Справа № 733/886/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/630/2015
Категорія - ч.2 ст.213 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора області ОСОБА_6 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 червня 2015 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Дубно Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , освіта початкова загальна середня, не одруженого, не працюючого, раніше судимого вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.09.2011 року за ч.1 ст. 213 КК України до штрафу в розмірі 1700 гривень,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.213 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.213 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 25 500 гривень, тобто тисяча п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.71 КК України, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.09.2011 року, яким він був засуджений за ч.1 ст. 213 КК України до штрафу в сумі 1700 гривень та який не сплатив та обрано остаточну міру покарання у вигляді штрафу в сумі 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень.

Як встановлено судом першої інстанції, 24 лютого 2015 року близько 14 год. ОСОБА_7 , без державної реєстрації та без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, в порушення вимог ст. 4 Закону України «Про металобрухт» від 05.05.1999 року та Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року, на території Ічнянського району в смт. Парафіївка на легковому автомобілі ВАЗ-2101 з державним номерним знаком НОМЕР_1 здійснював операції з брухтом чорних металів, а саме: скуповував брухт чорного металу з метою в подальшому його перепродажу за більш вигідною ціною до пункту прийому металобрухту ТОВ «ВТОРСПЛАВ», який знаходиться в м. Ічня по вул. Бунівка, 166, Чернігівської області.

Намагаючись в подальшому відвезти вказаний брухт чорного металу до пункту прийому в м. Ічня, ОСОБА_7 приймав та зберігав скуплений ним металобрухт в автомобілі ВАЗ-2101, в ході огляду даного автомобіля працівниками Ічнянського РВ УМВС України в Чернігівській області було виявлено та вилучено 380 кг брухту чорного металу.

Не погоджуючись з рішенням суду та не оспорюючи кваліфікацію дій, доведеність вини обвинуваченого, заступник прокурора області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок місцевого суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.213 КК до покарання у вигляді штрафу в розмірі 25 500 гривень, тобто тисяча п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Відповідно до ст.71 КК України, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.09.2011 року та призначити остаточне покарання у вигляді штрафу в сумі 25 993 гривень, тобто тисяча п`ятсот двадцять дев`ять неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції вірно визначив покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.213 КК України у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, однак в подальшому, частково приєднавши суму несплаченого штрафу, що не кратна неоподатковуваному мінімуму доходів громадян 500 гривень, призначив за сукупністю вироків штраф у розмірі 26 000 гривень, не визначивши остаточне покарання у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, або у сумі кратній йому, як цього вимагає закон.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу з вказаних у ній обставин, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції розглядав кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України та визнав недоцільним досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів і є обґрунтованим. Дані обставини та кваліфікація дій обвинуваченого не оспорюються, тому в цій частині вирок суду першої інстанції не переглядається.

За встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.213 КК України.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що вину він визнав, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді штрафу є необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурором ставиться питання про зміну вироку місцевого суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до змісту ч.1 ст.53 КК України, штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині КК, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Згідно до ч.2 ст.53 КК України, розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Санкція ч.2 ст.213 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до одного року.

У п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про необхідність призначення покарання у виді штрафу в розмірах, визначених ч.2 ст.53 КК України у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження суддя місцевого суду вірно визначив покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.213 КК України у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, однак за сукупністю вироків визначив покарання у вигляді штрафу у сумі 26 000 гривень, не визначивши остаточне покарання у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, або у сумі кратній йому, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і може викликати труднощі при виконанні судового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити рішення місцевого суду та визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, як цього вимагає Закон.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 червня 2015 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.213 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції у вигляді штрафу в розмірі 25 500 гривень, тобто тисяча п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.09.2011 року та призначити остаточне покарання у вигляді штрафу в сумі 25 993 гривень, тобто тисяча п`ятсот двадцять дев`ять неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4