Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

за участю прокурора ОСОБА_7.,

захисника ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 16 червня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції, а також захисника на вирок Придніпровського районного суду м. Черкас від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Указаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 3 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь філії Черкаського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» 225 000 грн.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він умисно з корисливих мотивів 19 листопада 2007 року в приміщенні філії Черкаського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» по бул. Шевченка, 320 у м. Черкасах шляхом обману власноручно оформив і підписав кредитну заявку від імені колишньої дружини ОСОБА_3 на отримання кредиту в розмірі 225 000 грн, 23 листопада 2007 року в указаному приміщенні отримав ці гроші у касі (власноручно розписався в ордері про отримання грошей). При цьому в зазначений день він шляхом обману підписав з вищезгаданою банківською установою від імені ОСОБА_3 договір відновлювальної кредитної лінії № 238-07 з додатками на отримання 225 000 грн із кінцевим терміном повернення 22 листопада 2017 року, про що колишній дружині не повідомив, а гроші привласнив.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації дій засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв'язку з м'якістю призначеного покарання, наводячи при цьому відповідні доводи.

Захисник, посилаючись у скарзі на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового слідства, неправильне застосування кримінального закону та суворість призначеного покарання, просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного, а справу направити на нове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі пред'явленого ОСОБА_2 обвинувачення і за наявності для цього підстав не направив справу на додаткове розслідування. Зазначає також, що у справі не доведено наявності умислу у засудженого на вчинення шахрайства, а ОСОБА_3 безпідставно визнано потерпілою. Крім того, захисник вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи судом апеляційної інстанції, і заперечував проти задоволення скарги захисника, котрий підтримав свою касаційну скаргу і заперечував проти скарги прокурора, обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно зі статтями 323, 324 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Постановляючи вирок, суд повинен вирішити, крім інших питань, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний, чи має це діяння склад злочину та якою саме статтею кримінального закону його передбачено, чи винен підсудний у вчиненні цього злочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, мотивів та наслідків злочину, форми вини.

Як убачається зі справи, під час її розгляду та постановлення вироку місцевий суд не дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону, що залишилося поза увагою апеляційного суду.

Так, кваліфікація діяння за ч. 3 ст. 190 КК можлива лише у тому випадку, коли доведено, що шахрайство було вчинено у великих розмірах або шляхом незаконних операцій із використанням електронно-обчислювальної техніки.

Між тим, місцевий суд, формулюючи у вироку обвинувачення стосовно ОСОБА_2, визнане доведеним, не вказав жодної кваліфікуючої ознаки вищевказаного кримінального закону.

Крім того, у цій частині вироку не зазначено, кого саме обманув засуджений (з огляду на те, що потерпілою визнано ОСОБА_3, а 225 000 грн із засудженого стягнуто на користь банківської установи) та яким способом це відбулося (у чому виявився обман).

Крім того, із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не убачається й того, коли саме і за яких обставин у ОСОБА_2 виник умисел на вчинення шахрайських дій.

Це має істотне значення для кваліфікації дій особи як шахрайських, адже обман (або зловживання довірою) за часом передує передачі майна або права на майно і викликає у потерпілого усвідомлення правомірності такої передачі.

Такі недоліки вироку свідчать про істотне порушення місцевим судом вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодило цьому суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок, а також правильно застосувати кримінальний закон.

Вищевказане свідчить і про неналежне виконання цим судом вимог п. 1 ч. 1 ст. 64 КПК 1960 року стосовно того, що при розгляді кримінальної справи в суді доказуванню підлягає подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Отже, з урахуванням викладеного вирок місцевого суду й ухвала апеляційного (оскільки цей суд не виправив помилки суду нижчої ланки) не можуть залишатися в силі і на підставі ст. 398 КПК 1960 року підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд, під час якого справу належить розглянути з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону, ретельно перевірити докази, надані сторонами, і постановити законне й справедливе рішення.

Що стосується доводів прокурора про м'якість призначеного ОСОБА_2 покарання, то, на думку колегії суддів, вони не є належно обґрунтованими.

Підстав для направлення справи на нове розслідування на цій стадії провадження немає.

З урахуванням того, що вирок місцевого суду, за яким ОСОБА_2 було узято під варту, підлягає скасуванню, засудженого має бути звільнено з-під неї.

Керуючись статтями 395, 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора та захисника задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкас від 27 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.

Звільнити ОСОБА_2 з-під варти.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6