Єдиний унікальний номер 341/1053/14-к
Номер провадження 1-кп/341/10/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2015 року м. Галич
Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого cудді - ОСОБА_1
секретаря - ОСОБА_2
з участю прокурора - ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4
обвинуваченого - ОСОБА_5
потерпілого - ОСОБА_6
представника потерпілого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Галичі справу
про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка Тисменицького району, жителя АДРЕСА_1 , українця, з вищою освітою, одруженого, приватного підприємця, несудимого, невійськеовозобов`язаного, громадянина України,
за ст. ст. 172 ч. 1, 366 ч.1 КК України, -
ОСОБА_5 вчинив грубе порушення законодавства про працю, а також вчинив службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей. Злочини вчинено при слідуючих обставинах:
У процесі здійснення підприємницької діяльності в період часу з 01 квітня 2005 року по 27 червня 2013 року ОСОБА_5 , будучи суб`єктом підприємницької діяльності, наділеним правом найму працівників, в порушення вимог ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст. 21, 24, 24-1, 48 Кодексу Законів про працю України та наказу Міністерства праці і соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою», який 27.06.2001року зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 554/5745, використовував найману працю водія ОСОБА_6 , з яким 01.04.2005 року без відома останнього розірвав трудовий договір від 14.09.2004 року.
При цьому, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що відповідно до ст.ст. 2, 24, 48 КЗпП України та п. 4 Постанови КМ України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» (із змінами та доповненнями), при використанні найманої праці він зобов`язаний укласти трудові договори із найманими працівниками, оформити наказ чи розпорядження про зарахування їх на роботу, вести та зберігати трудові книжки працівників, в які повинен заносити відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі, діючи умисно, протиправно, передбачені законодавством обов`язки не виконав, що стосовно вищевказаного працівника не зробив.
Крім цього, у період з квітня 2005 року по червень 2013 року приватний підприємець ОСОБА_5 , будучи службовою особою, відповідальною за ведення первинної документації та вірогідність оформлення бухгалтерської і податкової звітності, маючи найманого працівника, який працював у нього без укладення трудової угоди, при подачі звітності до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі та державну податкову інспекцію в Галицькому районі, умисно, діючи в особистих інтересах та з корисливих мотивів, не відображав у звітних даних, які є офіційними документами, фактичну чисельність штатних працівників. У результаті цього він призвів до перекручування державної статистичної звітності і в період з 06.09.2010 року по 27.06.2013 року не сплатив до державного бюджету податок з доходів фізичних осіб та єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування на загальну суму 3248 грн.79 коп.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину по суті пред`явленого обвинувачення і не заперечив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті. При цьому він показав, що є приватним підприємцем та здійснює свою діяльність у сфері вантажних перевезень автомобільним транспортом на території України та за її межами.
14.09.2004 року він прийняв на роботу на посаду водія ОСОБА_6 , який працював у нього до 2013 року і при цьому приблизно один раз на місяць здійснював перевезення вантажів у Німеччину, а інколи у Чеську Республіку.
У 2005 році ОСОБА_6 , на якого була оформлена вся митна документація на вантаж, залишив завантажений автомобіль на території підприємства і покинув роботу, у зв`язку з чим у нього виникли значні труднощі при подальшому переоформленні вантажу. По цій причині він розірвав трудовий договір із ОСОБА_6 і особисто здійснив запис про підстави припинення трудового договору (за згодою сторін) та підписався за ОСОБА_6 .
Після розірвання трудового договору із ОСОБА_6 відповідні записи у трудовій книжці останнього не зробив, оскільки ОСОБА_6 тримав трудову книжку у себе вдома і відмовлявся її принести. При цьому він продовжував використовувати ОСОБА_6 як найману робочу силу без належного оформлення і той приблизно 2-3 рази на рік здійснював перевезення вантажів за межі України. За виконану роботу він оплачував ОСОБА_6 кошти у розмірі мінімальної заробітної плати, за які той з квітня 2005 року у жодних відомостях з приводу отримання зарплати не розписувався.
При цьому обвинувачений заперечив свою причетність до надання ОСОБА_6 розписок на різні суми, які той надав слідчому під час проведення досудового розслідування і зазначив, що вказані у цих розписках суми, на його думку, зазначались при поставці товару та зміни його вартості, з умовою подальшого розрахунку із покупцями.
Обвинувачений також зазначив, що звіти у ДПІ Галицького району та звіти про використання найманої праці підписував та подавав він особисто і про те, що у нього працює ОСОБА_6 з 2005 року у звітних даних не вказував. Вину свою визнає у повному обсязі і щиро кається у вчиненому, просить суворо його не карати.
Заявлений ОСОБА_6 цивільний позов в частині стягнення заробітної плати визнає частково, з урахуванням наданих ОСОБА_6 розписок, в частині стягнення моральної шкоди не визнає.
Допитаний в судовому засіданні як потерпілий ОСОБА_6 показав, що у вересні 2004 року він у пошуках роботи звернувся до приватного підприємця ОСОБА_5 , який займається міжнародними перевезеннями. Після короткої розмови останній погодився прийняти його на роботу водієм і при цьому уклав з ним трудовий договір, який був зареєстрований в Галицькому районному центрі зайнятості.
Після укладення трудового договору ОСОБА_5 відкрив йому візу для поїздок за кордон і з того часу до травня 2013 року він, працюючи у ОСОБА_5 , приблизно два рази на місяць здійснював вантажні перевезення в Німеччину, а інколи у Чеську Республіку. За виконану роботу підприємець особисто виплачував йому готівкою заробітну плату, за яку він ніде не розписувався і якихось претензій з цього приводу до ОСОБА_5 не мав.
Однак, починаючи з 2009 року, ОСОБА_5 перестав виплачувати йому заробітну плату, мотивуючи тим, що у нього немає грошей, оскільки клієнти не розраховуються з ним за поставлений товар і постійно обіцяв, що розрахується, коли появляться гроші. При цьому, починаючи з 2009 року, ОСОБА_5 писав йому розписки про суму заборгованості по заробітній платі без указання терміну її погашення. Таких розписок ОСОБА_5 написав йому багато, а жив він за рахунок залишку грошових коштів, які підприємець давав йому на транспортні витрати і в подальшому враховував в рахунок частини заробітної плати.
Весною 2013 року між ним і підприємцем ОСОБА_5 виникли непорозуміння з приводу виготовлення «ЧІПа» для поїздок у Республіку Польща, в результаті чого він вирішив звільнитись з роботи. З цією метою 29.05.2013 він написав ОСОБА_5 заяву, яку той особисто завізував і він пішов у Галицький РЦЗ, щоб розірвати трудовий договір, укладений у 2004 році та зробити запис в трудовій книжці про звільнення з роботи. Однак у Галицькому РЦЗ йому повідомили, що трудовий договір з ОСОБА_5 розірваний ще у квітні 2005 року і при цьому показали йому вказаний документ, у якому він побачив, що підпис від його імені зроблений не ним. Працівники Галицького РЦЗ порадили йому з`ясовувати свої претензії з цього приводу безпосередньо з ОСОБА_5 і по цій причині до сьогоднішнього дня у його трудовій книжці немає запису про його звільнення з роботи у підприємця.
Заявлений цивільний позов підтримує частково, просить стягнути з обвинуваченого заборговану заробітну плату, яка згідно наданих йому письмових розписок ОСОБА_5 та його сина становила на 01.04.2013 року 1255 Євро та 7997 грн., а також 3500 грн. - заборгована зарплата за травень 2013 року. Стягнення коштів просив провести в національній валюті з розрахунку по середньому курсу Євро, що діє на сьогоднішній день в Україні.
Оскільки, обвинувачений у судовому засіданні вину визнав та дав суду показання, аналогічні пред`явленому обвинуваченню, які відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються, за згодою всіх учасників судового розгляду і у відповідності з ч. 3 ст. 349 КПК України суд обмежив обсяг досліджуваних доказів по даній кримінальній справі, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням цивільного позову, сумнівів у добровільності та істинності позиції обвинуваченого у суду немає.
За наведених вище обставин суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки він вчинив грубе порушення законодавства про працю, а також вчинив службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
За місцем проживання ОСОБА_5 характеризується позитивно.
ОСОБА_5 є фізичною особою-підприємцем, через що суд вважає, що при призначенні покарання за ст. 366 ч.1 КК України слід застосувати ст. 69 КК України та не призначати обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посди чи займатися певною діяльністю.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір такої шкоди, керуючись вимогами розумності і справедливості суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача в зв`язку з тим, що фактично з 2005 року він не отримував заробітної плати, на сьогоднішній день з вини ОСОБА_5 він не може влаштуватись на роботу, ступеня вини та наміру, з яким діяв відповідач.
З обвинуваченого ОСОБА_5 підлягають стягненню в доход держави 393 грн. 12 коп. витрат за проведення почеркознавчої експертизи.
Керуючись ст.ст. 368,373,374 КПК України, суд,-
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 366 КК України і призначити йому покарання:
· за ч. 1 ст. 72 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.);
· за ч. 1 ст. 366 КК України у виді штрафу в розмірі 150 (сто п`ятдесять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (2550 грн.) із застосуванням ст. 69 КК України - без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Відповідно до ст. 70 КК України ОСОБА_5 визначити покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і визначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 150 (сто п`ятдесять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (2550 грн.) із застосуванням ст. 69 КК України - без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Запобіжний захід відносно засудженого ОСОБА_5 до вступлення вироку у законну силу залишити особисте зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_5 в доход держави 393 грн. 12 коп. витрат за проведення почеркознавчої експертизи.
Цивільний позов задовольнити частково.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 30 діб з моменту проголошення через Галицький районний суд.

Головуючий суддя:ОСОБА_1