Справа № 444/970/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/642/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2015 року, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого-судді : - ОСОБА_2

суддів : - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі : - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в його інтересах на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, -
з участю прокурора : - ОСОБА_8

захисника : - ОСОБА_7
обвинуваченого : - ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком :
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше неодноразово судимого, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, військовозобов`язаного, на обліку перебуває в Галицькому райвійськкоматі м. Львова, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахується з 12 години 00 хвилин 17 квітня 2015 року (т. 2 а.п. 97).

Запобіжний захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено на строк до двох місяців, дата закінчення дії запобіжного заходу - 24 липня 2015 року.

По справі вирішено питання речових доказів.

За вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 19 вересня 2014 року близько 04 години ранку, за попередньою змовою в групі із ОСОБА_9 , маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, знаходячись на польовій дорозі, околиці міста Дубляни Жовківського району Львівської області, куди разом із потерпілим ОСОБА_10 приїхали належним ОСОБА_9 , автомобілем марки ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 , де умисно, з корисливих мотивів та з метою власного матеріального збагачення, погрожуючи насильством, небезпечним для життя та здоров`я, що виразилось у демонструванні зброї, зокрема ножа і супроводжувалось словесними погрозами його застосування, заволоділи майном потерпілого ОСОБА_10 , а саме: портативним комп`ютером марки "Ассеr", вартістю 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, із блоком живлення вартістю 800 (вісімсот) гривень, грошима в сумі 1100 (одна тисяча сто) доларів США (в еквіваленті - 14767.526 гривень) та 1090 (одна тисяча дев`яносто) гривень, мобільним телефоном марки "Сіменс С-55", ІМЕІ НОМЕР_2 вартістю 120 (сто двадцять) гривень, із сім карткою "Київстар", НОМЕР_3 , вартістю 20 (двадцять) гривень та карткою для виплат "Приватбанк", на рахунку якої знаходилися кошти в сумі 2623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні та зникли з місця події, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 , матеріальних збитків на загальну суму 19100,526 гривень.

Не погоджуючись з даним вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, пом`якшити покарання, призначивши більш м`яку міру покарання. Зазначає, що вину визнав повністю, щиро розкаявся, має на утриманні малолітню дитину, батька хворого цукровим діабетом який перебуває чого на стаціонарному лікуванні, однак суд цього не врахував при призначенні покарання.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Мотивує це тим, що вирок суду безпідставний, необґрунтований, не було враховано ряд пом`якшуючих покарання обставин, а саме те, що ОСОБА_6 особа молодого віку, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітнього сина, 12.09.2011 року. крім цього зазначає, що з матеріалів кримінального провадження та в ходів судового розгляду органом досудового розслідування не було виявлено і не вилучено, та н долучено до матеріалів кримінального провадження ножа або іншого схожого на ніж предмету, а також сумки і інших предметів із слідами порізів про які вказує потерпілий ОСОБА_10 , тому суд не з`ясувавши у повній мірі цих обставин помилково оцінив таку обставину як доказ вини ОСОБА_6 , що є лише припущенням, яке фактично не підтверджується іншими доказами. Тому в діях ОСОБА_6 фактично наявні ознаки злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, однак судом при ухваленні вироку дії ОСОБА_6 помилково неправильно кваліфіковано за ч.2 ст. 187 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який уточнив свої апеляційні вимоги та просив вирок суду щодо нього скасувати у зв`язку із неправильною кваліфікацією за ч.2 ст. 187 КК України, так як він ножа не застосовував, а вчинив простий грабіж, виступ захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, а також підтримав уточнені апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо кваліфікації його дій, виступ прокурора, яка заперечила апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_11 в його інтересах і просила вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, з ОСОБА_9 катались на автомобілі і ОСОБА_9 мав його підвезти додому. Їх зупинила жінка з дитиною і попросила підвезти. По дорозі в центрі вони зупинились, щоб дещо купити, побачили потерпілого, до нього підійшов ОСОБА_9 і почав говорити, тоді потерпілий пішов з ним в автомобіль. Разом поїхали в м. Дубляни. Коли машина зупинилась в полі, він не чув, хто сказав: "Виходи". З машини вийшов ОСОБА_9 і став лицем перед потерпілим. Він вийшов з автомобіля і став позаду потерпілого. Ножа в руках ОСОБА_9 він не бачив, бо стояв позаду потерпілого, однак якийсь предмет у руках ОСОБА_9 був. Погроз він не чув, але чув якісь крики. Він штовхнув потерпілого і той впав. ОСОБА_9 забрав сумку в потерпілого і передав йому. Після того він з ОСОБА_9 сіли в автомобіль і поїхали до м. Львова. ОСОБА_9 витягнув з сумки ноутбук, віддав йому 1000,00 гривень та телефон Сіменс. В центрі м. Львова вони зняли з карточки, належної потерпілому, 2600,00 гривень. Потім вони розійшлись. Події відбувались близько третьої години ночі, так як о п`ятій годині вони вже зняли гроші з карточки потерпілого з банкомату в центрі м. Львова. Вказав, що згідний відшкодувати збитки, однак він особисто це не може зробити. Попросив в потерпілого вибачення. Обвинувачення в частині погрози насильством, небезпечним для життя та здоров`я, що виразилось у демонструванні зброї, зокрема ножа та супроводжувалось словесними погрозами, не визнав. Також вказав, що попередньо не домовлявся з ОСОБА_9 про напад з метою заволодіння чужим майном.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що в день події після роботи він поїхав з друзями в центр, де у барі на вулиці І.Франка у Львові близько до початку вулиці Зеленої, випив пиво. З бару вийшов близько 11 год. вечора. Не встиг на останню маршрутку, тому підійшов до лавочок між оперним театром та економічним факультетом і присів. Це відбувалося в ніч з четверга на п`ятницю, якого дня він не пам`ятає, у вересні 2014 року. До нього підійшов наряд міліції і міліціонер спитав, чи в нього все в порядку, на що він сказав, що все добре. Він подивився на годинник, була 02 год. 48 хв., і за кілька хвилин до нього підійшли двоє, в тому числі і ОСОБА_6 . Вони спитали чого він сидить на лавочці. Він відповів, що спізнився на маршрутку. Вони з`ясували, що він живе у Дублянах і запропонували відвезти його додому, повідомивши, що в них порожній бак. Він спитався, чи вистачить 100 гривень, на що ті відповіли, що вистачить. Вони всі разом пішли до автомобіля, він сів на переднє пасажирське сидіння, ззаду на пасажирське сидіння сів ОСОБА_6 , також там перебувала невідома йому жінка з дитиною. Після того, як їхній автомобіль з`їхав з Київської траси та заїхав в м. Дубляни, він побачив, що його везуть не туди і сказав про це водієві. Водій сказав, що він знає дорогу. За деякий час вони виїхали у поле. Хтось сказав йому: "Виходь". Він вийшов, до нього спереду з автомобіля вийшов водій і сказав віддати сумку, на що він відповів, що не віддасть сумку. Водій, погрожуючи лезом ножа довжиною приблизно 8-10 см, витягнув з передніх кишень потерпілого грошові кошти та мобільний телефон. Ззаду до нього підійшов ОСОБА_6 , який витягнув з задніх кишень все, що там було. Після того він відчув поштовх в задню частину тіла, внаслідок чого він впав на копчик і відчув, що ззаду хтось відрізав лямку сумки, яку забрав. Потім вони сіли в автомобіль і почали від`їжджати, він намагався зупинити автомобіль, однак йому це не вдалося. Після цього він зателефонував у міліцію. Грошові кошти, які перебували на його картці, якою заволоділи ОСОБА_6 та водій автомобіля, були зняті близько 5 години ранку, після чого на рахунку залишилося 30 гривень. Вказав, що на картці було написано пін-код, окрім цього у водія автомобіля та ОСОБА_6 був його мобільний телефон, яким вони могли скористатися. Також пояснив, що 100 доларів, мобільний телефон та гривні у нього лежали в кишенях, а одну тисячу доларів він тримав у сумці. Підтвердив суму грошових коштів, зазначену у обвинувальному акті. Вказав, що комп`ютер мав індивідуальні ознаки, зокрема буква "і" була переклеєна скотчем, блок живлення також був переклеєний скетчем. Речі були повернуті йому слідчим, однак гроші не повернуті. Вся подія відбувалася близько однієї години.

Також, винуватість ОСОБА_6 у скоєному доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

- заявою повідомлення про злочин (т.2 а.п. 8);

- протоколом огляду місця події від 19.09.2014 року, (т.2 а.п. 9-10);

- протокол огляду предмета від 22.09.2014 року (т.2 а.п. 15);

- постановою про визнання речових доказів та долучення їх до кримінального провадження від 22.09.2014 року (т.2 а.п. 16);

- протоколами пред`явлення речей для впізнання від 24.09.2014 року (т.2 а.п. 25-27);

- висновком експерта № 9/384 від 07.11.2014 року (т.2 а.п. 36-39);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.10.2014 року з довідкою до нього (т.2 а.п. 47-51);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 17.10.2014 року (т.2 а.п. 52-54);

- довідка Державного ощадного банку України від 03.11.2014 року № 496 (т.2 а.п. 62);

- протоколом огляду предмета від 10.11.2014 року (т.2 а.п. 65);

- постановою про визнання речових доказів та прилучення їх до кримінального провадження від 10.11.2014 року (т.2 а.п. 66);

- рапортом о/у СКР РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_12 від 17.04.2015 року (т.2 а.п. 97);

- протоколом огляду від 17.04.2015 року з фототаблицею до нього (т.2 а.п. 98);

- постановою про визнання речових доказів та прилучення їх до кримінального провадження від 17.04.2015 року (т.2 а.п. 102);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 17.04.2015 року (т.2 а.п. 135-138);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 20.04.2015 року з фототаблицею до нього (т.2 а.п. 152-157).

У своїх апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 не погоджуються із кваліфікацією дій за ч.2 ст. 187 КК України, вказують на те, що ножа як ОСОБА_6 так і його товариш ОСОБА_9 не застосовував, і крім цього зазначають, що попереднього зговору між ними не було.

Обвинувачений ОСОБА_6 визнає грабіж вчинений щодо потерпілого ОСОБА_10 та вважає, що суд першої інстанції цього не врахував.

Однак такі доводи апелянтів колегія суддів визнає безпідставними, оскільки такі спростовуються матеріалами кримінального провадження, а також доказами, які наведені вище, зокрема потерпілий ОСОБА_10 в своїх показах ствердив, що у ОСОБА_9 в руках був ніж, лезо якого було 8-10 см. і цей ніж останній наставляв на нього.

Свої показання потерпілий ОСОБА_10 підтвердив під час проведення слідчого експерименту (а.с. 52-54).

Водночас апелянти зазначають у своїх апеляційних скаргах, що ні досудовим слідством, ні судом першої інстанції не було встановлено про попередню домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на вчинення розбійного нападу. Такі доводи апелянтів теж колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони діяли узгоджено, вивезли його на поле в районі м. Дублян, де пограбували його.

Таким чином встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, які зазначені у вироку суду правильно підтверджуються показами потерпілого ОСОБА_10 , які є логічними, послідовними і які останнім не змінювались в ході досудового розслідування та у судовому засіданні.

Щодо показань обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він попередньо не домовлявся з ОСОБА_9 про напад з метою заволодіння чужим майном, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно не взято до уваги, оскільки такі є намаганням останнього уникнути покарання.

Факт визнання обвинуваченим ОСОБА_6 вчинення грабежу, колегія суддів знаходить, що такий є для отримання останнім більш м`якого покарання.

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, оскільки судом першої інстанції повно, всебічно були досліджені всі обставини цього кримінального правопорушення і докази за їх сукупністю, теж судом першої інстанції правильно визнані допустимими.

В зв`язку з цим колегія суддів не знаходить підстав для перекваліфікації дій кримінального правопорушення, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 із ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, про що просив обвинувачений ОСОБА_6 .

Крім цього колегія суддів враховує ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2015 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , яка долучена до матеріалів провадження за клопотанням захисника ОСОБА_7 , якою скасований вирок Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року, та вважає, що зазначений вирок скасований не з підстав невірної кваліфікації за ч.2 ст. 187 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , а скасовано такий з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме порушення правил підсудності.

Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував його особу, що в нього на утриманні малолітня дитина, батько хворий цукровим діабетом, який перебуває на стаціонарному лікуванні, що він щиро розкаявся у вчиненому, співпрацював зі слідством, однак колегія суддів знаходить, що ці доводи апелянта є необґрунтовані, спростовані вироком суду, де суд першої інстанції зазначив, що вирішуючи питання про покарання обвинуваченого за вчинення даного кримінального правопорушення виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст.65 КК України взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, що згідно із ст.12 КК України такий є тяжким злочином, врахував наслідки та обставини вчиненого злочину (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності), особу винного - його вік, сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, посередню характеристику за місцем проживання, за наявності обставини, яка обтяжує покарання та відсутності обставин, які б пом`якшували покарання, та прийшов до вірного висновку про можливість виправлення обвинуваченого з обранням покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії, із конфіскацією майна. Така міра примусу на переконання суду є достатньою для виправлення обвинуваченого та для попередження вчинення ним нових злочинів.

Також, обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції врахував йому обтяжуючу вину обставину, як рецидив злочину, який не підтверджується на його думку процесуальними документами, однак колегія суддів вважає, що ці доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки згідно ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Так, з матеріалів кримінального провадження, а саме із довідки про судимість (а.с. 107) вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за умисні злочини.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок Жовківського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, є законним, обґрунтованим та постановлений відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для зміни вироку суду щодо обвинуваченого ОСОБА_6 на предмет пом`якшення покарання, та його скасування, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в його інтересах залишити без задоволення, а вирок Жовківського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а обвинуваченим в цей же строк з часу отримання копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4