Ухвала іменем україни 03 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_7.

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001732 від 07 жовтня 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Гопчиці Погребищенського району Вінницької області, проживаючого АДРЕСА_1 у

смт Вороновиці Вінницького району Вінницької області, раніше неодноразово судимого, - останнього разу за вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 13 червня 2002 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, яке є його власністю,

за ч. 3 ст. 185 КК,

за участю

прокурора ОСОБА_8.,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_2 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи своє прохання, прокурор вказує на те, що місцевий суд безпідставно не застосував до ОСОБА_2 положення ст. 69-1 КК. Крім того, на думку прокурора, звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК є невиправдано м'яким.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від

12 грудня 2013 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

3 роки та з покладенням на нього обов'язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня

2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винними та засуджено те, що він 05 жовтня 2013 року приблизно о 19.00 год. проник до приміщення сараю по АДРЕСА_2 у смт Вороновиці Вінницької області, звідки таємно викрав належне ОСОБА_3 майно на загальну суму 640 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Події злочину, доведеності винуватості засудженого в його вчиненні, кримінально-правової оцінки діяння за ч. 3 ст. 185 КК, відповідно до вимог

ч. 2 ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Доводи прокурора про те, що місцевий суд безпідставно не застосував до засудженого ОСОБА_2 положення ст. 69-1 КК є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 69-1 КК, за наявності обставин, що пом'якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На думку колегії суддів, визначаючи вид та розмір покарання, місцевий суд всупереч вищевказаним вимогам достатньою мірою не врахував усіх обставин кримінального провадження, зокрема те, що ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, а також наявність пом'якшуючих обставин - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку та відсутність обставин, що його обтяжують й безпідставно не застосував до ОСОБА_2 положення ст. 69-1 КК.

Крім того, апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вказані порушення своєї уваги не звернув.

У зв'язку з наведеним колегія суддів, вважає за необхідне пом'якшити засудженому ОСОБА_2 строк призначеного покарання, застосувавши до останнього положення ст. 69-1 КК.

Згідно з вимогами ст. 75 КК в разі, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_2 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов'язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього ж Кодексу, яке належним чином обґрунтував.

Наведені в касаційній скарзі доводи прокурора щодо неможливості виправлення засудженого без відбування покарання не є достатніми для визнання неправильним застосування ст. 75 КК.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 434, 436, 438 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 березня

2014 року щодо ОСОБА_2 змінити.

Вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 3 ст.185 КК із застосуванням ст. 69-1 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

3 роки та з покладенням на нього обов'язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

В решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6