В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.01.2015 Справа №607/16694/14-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження № 0004434 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чоп, Ужгородського району, Закарпатської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, без постійного місця проживання,раніше судимого:

- 04 серпня 2006 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 342 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

- 22 листопада 2013 року Ужгородським міськрайонним судом за ч.2 ст. 186 КК України до позбавленим волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання із іспитовим строком на 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

В обвинуваченого ОСОБА_3 , 08 серпня 2013 року о 23 год. 00 хв., який перебував біля магазину «Щедрик» по вул. Живова в м. Тернополі, виник злочинний намір спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, 08 серпня 2013 року о 23 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_7 , який перебував біля магазину «Щедрик» по вул. Живова в м. Тернополі, умисно наніс рукою удар в голову ОСОБА_5 , внаслідок якого, останній впав. В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 руками і ногами наніс йому ще декілька ударів в область тулуба та голови, внаслідок чого, спричинив потерпілому травму голови у вигляді закритого перелому правої виличної кістки, неврологічні прояви струсу головного мозку та синця повік і крововиливу у сполучні оболонки правого ока, які за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, визнав повністю, однак у відповідності до вимог ст. 63 Конституції України відмовився від дачі показів. Позовні вимоги потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди визнав в повному обсязі, та щодо їх задоволення не заперечив.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 показав, що 08 серпня 2013 року о 16 год. 00 хв. він вийшов із дому та направився на вул. 15 Квітня, що у м. Тернополі. Перебуваючи біля магазину «Щедрик», що по вул. Живова у м. Тернополі о 23 год. 00 хв., він направився в сторону гуртожитку Тернопільського медичного інституту. Коли він проходив повз вказаний гуртожиток до нього підійшло двоє малолітніх дітей, близько 7-річного віку, які були циганської національності та попросили в нього грошей, на що він їм відмовив, після чого вони побігли в невідомому йому напрямку. Через дві хвилини до нього підійшов ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 . Останній сказав йому, що він образив їх дітей, обізвавши - «попрошайками» та циганами. Після цього, між ними виник словесний конфлікт, в ході якого, ОСОБА_10 наніс йому удар в лице, від якого той відчув різку біль та впав. В подальшому останній почав бити його ногами в область голови та тулуба, в результаті чого він знепритомнів.

Цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди заявлений ним підтримує та просить його задовольнити, зменшивши суму позову із 1740 грн. до 440 грн. в частині відшкодування матеріальної шкоди. Суму позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди залишив без змін.
Крім власного визнання вини, обвинувачений ОСОБА_3 повністю погодився зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, згідно повідомлення про підозру та обвинувального акта, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані обставини та докази, суд, приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та вважає, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковано вірно за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65КК України, враховує ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, зокрема те, що він раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, судимості за які не погашенні та не знятті, що свідчить про його стійку кримінальну поведінку, його вік, конкретні обставини справи, те що він без постійного місця проживання, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання ним своєї вини. Обставин, які обтяжують покарання та підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства є неможливим, а тому йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі. Вищевказане покарання суд вважає необхідним та достатнім для досягнення мети не лише кари за вчинене обвинуваченим, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.

Крім цього, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2013 року слід виконувати самостійно, оскільки у відповідності до п. 23 Постанови ПВСУ від 24 жовтня 2003 року №7, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 440 грн. та 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю. Вирішуючи питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_5 , що з вини обвинуваченого потерпілому була заподіяна матеріальна та моральна шкода, яка полягає у фізичному болю і стражданнях, яких потерпілий зазнав у зв`язку з одержанням тілесних ушкоджень, з приводу чого звертався за медичною допомогою та був позбавлений можливості вести активний спосіб життя.

Водночас, визначаючи розмір відшкодування, суд також враховує, ставлення обвинуваченого ОСОБА_3 до скоєного, повне визнання позовних вимог потерпілого ОСОБА_5 . З урахуванням викладених обставин, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає за необхідне, відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1206 ЦК України, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 440 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 тримання під вартою, залишити без змін до набрання вироком законної сили та продовжити його дію на строк два місяці, визначивши кінцевий термін його дії 14 березня 2015 року.

Строк відбування покарання рахувати з часу затримання 25 вересня 2014 року.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України і призначити йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2013 року, яким ОСОБА_3 визнано винуватим за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 (три) роки, виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_3 тримання під вартою, залишити без змін до набрання вироком законної сили та продовжити його дію на строк два місяці, визначивши кінцевий термін його дії 14 березня 2015 року.

Строк відбування покарання рахувати з часу затримання 25 вересня 2014 року.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити повністю, стягнувши із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 440 грн. (чотириста сорок гривень) матеріальної шкоди та 50000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) моральної шкоди.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1