяких не бачив тож намагався «проскочити». Обвинувачений ОСОБА_10 не є суспільно небезпечним, являється відносно молодою людиною, працездатний, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий.
Також, враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про абсолютність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ДТП, висновки суду в частині обов`язку відшкодувати матеріальну та моральну шкоду також є помилковими. Задовольняючи цивільний позов в частині стягнення відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_23 судом не врахованого того, що заявлений розмір моральної шкоди є надуманим і необґрунтовано завищеним, не підтверджується належними доказами і не відповідає принципу розумності. Зокрема, не надано жодного письмового або іншого доказу щодо втрати працездатності, порушення звичного укладу життя, експертного дослідження яким би було визначено розмір завданої моральної шкоди, тощо. Представник потерпілої належного обґрунтування заявленого розміру шкоди на надав, а суд не обгрунтував, чому саме та виходячи з яких конкретних обставин він оцінив моральні страждання ОСОБА_23 (яка до того ж, несе як мінімум 50% відповідальності за скоєне ДІ1І) в 245 000 грн. Натомість суд першої інстанції спромігся знайти мотиви для відмови у відшкодуванні моральної та матеріальної шкоді тим потерпілим, які дійсно на це заслуговують.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_24 ОСОБА_22 подав заперечення на апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_8 , в якій, погоджуючись з висновками суду, просить відмовити в задоволенні зазначеної апеляційної скарги в частині вимог до ОСОБА_24 .

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 ,, представників потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , котрі підтримали апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 і представника потерпілих ОСОБА_9 , просили задовольнити їх та заперечували проти апеляційних скарг сторони захисту; доводи обвинуваченого та захисника ОСОБА_45 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_8 і представника потерпілих ОСОБА_9 ; захисника ОСОБА_11 , котрий підтримав свою апеляційну скаргу,заперечував проти апеляційних скарг потерпілого та представника потерпілих та не заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника ОСОБА_45 , у разі відхилення поданої ним апеляційної скарги; доводи прокурора, котрий підтримав апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 і представника потерпілих ОСОБА_9 щодо скасування вироку суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та ухвалення в цій частині нового вироку з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 роківта перечував проти задоволення вказаних апеляційних скарг в частині вирішення цивільних позовів, а також заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та додатково дослідивши за клопотанням сторони захисту ряд доказів, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до такого.
Суд першої інстанції безпосередньо дослідивши зібрані в кримінальному провадженні докази в повному обсязі та оцінивши їх, кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 , за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Під час апеляційного розгляду були ретельно перевірені доводи поданих апеляційних скарг, в тому числі і щодо додаткового дослідження доказів, які стосуються фактичних обставин кримінального провадження.

Так, колегією суддів було досліджено висновки проведених у даному кримінальному провадженні судових автотехнічних експертиз, в тому числі і експертизи, виконаної на замовлення сторони захисту, висновки судово-медичних експертиз потерпілих, дані відеореєстратора, на котрі посилається сторона захисту, оцінивши які колегія суддів приходить до переконання про вірність висновків суду першої інстанції як щодо встановлення обставин вчинення злочину, так і щодо його кваліфікації.

При цьому колегія суддів виходить з того, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб повністю доводиться доказами, наведеними судом на підтвердження встановлених ним обставин показаннями потерпілої ОСОБА_23 , свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 ОСОБА_46 ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , які узгоджуються та підтверджуються іншими дослідженими судом доказами даними протоколів огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми ДТП, відеозапиписів з камер спостереження, відеореєстратора та протоколів їх перегляду, карт виїзду швидкої медичної допомоги, протоколів огляду транспортних засобів, висновками судово-медичних та автотехнічних експертиз.

Так, згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 4074/14-52 від 07.05.2014 року водій автомобіля «Porsche» в дорожній ситуації, яка склалась, мав діяти у відповідності до вимог п.п. 8.7.3. (ґ), (е), 8.10., 12.4 ПДР, а водій автомобіля «Subaru» мала діяти у відповідності до вимог п. 16.8 ПДР, а з моменту виникнення небезпеки для руху - у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР. У діях водія автомобіля «Porsche» вбачається невідповідність вимогам п.п. 8.7.3. (ґ),(е), 8.10. ПДР. У експертів немає підстав технічного характеру вважати дії водія ОСОБА_30 такими, що не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР та 16.8 ПДР. З технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля «Porsche» ОСОБА_10 вимогам п.п. 8.7.3. (ґ), (е), 8.10. ПДР, яка полягала у виїзді на перехрестя на сигнал світлофора, що забороняє рух, знаходилась у причинному зв`язку із виникненням даної ДТП (т. З а.с. 201-208).
Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 4078/4079/14-52/14- 52 від 07.05.2014 року первинний контакт автомобілів відбувся між правою боковою частиною автомобіля «Subaru» та передньою частиною автомобіля Porsche. Поздовжні вісі автомобілів «Porsche» та «Subaru» в момент первинного контакту знаходились під кутом величиною близько 90°. Місце первинного контакту автомобілів «Porsche» та «Subaru» знаходилось в межах тієї сторони, що призначена для руху в напрямку вул. О.Теліги на ділянці, яка передує місцю розташування уламку переднього бампера автомобіля «Porshe». Більш точно встановити розташування місця зіткнення автомобілів «Porshe» та «Subaru» в рамках даного дослідження не можливо, в зв`язку з відсутністю уточнюючої слідової інформації, перш за все слідів коліс транспортних засобів до та безпосередньо після зіткнення. В даному випадку можна стверджувати, що швидкість руху автомобіля «Porsche» в момент зіткнення з автомобілем «Subaru» могла складати біля 93 - 124 км/год (т. З а.с. 214-226).
Згідно з висновком комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної та фототехнічної експертизи № 4078/4079/14-52/14-52 від 07.05.2014 року середня швидкість автомобіля «Porsche» перед виїздом на регульоване перехрестя, перед зіткненням складає: V = 107,4 км/год ± 10,7 км / год. Автомобіль «Porsche» виїжджав на перехрестя та перетинав стоп-лінію свого напрямку руху на сигнал світлофора що забороняє рух (т. З а.с. 232-238).
Зазначені висновки експертиз дають повну оцінку обставинам ДТП та беззаперечно свідчать про прямий причинний зв`язок між допущеними обвинуваченим порушеннями Правил дорожнього руху та виникненням ДТП і наслідками, що настали.

Наведене вище спростовує доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 ,захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_11 щодо неповного встановлення судом обставин дорожньо-транспортної пригоди, неповноту та однобічність судового слідства.

Що стосується доводів зазначених вище апеляційних скарг про безпідставне відхилення судом першої інстанції висновку експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року, яким ніби то доводиться, що в жодному з висновків експертиз, проведених у даній справі, експертами не встановлене місце зіткнення автомобілів «Porshe Panamera» та «Subaru», а також робляться висновки про наявність у діях водія ОСОБА_42 порушень п.п. 1.5,2.3.б), 8.7.3. е)г) ,16.4, 2.3. в) ПДР то колегія суддів, дослідивши зазначений висновок експерта, приходить до переконання, що ним не спростовуються наведені вище висновки проведених у даному кримінальному провадженні експертиз. Це експертне дослідження обставин ДТП проведене особою, яка не була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України (т.6, а.с.96), до нього не долучено листа сторони захисту про його проведення з зазначенням вихідних даних, які надавались експерту, завірені копії документів про кваліфікацію та атестацію експерта. Цих обставин не спростовує і надання стороною захисту під час апеляційного розгляду копії висновку експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року, наданої на адвокатський запит ТОВ «Столичне бюро судових експертиз», з підписом експерта про попередженння про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, так як зазначений висновок експерта не являється ідентичним тому, що надавався стороною захисту під час розгляду справи в суді першої інстанції (т.6,а.с.95116). Відмінності між ними стосуються часу звернення адвоката ОСОБА_11 з листом про проведення дослідження обставин ДТП, переліку питань винесених для вирішення експертом, попередження експерта про кримінальну відповідальність, шрифту, виходячи з чого порівнювані документи неможливо визнати рівноцінними екземплярами одного і того ж документа. Саме дослідження обставин ДТП зводиться до інтерпретації особою, яка його проводила, покадрових роздруківок даних відеореєстратора, схем та розрахунків, які містяться у висновках раніше проведених автотехнічних експертиз та цитування коментарів до ПДР, без наведення будь-яких розрахунків. Виходячи з викладеного, долучений до матеріалів кримінального провадження висновок експерта №2-07/14 від 21.07.2014 року не може бути визнаний допустимим доказом по справі, а всі доводи апеляційних скарг, які на ньому ґрунтуються, не можуть вважатися обґрунтованими.

В зв`язку з наведеним, допит в суді як першої, так і апеляційної інстанції судового експерта ОСОБА_55 , висновок якого є недопустимим доказом, а тим більше його одночасний допит разом з іншими експертами, висновки яких покладені в обґрунтування судового рішення, не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Непереконливими є і доводи апеляційних скарг сторони захисту в частині наявності причинного зв`язку між можливим порушенням водієм ОСОБА_23 п. 2.3. в) ПДР , так як пасажири, які перебували на задньому сидінні керованого нею автомобіля, згідно з показаннями деяких свідків, були не пристебнутими пасками безпеки, з наслідками у виді смерті цих пасажирів. Навіть при підтвердженні належними та достатніми доказами тієї обставини, що ці пасажири дійсно не були пристебнуті пасками безпеки, це не може свідчити про прямий причинний зв`язок між цим порушенням ПДР та настанням дорожньо-транспортної пригоди у вигляді зіткнення транспортних засобів, яке сталося саме через виїзд автомобіля, керованого ОСОБА_10 на перехрестя на сигнал світлофора, що забороняє рух, з чим пов`язані і наслідки даного ДТП. Крім цього тяжкість отриманих потерпілими тілесних ушкоджень також пов`язана зі значним перевищенням обвинуваченим дозволеної для руху у населеному пункті швидкості, що фактично не давало потерпілим шансів вижити, і це підтверджується характером тілесних ушкоджень та настанням смерті пасажира, який знаходився на передньому сидінні і був пристебнутий паском безпеки.
Доводи сторони захисту про не встановлення місця зіткнення автомобілів «Porshe Panamera Turbo» та «Subaru Impreza», місця розташування цих транспортних засобів у момент зіткнення, а також посилання на те, що автомобіль «Subaru Impreza» здійснював розворот за межами перехрестя, колегія суддів вважає безпідставними, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про те, що ці доводи спростовуються зібраними по справі доказами у їх сукупності, а саме показаннями потерпілої, свідків, протоколами огляду місця події, висновками автотехнічних експертиз та відтвореними у судовому засіданні відеозаписами, які узгоджуються між собою та повно відтворюють обставини, вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, які вірно викладені у вироку суду, а переглянутий у суді апеляційної інстанції запис з відеореєстратора не спростовує цього.
Не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах твердження вказаних вище апеляційних скарг про те, що на час ДТП водій ОСОБА_10 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а вжив дві пляшки пива після ДТП, знаходячись у шоковому стані. Висновки суду першої інстанції з цього приводу є логічними та вмотивованими, а посилання апелянтів на недійсність висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції № 001518 від17.03.2014 року є безпідставними, оскільки при його складенні порушень вимог Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2009 року № 400/666, колегією суддів не встановлено, так як зразки біологічного середовища від ОСОБА_10 для дослідження не відбирались через його відмову від цього (т.2,а.с.75). Крім цього, кількість вмісту етилового спирту в видихуваному ОСОБА_10 повітрі 1,34% (т.2,а.с.76) також спростовує версію сторони захисту про відсутність у обвинуваченого на час скоєння ДТП стану алкогольного сп`яніння.
Будь яких істотних порушень КПК України під час судового розгляду у суді першої інстанції, які б поставили б під сумнів висновки суду, колегією суддів не вбачаються. Незначні розбіжності у показаннях свідків щодо поведінки ОСОБА_10 після ДТП, на що посилається сторона захисту та просить допитати з цього приводу ряд свідків, які не були очевидцями події ДТП, в цілому не впливають на правильність формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та кваліфікацію дій ОСОБА_10 .
Крім цього,стороною захисту фактично не заперечується порушення водієм ОСОБА_10 п.п. 2.3. б),8.7.3. е) г),12.4.ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з виникненням ДТП та його наслідками. Посилання при цьому на порушення правил дорожнього руху також і іншим водієм потерпілою ОСОБА_23 , які на думку сторони захисту також знаходяться у причинному зв`язку з ДТП та її наслідками, не ґрунтується на достатніх, належних та допустимих доказах, є припущенням сторони захисту, яке не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого та виходить за межі судового розгляду, визначені ст. 337 КПК України, якою встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.
Не встановлено колегією суддів і підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , який просить скасувати зазначений вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 415 КПК України. При перевірці доводів зазначеної апеляційної скарги, в цій частині, колегією суддів не встановлено достатніх підстав для визнання обґрунтованим заявленого стороною захисту відводу судді, відхиленого судом першої інстанції. Обставини, на які посилаються апелянти відмова в задоволенні клопотання про додатковий допит потерпілої ОСОБА_23 за правилами допиту свідка, зміна запобіжного заходу обвинуваченому, який перед цим сплатив визначену судом заставу у сумі 97 440 грн., відхилення семи із заявлених дев`яти клопотань сторони захисту про дослідження додаткових доказів, не є такими, які очевидно викликають сумнів в упередженості судді у справі, так як зазначені дії та рішення суду достатньо вмотивовані, прийняті з дотриманням вимог ст. ст. 331,350 КПК України, та не свідчать про наявність будь-якої з обставин, передбачених ст.ст. 75,76 КПК України.

Виходячи з викладеного, твердження сторони захисту про допущені судом першої інстанції істотні порушення кримінального процесуального закону, які потягнули за собою порушення права обвинуваченого на захист, та неповне з`ясування всіх обставин кримінального провадження, є необґрунтованими.

Таким чином, на думку колегії суддів, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, є вірною.

При призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке є необережним тяжким, конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, у відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 за ч. З ст. 286 КК України, судом враховані не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину. При цьому суд вмотивував, чому він не визнав щирим каяттям часткове визнання вини обвинуваченим, врахував його відношення до вчиненого, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, скоєного з необережності, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, вчиняв дії спрямовані на відшкодування заподіяної шкоди шляхом внесення коштів на депозитні рахунки на ім`я потерпілих.
Врахувавши викладене, суд вважав за необхідне обрати ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, оскільки його перевиховання та виправлення не можливі без ізоляції від суспільства. Підстав для застосування до обвинуваченого ст.ст. 69, 75 КК України суд не вбачав, але з урахуванням характеризуючих обвинуваченого матеріалів та відношення того до вчиненого вважав за доцільне призначити покарання не у максимальних межах санкції інкримінованої йому статті. Враховуючи тяжкість наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, суд призначив тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальних межах.
Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_10 судом дотримані всі вимоги ст. 65 КК України, враховані всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилаються апелянти в поданих ними апеляційних скаргах, і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому, як через його надмірну суворість, так і через невиправдану м`якість.

Цивільні позови в кримінальному провадженні вирішені судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 128,129 КПК України. При їх вирішенні судом також враховані відповідні положення ЦК України щодо відшкодування завданої шкоди, в тому числі і вимоги ч. 2 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому суд дійшов до висновку, що факт перебування водія ОСОБА_10 в трудових відносинах із ОСОБА_24 на час керування транспортним засобом «Porshe Panamera Turbo», д.н.з. НОМЕР_1 не знайшов свого підтвердження належними доказами, навпаки був спростований листом Державного центру зайнятості від 26.09.2014 року зі змісту якого вбачається, що за інформацією Харківського обласного центру зайнятості зареєстрованих трудових договорів у службі зайнятості між фізичною особою ОСОБА_24 та ОСОБА_10 немає. Колегія суддів погоджується з тим, що на час ДТП ОСОБА_10 являвся володільцем транспортного засобу, яким керував, маючи при собі документи,визначені п. 2.2 Правил дорожнього руху України посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, а факт його перебування в трудових відносинах з власником транспортного засобу ОСОБА_24 , чи іншими зазначеними в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_8 особами нічим не підтверджується. За таких обставин рішення суду про відмову в стягненні відповідних грошових коштів з ОСОБА_24 при вирішенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_8 ,колегія суддів вважає обґрунтованим, а вимоги апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 про встановлення юридичного факту наявності між ОСОБА_10 та ОСОБА_24 трудових відносин такими, що не можуть вирішуватись в рамках кримінального провадження, виходячи з положень ч.1 ст. 128 КПК України, згідно з якими, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого.
За таких обставин, суд дійшов вірного висновку, що обов`язок по відшкодуванню заподіяної потерпілим майнової та моральної шкоди має нести ТДВ «СК «НАСТА» в межах ліміту страхової відповідальності, а ОСОБА_10 в межах сум, які не покриває страхова виплата.
Не вбачає колегія суддів і підстав для зміни рішення суду першої інстанції щодо цивільних позовів та задоволення в повному обсязі цивільних позовів потерпілих ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_8 , ОСОБА_26 , як цього просять в своїх апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_8 та представник потерпілих ОСОБА_9 , або визнання безпідставним розміру сум стягнутих на користь потерпілих ОСОБА_39 та ОСОБА_25 , як про це просять захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , так як цивільні позови потерпілих вирішені судом у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, судове рішення в цій частині є обґрунтованим, вмотивованим та відповідає принципам достатності та справедливості.
Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, який є законний та обґрунтований, а тому апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілих ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілих ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3