АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/1126/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5

- з участю прокурора ОСОБА_6
- обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року, згідно з яким:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Безмеін, Ашхабадської області, Туркменістану, громадянин України, з середньо-спеціальною освітою, працюючий неофіційно на будівництві, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 1) 12.11.2007 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; 2) 02.12.2008 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 71 КК України на 4 роки 8 місяців позбавлення волі, звільнений 06 жовтня 2011 року з місць позбавлення волі на підставі постанови Комсомольського міського суду Полтавської області від 28.09.2011 року умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 15 днів,
- визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначене покарання у виді 4 років позбавлення волі,

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні закінченого замаху на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), який не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Так, ОСОБА_7 01 лютого 2015 року, приблизно о 13 годині 50 хвилин, знаходячись в приміщенні закладу швидкого харчування «МакДональдс», що розташований за адресою: м. Київ, вулиця М. Раскової, 1, з метою викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, підійшов до столика, за яким сиділа ОСОБА_8 та відкрито викрав зі столу, належний останній мобільний телефон «iPhone 5C», вартістю 10500 гривень, який знаходився в чохлі, вартістю 200 гривень, зі вставленою сім-картою оператора мобільного зв`язку «Лайф», вартістю 15 гривень, на рахунку якої знаходилось 5 гривень, а разом на загальну суму 10.720 гривень.

Після цього ОСОБА_7 , виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, намагався зникнути з місця вчинення злочину, однак був затриманий, а відтак не закінчив свої злочинні дії з причин, що не залежали від його волі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, при цьому не оспорюючи фактичних обставин вчинення ним інкримінованого правопорушення та доведеність його винуватості, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного йому покарання та, застосувавши до нього ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України, пом`якшити покарання, або звільнити його від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки.
Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції належним чином не було враховано: наявність у нього на утриманні матері-пенсіонерки, його інвалідність III групи та наявність захворювання сколіозу III ступеня; відсутність тяжких наслідків в результаті вчиненого ним кримінального правопорушення, будь-яких матеріальних претензій та цивільного позову зі сторони потерпілої у зв`язку із поверненням останній викраденого майна та інших процесуальних витрат; а також його щире каяття у вчиненому та визнання своєї винуватості.

Іншими учасниками судового провадження вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року не оскаржений.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_7 ; пояснення обвинуваченого, який просив задовольнити його апеляційні вимоги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним закінченого замаху на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за обставин, викладених у вироку, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими сторонами провадження доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_7 та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому правопорушенні, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.
Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та юридична кваліфікація його дій не є предметом апеляційного розгляду, оскільки не оспорюються будь-ким із учасників процесу.

Що ж стосується апеляційних вимог ОСОБА_7 про суворість призначеного йому судом першої інстанції покарання та неврахування судом даних про особу обвинуваченого, який є інвалідом ІІІ групи та має на утриманні матір-пенсіонерку, то вони є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до пояснень обвинуваченого у суді апеляційної інстанції, він має захворювання хребта з дитинства та був визнаний інвалідом ІІІ групи до 2013 року, а у подальшому переосвідування не проходив, а тому ця обставина, а також наявність у нього на утриманні матері пенсійного віку, які фактично є даними, що характеризують особу ОСОБА_7 з огляду на усі інші обставини не можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання.
Крім того, всупереч доводам апеляційної скарги, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, врахувавши згідно із ст. 65 КК України ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів проти власності, після звільнення з місць позбавлення волі та закінчення умовно-дострокового терміну знову вчинив корисливий злочин, маючи незняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість подальшого виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим не вбачав підстав для застосування ст. 75 КК України; а також для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України за відсутності кількох обставин, що пом`якшують покарання.
При цьому, призначивши обвинуваченому мінімальне передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України покарання, суд першої інстанції фактично діяв в межах положень ст. 69-1 КК України.
І саме таке покарання судом першої інстанції визначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим та необхідним для виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , попередження нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому чи призначення такого, що не пов`язане з позбавленням волі.

За таких обставин, оцінивши суспільну небезпеку та характер вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, врахувавши особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий та вчинив новий корисливий злочин, маючи незняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, колегія суддів також не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. ст. 69, 75 КК України, оскільки сама по собі наявність у ОСОБА_7 обставини, що пом`якшує покарання, як то щире каяття, та відсутність шкоди в результаті вчиненого правопорушення, з огляду на характер злочинних дій обвинуваченого та дані про його особу, не свідчать про те, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Будь-яких інших передбачених законом підстав для зміни чи скасування постановленого по справі судового рішення відносно ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено, а тому вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

З огляду на наведене та керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а для засудженого, який утримується під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4