В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород кримінальне провадження №0000575 від 29.12.2012 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Херсонської області, м. Нова Каховка, українця, громадянина України, освіта не повна середня, проживаючого у цивільному шлюбі, має на утримані трьох малолітніх дітей, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше судимого : 30.05.2003року Дніпровським районним судом м. Києва за ст.187 ч.2 КК України до покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна, постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.04.2006р. невідбуту частину покарання замінено на виправні роботи строком на два роки з відрахуванням 20% заробітку в дохід держави.

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України

ВСТАНОВИВ :

19 квітня 2006року постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, засудженому вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30.05.2003року за ст.187 ч.2 КК України до покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_4 змінено невідбуту частину покарання на виправні роботи строком на два роки з відрахуванням 20% заробітку в дохід держави. На виконання даної постанови суду, засудженого було прийнято на посаду медбрата приватного малого підприємства «Санус», надано йому приміщення для проживання за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено дні явки для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію міста Ужгорода та відібрано підписку про ознайомлення з порядком відбування покарання у вигляді виправних робіт.

Однак, ОСОБА_4 не являвся на роботу протягом 14 днів (з 03.07.2006року по 20.07.2006року) без поважних причин, у зв`язку з чим, наказом №10 від 20.07.2006року був звільнений відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України та грубо порушуючи встановлені кримінально-виконавчою інспекцією міста Ужгород щодо нього дні явки на реєстрацію, в період з 29.09.2006року по 12.02.2007 року жодного разу не з`явився на реєстрацію в кримінально-виконавчу інспекцію міста та без дозволу працівників даного органу змінив місце проживання.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю і пояснив, що виправні роботи за вироком суду він не виконав, оскільки вимушений був виїхати на заробітки, так як не мав коштів на життя та утримання своєї матері. На даний час проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_5 , він є батьком двох малолітніх дітей, які є на його утриманні, його дружина перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, а тому він не мав змоги відбувати виправні роботи. У вчиненому щиро кається, просить суворо його не карати.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд обмежив дослідження доказів щодо фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, дослідженням даних, що характеризують особу винного, оскільки ці докази учасниками судового провадження не оспорюються, обвинувачений та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, не має сумнівів у добровільності їх позицій щодо не дослідження цих обставин. Судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. А тому ці докази у даному кримінальному проваджені судом не досліджувались.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує, як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та обставини, що пом`якшують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд відповідно до статті 66 КК України відносить щире каяття, визнання обвинуваченим своєї вини.

Обтяжуючі покарання обставини, згідно статті 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , всі пом`якшуючі покарання обставини, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання, та призначення покарання у виді обмеження волі на певний строк та вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 ЗУ «Про амністію у 2014 році».

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.04.2006р. відбув виправні роботи з 04.05.2006р по 20.07.2006року, всього 2 місяці і 14 днів, оскільки Наказом №10 від 20.07.2006року був звільнений з роботи. Невідбута частина покарання у виді виправних робіт підлягає перерахуванню і складанню за правилами ст.72 КК України. Оскільки, санкцією ст.389 КПК України передбачено покарання у виді арешту або обмеження волі, невідбута частина виправних робіт підлягає перерахуванню відповідно до ч.1 п.3 ст.72 КК України - 1дню обмеження волі відповідають 3 дні виправних робіт. Тобто, невідбута частина виправних робіт в перерахуванні на обмеження волі складає -154 дні обмеження волі або 5 місяців обмеження волі.

Прокурором в судовому засіданні подано письмове клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , відповідно до ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2014 році», оскільки, на день набрання чинності цим Законом він має на утриманні двох малолітніх та неповнолітніх дітей, яким не виповнилося 18 років та відсутні інші обставини, що можуть перешкоджати застосуванню вказаного Закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 являється батьком малолітніх дітей : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, які є на його утриманні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України .

Згідно положень п. «В» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2014 році», який набрав чинності 19.04.2014 року, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, можуть бути звільнені від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України.

Заслухавши думку прокурора, який підтримав подане ним клопотання, пояснення засудженого, який просив звільнити його від покарання у зв`язку із ЗУ «Про амністію у 2014 році», перевіривши матеріали справи, суд вважає можливим застосувати акт амністії до ОСОБА_4 , оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину невеликої тяжкості, має малолітніх дітей, батьківських прав у відношенні яких не позбавлявся, що відповідає п. «В» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», є підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності. ОСОБА_4 також не є особою, до якої згідно ст.8 Закону України «Про амністію у 2014 році» вказаний Закон не застосовується, сам обвинувачений не заперечує проти застосування до нього амністії, про що подав письмову заяву.

Згідно до ч. 4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Цивільний позов по справі - не заявлений.

Судові витрати та речові докази - відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369 - 371, 373-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України і призначити йому покарання у вигляді 1 /одного/ року обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.04.2006 року та остаточно призначити йому покарання у виді - 1 рік /один/ і 3 /три/ місяці обмеження волі.

Клопотання прокурора прокуратури міста Ужгорода - задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від призначеного покарання у зв`язку з амністією на підставі п. «В» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року.

Міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_4 судом - не обиралась.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1