Номер провадження: 11/785/54/15
Номер справи місцевого суду: 1-48/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисника - адвоката ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями обвинуваченого ОСОБА_7 , громадського захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2012 року, -

встановила:
цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ізмаїла Одеської області, громадянин України, з вищою освітою, неодружений, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком на 8 (вісім) років. Під вартою знаходиться з 10 листопада 2009 року. Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати у сумі 405 грн. 64 коп.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 засуджений за умисне вбивство ОСОБА_10 , вчинене ним 31 жовтня 2009 року на ґрунті сварки, що виникла між ними під час вживання спиртних напоїв, шляхом нанесення ОСОБА_10 трьох ударів кухонним ножем.

В апеляції обвинувачений ОСОБА_7 стверджує, що вирок суду є необґрунтований, в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів його вини в інкримінованому йому злочині, приводить відповідні доводи і просить скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок, яким його виправдати.

Захисник засудженого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 також стверджує в апеляції, що вирок не обґрунтований, що докази вини ОСОБА_7 відсутні, і просить скасувати вирок, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування.

Захисник ОСОБА_9 в апеляції вказує, що висновки суду викладені у вироку суду першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам справи, в зв`язку з чим вирок суду, на його думку підлягає скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд.

Заслухавши захисника ОСОБА_6 і засудженого ОСОБА_7 , які частково підтримали апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 , повністю підтримали доводи апеляцій засудженого та його захисника ОСОБА_8 , просили скасувати вирок і направити справу на додаткове розслідування; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляцій ОСОБА_7 та його захисника - ОСОБА_8 про необхідність скасування вироку суду з направленням справи прокурору для організації додаткового розслідування, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_9 та висловився про необхідність скасування вироку суду з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції; вивчивши матеріали кримінальної справи; перевіривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово засудженому; апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_9 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Положення ст. 365 КПК України (в ред.1960р.) передбачають, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності та обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 367 КПК України (в ред.1960р.) підставою для скасування вироку є: 1) однобічність або неповнота дізнання, попереднього та судового слідства; 2) невідповідність висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам справи; 3) істотні порушення кримінально-процесуального закону; 4) неправильне застосування закону.

Згідно ч. 2 ст. 374 КПК України (в ред.1960р.), апеляційний суд скасовує вирок і повертає справу на новий судовий розгляд, коли під час розгляду в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку.

Як встановлено колегією суддів, в ході судового слідства по даній справі були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, які перешкоджали суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, встановити по ньому об`єктивну істину, забезпечити права і законні інтереси учасників процесу та прийняти законне, обґрунтоване і справедливе процесуальне рішення у справі, а висновки суду викладених у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст.ст. 323, 334 КПК України (в ред.1960р.) і роз`яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року, обвинувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. При цьому суд повинен піддати аналізу всі зібрані по справі доказів, тобто всі фактичні дані, що містяться в показаннях підсудних, потерпілих, свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, що підтверджують або спростовують обвинувачення. Ухвалення одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Порушення вимог ст.ст. 332-335 КПК України (в ред.1960р.), допущені при складанні вироку, відповідно до положень ст. 367 КПК України (в ред.1960р.), є підставою для скасування вироку.

З урахуванням даних вимог кримінально-процесуального закону України, суд, приймаючи рішення про визнання підсудного винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, повинен не тільки викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а й обставини, які визначають ступінь винності підсудного, докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

В ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що, при розгляді даної кримінальної справи і постановленні вироку, суд першої інстанції не виконав зазначених вимог кримінально-процесуального закону.

Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 334 КПК України (в ред.1960р.), відповідно до яких мотивувальна частина вироку повинна складатися з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину, форми вини і мотивів злочину, доказів, на яких суд засновує висновок суду про винність кожного з підсудних, з вказівками мотивів, чому суд відкидає інші докази.

Відповідно до положень, які містяться в роз`ясненнях п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України (в ред.1960р.). Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що районний суд в порушення вимог ст.67 КПК України (в ред.1960р.) оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не подав у вироку переконаних мотивів, з яких він відкинув доводи обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисників про невинність обвинуваченого.

У частині 3 статті 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 64-66 КПК України (в ред.1960р.) прокурор, слідчий зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , на досудовому та судовому слідстві, не визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, стверджуючи при цьому, що справа була сфальсифікована працівниками міліції, які, з метою отримання від нього явки з повинною і первинних свідчень, застосовували щодо нього фізичне та психологічне насильство.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що 02 червня 2011 року, під час судового розгляду, судом була винесена постанова щодо перевірки обставин затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , обставин перебування їх в райвідділі міліції, психологічного та фізичного тиску на них, про стверджував обвинувачений, а також проведення оперативно-слідчий дій направлених на встановлення місцезнаходження знаряддя вбивства ножа. Вказана постанова суду виконана не була, в чому полягає неповнота судового слідства.

Колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_7 про недозволені методи ведення досудового слідства заслуговують на увагу.

В процесі нового судового розгляду суду першої інстанції, з урахуванням положень п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 25.03.1988 року необхідно перевірити обґрунтованість заяв підсудного ОСОБА_7 про недозволені методи досудового слідства та інші порушення закону, які потягли, за його твердженням, дачу ним неправдивих свідчень на стадії досудового розслідування.
Статтею 29 Конституції України передбачено право кожної людини на свободу та особисту недоторканність та зазначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше ніж за мотивованим рішенням суду та тільки з підстав, та в порядку, встановленому законом.
Зазначені гарантії права на свободу та особисту недоторканність, передбачені ст.29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року», Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельській проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) і по справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального боргу держави відповідно до статті 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані районним судом, що необхідно усунути в процесі нового судового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, в процесі нового судового розгляду справи, районному суду необхідно перевірити заяви підсудного ОСОБА_7 про недозволені методи слідства, незаконне затримання та утримання в райвідділі міліції без дозволу суду, та інші порушення закону, які за його ствердженнями спричинили дачу ним неправдивих показань, в який він визнавав свою вину в інкримінованому йому злочині.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, які виключали можливість постановлення у даній справі обґрунтованого вироку. Ці порушення є суттєвими, їх неможливо усунути в процесі апеляційного провадження, але вони можуть бути усунуті при повторному розгляді справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що під час судового розгляду було порушено право ОСОБА_7 на захист.

З урахуванням положень ст. 9 Конституції України, право обвинуваченого на вільний вибір захисника гарантоване п. «с» ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, прийнятої 11 квітня 1950 року Радою Європи, ратифікованої Законом України №475/97ВР від 17 липня 1997 року, та передбачає, що кожен має право «захищати себе особисто чи використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або якщо він не має достатніх коштів для оплати правової допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, якщо цього вимагають інтереси правосуддя». Разом з цим, районний суд без урахування наведеного, в супереч положенням ст. 59 Конституції України та вимогам ст. 46 КПК України (в ред.1960р.), фактично не розглянув заяву підсудного ОСОБА_7 про відмову від захисника та заміну захисника (т.2, а.с.211-215; т.4, а.с.127).

Більш того, не розглянувши по суті заяву підсудного ОСОБА_7 про відмову від захисника, районний суд, в судовому засіданні 13.12.2010 року, за власною ініціативою, всупереч вимогам ст.ст. 46, 47 КПК України (в ред.1960р.), без прийняття процесуального рішення, залучив та фактично допустив до участі в справі громадянина ОСОБА_12 , який, в супереч вимогам ст. 44 КПК України (в ред.1960р.), не надавши суду повноважень на захист підсудного, приймав в якості захисника участь в судових засіданнях 13 та 21 грудня 2010 року, 31.01.2011 року, 01.02.2011 року, 21.02.2011 року, 03.03.2011 року, в яких суд досліджував докази, в тому числі допитував підсудного (т.2, а.с.221; т.4, а.с.127-130).

Таким чином, ігнорування судом першої інстанції положень Глави 3 Розділу I КПК України (в ред.1960р.), свідчить про невиконання судом положень кримінально-процесуального законодавства України, які регламентують загальні засади кримінального судочинства.

Аналіз матеріалів кримінальної справи та змісту мотивувальної частини вироку суду вказує на те, що доводи засудженого ОСОБА_7 про його невинність, за результатами судового розгляду, повністю не спростовані. При цьому, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити всі доводі ОСОБА_7 , оскільки диск зі звукозаписом судового процесу пошкоджений, що вказує на невиконання районним судом вимог ст. 87-1 КПК України (в ред. 1960р.), на що також було звернуто увагу касаційною інстанцією при скасуванні ухвали апеляційного суду від 18 лютого 2014 року.

Посилання районного суду, як на доказ винності ОСОБА_7 на покази свідка ОСОБА_11 , на думку апеляційного суду, є непереконливими оскільки, в супереч вимогам ст. 323 КПК України (в ред.1960р.), ці показання наведені у вироку вибірково, без ретельної їх перевірки іншими доказами, без урахування та оцінки всіх показань свідка, даних ним на досудовому слідстві, які є суперечливими та непослідовними. Крім того, районним судом не враховано, що показання свідка ОСОБА_11 спростовуються показаннями свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та протоколом огляду місця події, а тому суду необхідно було усунути вказані суперечності шляхом більш ретельних допитів свідків та призначенням, після цього, у разі необхідності, додаткових експертиз, з послідуючою оцінкою отриманих даних.

Судом, незважаючи на клопотання сторони захисту, не була перевірена наявність у свідка ОСОБА_11 психічного захворювання на час досліджуваних судом подій, та шляхом допиту медичних спеціалістів, не перевірена можливість адекватно та об`єктивно сприймати свідком досліджувані судом події, в чому полягає неповнота судового розгляду, а тому висновок суду про допустимість і достовірність, як доказу, показань свідка ОСОБА_11 є передчасним.

Крім того, районним судом не перевірені обставини затримання свідка ОСОБА_11 за підозрою у вбивстві ОСОБА_10 , його перебування у Ізмаїльському райвідділі міліції разом з громадянином ОСОБА_15 , який, відповідно до матеріалів кримінальної справи, також в той же період затримувався в якості підозрюваного у вбивстві ОСОБА_10 . Районний суд не дав оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо прийнятого рішення відносно вказаної особи та не перевірив цих обставин, що також свідчить про неповноту судового слідства. Вказані обставини, дають апеляційному суду обґрунтовані підстави поставити під сумнів категоричний висновок суду першої інстанції про доведеність обвинувачення ОСОБА_7 на підставі тих доказів, які наведені у вироку суду, та такий висновок районного суду, на думку колегії суддів, є передчасним.

З урахуванням наведеного, під час нового судового розгляду, суду необхідно в порядку ст. 315-1 КПК України (в ред.1960р.), шляхом надання судового доручення прокурору перевірити наведені вище обставини затримання ОСОБА_11 , його хвороби, обставин та причин дачі слідству непослідовних та суперечливих свідчень, обставин затримання ОСОБА_15 за підозрою у вбивстві ОСОБА_10 , перевірки його причетності до скоєння злочину та прийнятого процесуального рішення відносно нього.

Після виконання судового доручення, районному суду необхідно допитати в якості свідка ОСОБА_15 по обставинам його затримання за підозрою у вбивстві ОСОБА_10 , його перебування в Ізмаїльському РВ ГУВМСУ в Одеській області, обставин вбивства ОСОБА_10 , на які посилався йому ОСОБА_11 під час перебування в райвідділку міліції, після чого, в сукупності з іншими доказами по справі, дати свідченням вказаної особи належну правову оцінку.

З урахуванням наявності суперечливих показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 щодо обставин виявлення та огляду трупу ОСОБА_10 , після ретельного допиту вказаних свідків, суду необхідно розглянути питання щодо необхідності проведення трасологічної експертизи наявності слідів крові потерпілого на стіні кімнати в якій він був знайдений та механізму їх утворення, а також вирішити питання щодо необхідності проведення повторної судово-медичної експертизи, з урахуванням положення трупу на час його виявлення.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції допустив таку неповноту та неправильність судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушив вимоги кримінально-процесуального закону, які відповідно до вимог ст.ст. 367, 368, 369 КПК України (в ред.1960р.), є підставами для скасування вироку суду.

За таких обставин, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга захисника - адвоката ОСОБА_9 підлягає задоволенню, вирок районного суду підлягає скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового судового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, ретельно перевірити обставини зазначені в ухвалі апеляційного суду, проаналізувати зібрані по справі докази в їх сукупності, перевіривши їх на достовірність і допустимість, дати їм належну правову оцінку, і залежно від встановленого, прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Вирішуючи питання щодо міри запобіжного заходу відносно підсудного ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Апеляційний суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але з урахуванням скасування вироку з призначенням нового судового розгляду та тяжкості можливого покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини та визнання його винуватим за рішенням суду, у вчиненні інкримінованого йому злочину, який є особливо тяжким та об`єктом якого є життя людини, апеляційний суд, з урахуванням положень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини, приходить до висновку про наявність по даній справі, на даному етапі розгляду справи, реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, а тому вважає за можливе та необхідне залишити раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, без змін.

Керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 367, 374 КПК України (в ред.1960 року), п.п.11,15 Перехідних положень КПК України (в ред.2012г.), колегія суддів апеляційного суду, -

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково, апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2012 року, яким ОСОБА_7 , засуджений за ч.1 ст.115 КК України до позбавлення волі строком на 8 (вісім) років

скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 , за ч.1 ст.115 КК України надіслати до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області на новий судовий розгляд, в іншому складі суду.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суді апеляційного суду
Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3