ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-1960кМ14 У х в а л а
22 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_22.,
суддів - ОСОБА_23, ОСОБА_24.,
при секретарі судового засідання - ОСОБА_25., з участю прокурора - ОСОБА_26., засудженого - ОСОБА_1, його захисника - адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 1960км14 за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_1 та касаційною скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_3 на вирок Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 березня 2013 року та на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 10 грудня 2013 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 березня 2013 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Лофіцьке Богучарського

району Воронезької області Російської

Федерації, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1,

громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,

засуджено:

· за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України - до покарання у виді довічного позбавлення волі;

· ч. 1 ст. 122 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Стягнено з ОСОБА_1:

на користь потерпілої ОСОБА_4 - 1 713 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн - моральної шкоди;

на користь потерпілого ОСОБА_5 - 2 820 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

14 жовтня 2012 року, близько 18 години, ОСОБА_1, перебуваючи в літній кухні за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_1, у стані алкогольного сп'яніння, в ході сварки з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ґрунті особистої неприязні, яка виникла раптово, умисно, з метою позбавлення життя двох осіб, наніс ОСОБА_7 та ОСОБА_6, кожному, не менш як по 10 ударів руками, ногами та дерев'яною палицею по голові й тулубу, тобто в область розташування життєво важливих органів. Внаслідок таких дій ОСОБА_1 потерпілим було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких вони померли на місці події.

З метою приховування слідів злочину засуджений 15 жовтня 2012 року, близько 2 години, вивіз трупи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до річки Біла, розташованої за земельною ділянкою його домоволодіння, кинув у воду та замаскував, де тіла знаходилися до їх виявлення місцевими жителями 5 грудня 2012 року.

Крім цього, 27 листопада 2012 року, близько 22 години, ОСОБА_1, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2, у стані алкогольного сп'яніння, у ході сварки з ОСОБА_8 на ґрунті особистої неприязні, яка виникла раптово, умисно наніс потерпілому один удар кулаком у щелепу та не менш як два удари кулаками в обличчя і тулуб, чим заподіяв тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Луганської області від 10 грудня 2013 року вирок Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 березня 2013 щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, неповноту судового розгляду та недоведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, просить скасувати судові рішення, а кримінальне провадження закрити. В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду ґрунтуються переважно на визнавальних свідченнях ОСОБА_1, даних під час досудового розслідування внаслідок застосування недозволених методів слідства, та на показаннях свідка ОСОБА_9, яка також причетна до злочину, а тому зацікавлена у справі. Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону цей захисник посилається на вилучення речових доказів у ході обшуку домоволодіння ОСОБА_1, проведеного без участі засудженого та його захисника, хоча місцезнаходження таких речей ОСОБА_1 вказав у ході слідчого експерименту за його участю. На думку автора скарги, суди не дотрималися вимог ст. 317 КПК України про ознайомлення обвинуваченого з матеріалами судового провадження, а суд апеляційної інстанції, крім цього, безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, досліджених судом першої інстанції не повністю та з порушеннями. Обрану засудженому міру покарання захисник вважає необґрунтовано суворою.

Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі наводить доводи і прохання, аналогічні викладеним у касаційній скарзі захисника. Крім цього, в доповненнях до своєї скарги засуджений, додаючи копії заяви-скарги на дії працівників міліції та заяви-зізнання ОСОБА_9, вказує, що вбивство ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вчинила інша особа - ОСОБА_10, а ОСОБА_9 у раніше даних свідченнях обмовила його внаслідок погроз і тиску з боку ОСОБА_10 та працівників міліції. ОСОБА_1 зазначає, що підписи від його імені у протоколах процесуальних дій, проведених за його участю, йому не належать, а обвинувальний акт не затверджений прокурором.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_2, які касаційні скарги підтримали і просили їх задовольнити, а захисник, окрім того, висловив міркування щодо необхідності скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в зв'язку з неповнотою судового розгляду, з'ясувавши думку прокурора, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин умисного заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК України в касаційних скаргах не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. 410 КПК України, щодо неповноти судового розгляду, які по суті оскаржуються засудженим і захисником.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він постановлений з дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Твердження засудженого та його захисника про недоведеність участі ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Перевіряючи аналогічні доводи в ході судового розгляду, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував показання обвинуваченого про непричетність його до вбивства і перебування в день його вчинення в іншому населеному пункті та дійшов правильних висновків, що умисне позбавлення життя ОСОБА_7 і ОСОБА_6 вчинене ОСОБА_1 за наведених в обвинуваченні обставин.

Мотивуючи свої висновки, суд послався на послідовні показання свідка ОСОБА_9, у тому числі в ході слідчого експерименту, та неповнолітнього свідка ОСОБА_11, дані в присутності законного представника, педагога, лікаря і психолога, про те, що в ході сварки ОСОБА_1 наніс ОСОБА_7 і ОСОБА_6 численні удари кулаками й палицею в різні частини тіла, а коли потерпілі перестали подавати ознаки життя, вивіз тіла за межі домоволодіння (т. 2, а. с. 115-120).

Показання свідків об'єктивно підтверджені даними, дослідженими у судовому засіданні: протоколами огляду місця події, протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_1, проведеного за участю захисника, у ході якого засуджений повідомив і продемонстрував на місці події весь обсяг і послідовність своїх дій, пов'язаних із позбавленням життя ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та приховуванням злочину; висновками експертиз № 92 від 5 грудня 2012 року, № 93 від 5 грудня 2012 року, № 92/1 від 18 грудня 2012 року, № 93/1 від 18 грудня 2012 року, у сукупності з поясненнями у судовому засіданні експерта ОСОБА_12, про виявлення при судово-медичному дослідженні трупів ОСОБА_7 і ОСОБА_6, в кожного, комплексної травми голови і грудної клітини, що супроводжувалася крововиливами під оболонки і в тканину головного мозку, численними двосторонніми переламами ребер, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв'язку з настанням смерті потерпілих та могла бути спричинені за обставин, вказаних під час слідчого експерименту ОСОБА_1; протоколами обшуку, пред'явлення речей для впізнання, висновками експертиз № 3 від 12 грудня 2012 року і № 4 від 12 грудня 2012 року, згідно яких на території домоволодіння ОСОБА_1 було виявлено та вилучено одяг і взуття потерпілих, а на вилучених у цьому ж домоволодінні фрагментах шпалер і дошки з підлоги виявлено сліди крові людини, які могли походити від ОСОБА_6 і ОСОБА_7, відповідно (т. 1, а. с. 51-54, 60-70, 82-83, 89-90, 225-228, 236-238, т. 2, а. с. 100-109, т. 3, а. с. 5-8, 23-26, 82-84, 90-92).

Протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_1 підписаний засудженим, його захисником, а також понятими, які жодних зауважень щодо порядку проведення процесуальної дії не висловлювали. Під час судового розгляду факт підпису засудженим такого протоколу стороною захисту не оспорювався.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які були понятими при проведенні слідчого експерименту, підтвердили самостійність і добровільність показань ОСОБА_1 у ході процесуальної дії та відповідність цієї дії фактичному перебігу, зафіксованому у відповідному протоколі.

Доводи засудженого про порушення встановленого законом порядку при виявленні і вилученні в його домоволодінні речей потерпілих не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Як встановлено судом на підставі протоколів процесуальних дій та показань у судовому засіданні як свідка слідчого ОСОБА_21, місцезнаходження на території його домоволодіння предметів одягу та взуття ОСОБА_7 і ОСОБА_6 засуджений вказав під час слідчого експерименту. Разом із тим, враховуючи, що відповідно до вимог статті 240 КПК України у ході слідчого експерименту не передбачено відшукування речей, відкривання приміщень або сховищ, що було необхідним у даному випадку, вказані речі були виявлені і вилучені наступного дня у ході обшуку домоволодіння на підставі ухвали слідчого судді. Перед початком обшуку копія відповідної ухвали згідно з вимогами ч. 3 ст. 236 КПК України була пред'явлена особі, яка проживала в житлі та була присутня на місці, - ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 236-237).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 236 КПК України, запрошення для участі в такій процесуальній дії підозрюваного та його захисника є правом, а не обов'язком слідчого, а тому проведення обшуку за відсутності вказаних осіб не є свідченням його незаконності.

Враховуючи викладене, дані протоколів слідчого експерименту за участю ОСОБА_1 та обшуку його домоволодіння обґрунтовано покладені в основу судових рішень як допустимі та достовірні докази.

Доводи сторони захисту про алібі ОСОБА_1, а саме перебуванням його у день вбивства в іншому населеному пункті, спростовано сукупністю наведених доказів, а також показаннями свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16, які бачили засудженого 14 жовтня 2012 року за місцем його проживання в смт Білокуракине, й даними досліджених у судовому засіданні протоколу тимчасового доступу до речей і документів та роздруківки телефонних з'єднань, наданої оператором мобільного зв'язку, про те, що з 14 по 15 жовтня 2012 року дзвінки з телефону ОСОБА_1 здійснювалися тільки на території смт Білокуракине Луганської області (т. 2, а. с. 165-194).

Твердження засудженого про самообмову під час досудового розслідування внаслідок застосування недозволених методів слідства були предметом перевірки суду першої інстанції і обґрунтовано спростовані у вироку.

Так, допитані в судовому засіданні, як свідки, працівники міліції ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 категорично заперечили застосування щодо ОСОБА_1 насильства або тиску та підтвердили, що показання в ході процесуальних дій він давав самостійно, добровільно, зі скаргами на стан здоров'я або на дії працівників міліції не звертався.

За скаргами ОСОБА_1 на дії працівників міліції прокуратурою Білокуракинського району Луганської області проведено перевірку, у результаті якої відповідні доводи не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим постановою слідчого прокуратури від 15 лютого 2013 року кримінальне провадження щодо службових осіб сектору карного розшуку Білокуракинського РВ УМВС України в Луганській області було закрито за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення (т. 3, а. с. 236-240).

Окрім наведеного, суд обґрунтував свої висновки показаннями свідків, які він, відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, безпосередньо сприймав у судовому засіданні, в сукупності і взаємозв'язку з даними досліджених згідно зі ст. ст. 90, 358 КПК України документів, у тому числі протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_1, дані якого повністю узгоджувалися з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами і жодних сумнівів у своїй достовірності не викликали.

Доводи засудженого з посиланням на заяви свідка ОСОБА_9 про вчинення вбивства іншою особою - ОСОБА_10, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається з матеріалів судового провадження, у ході судового розгляду ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_9, яка давала показання як свідок під присягою, відповідних обставин не повідомляли, а вказали про них лише на стадії касаційного оскарження судових рішень, більш як через півтора роки після події. Водночас, у судовому засіданні ОСОБА_1, не визнаючи вину у пред'явленому обвинуваченні і користуючись своїм правом на захист, давав інші свідчення, намагаючись перекласти винуватість у вбивстві на ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_11, що свідчило про нещирість засудженого та бажання уникнути відповідальності за фактично вчинене.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що у заяві-зізнанні ОСОБА_9 вказує, ніби ОСОБА_10 перерізав ОСОБА_7 горло ножем, проте такий спосіб вбивства суперечить покладеним в основу судових рішень висновкам експертиз, згідно з якими при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_7 колото-різаних поранень виявлено не було.

Всупереч доводам касаційної скарги ОСОБА_1, складений слідчим обвинувальний акт затверджений прокурором відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Безпідставними є доводи засудженого і захисника про незабезпечення права ОСОБА_1 на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Перед зверненням до суду з обвинувальним актом ОСОБА_1 та його захиснику, відповідно до вимог ст. 290 КПК України, було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими вони ознайомилися у повному обсязі (т. 3, а. с. 253).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 317 КПК України після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання.

Як вбачається з матеріалів судового провадження після призначення судового розгляду обвинувачений ОСОБА_1 відповідних клопотань не заявляв.

Разом із тим, після ухвалення вироку ОСОБА_1, за його клопотанням, було надіслано копії матеріалів судового провадження, які досліджувалися під час судового розгляду, а також компакт-диск із технічним записом процесу, чим реалізовано його право, передбачене ч. 4 ст. 395 КПК України (т. 4, а. с. 204).

Доводи, викладені засудженим у доповненнях до касаційної скарги, щодо відсутності у матеріалах справи технічного запису судового процесу у суді першої інстанції є безпідставними. У матеріалах судового провадження міститься магнітний носій інформації, на якому, відповідно до вимог ст. 107 КПК України, такий запис зафіксовано у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляційними скаргами обвинуваченого і його захисника на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційних скарг про те, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження обставин, встановлених у кримінальному провадженні, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається з журналу судового засідання Апеляційного суду Луганської області від 10 грудня 2013 року, а також зі змісту технічного запису судового розгляду апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_3 ці особи, як і інші учасники кримінального провадження, з клопотаннями про повторне дослідження обставин, які судом першої інстанції досліджені неповно або з порушеннями, а також про дослідження нових доказів, до апеляційного суду не зверталися (т. 4, а. с. 239-240, 267, 283-285).

Враховуючи викладене, підстав вважати, що судом апеляційної інстанції не дотримано положення ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить.

В ході перевірки доводів касаційних скарг засудженого і його захисника знайшли своє підтвердження висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні умисного вбивства двох осіб та правильність кваліфікації, в зв'язку з цим, його дій за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Довічне позбавлення волі згідно з ч. 1 ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі належним чином обґрунтовано у вироку і відповідає наведеним вимогам кримінального закону.

Підстав для пом'якшення призначеного ОСОБА_1 покарання колегія суддів суду касаційної інстанції не знаходить.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого - судові рішення слід залишити без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_1 та касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення, а вирок Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 березня 2013 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Луганської області від 10 грудня 2013 року у кримінальному провадженніт щодо ОСОБА_1 - залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_22. ОСОБА_23 ОСОБА_24