ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу із доповненням до неї засудженого ОСОБА_1 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и в:

Указаним вироком місцевого суду визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Тбілісі Республіки Грузії, громадянина Грузії, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 2 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна.

Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 було змінено: із мотивувальної частини вироку виключено кваліфікуючу ознаку дій засудженого за ч. 2 ст. 149 КК України - вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, щодо кількох осіб.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 06 червня 2013 року, приїхавши у м. Тернопіль та поселившись в орендованій квартирі, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_2, близько 16:00 год., діючи за попередньою домовленістю, зустрівся та познайомився з ОСОБА_3, під час розмови з якою, дізнавшись про її скрутне матеріальне становище, збіг тяжких сімейних обставин, використовуючи уразливий стан потерпілої, шляхом переконання, обіцянкою організації та забезпечення за власні кошти поїздки за кордон для надання сексуальних послуг, завербував ОСОБА_3 для її виїзду за кордон у м. Бодрум Республіки Туреччина з метою надання сексуальних послуг за винагороду, на що потерпіла добровільно погодилася та домовилась про виїзд за кордон.

06 червня 2013 року близько 22:00 год. ОСОБА_1 за попередньою домовленістю, в тій же орендованій квартирі зустрівся та познайомився із ОСОБА_4 і дізнавшись про її скрутне матеріальне становище, збіг тяжких сімейних обставин і, використовуючи уразливий стан потерпілої, шляхом переконання, обіцянкою організації та забезпечення за власні кошти поїздки за кордон для надання сексуальних послуг, завербував її для виїзду за кордон в Республіку Туреччина для надання сексуальних послуг за винагороду, на що потерпіла добровільно погодилася та вони з обвинуваченим домовились, що вона поїде за кордон після виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

З метою доведення свого злочинного умислу до кінця 08 червня 2013 року близько 18:20 год. ОСОБА_1 оплатив проїзд ОСОБА_3 рейсовим автобусом «Тернопіль - Львів», виїхав разом із нею до м. Львова, де в Міжнародному аеропорту м. Львова за власні кошти придбав для потерпілої авіаквиток на рейс «Львів - Стамбул - Бодрум». При спробі перетину митного кордону в Міжнародному аеропорті м. Львова, ОСОБА_3 була затримана працівниками міліції, а ОСОБА_1 - при спробі покинути аеропорт.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 указує на незаконність судових рішень щодо нього і зазначає вимогу про їх скасування та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Надаючи свій аналіз доказам та фактично зазначаючи про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, неповноту та однобічність досудового розслідування та судового розгляду, стверджує про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України. Посилається на формальний розгляд провадження судом апеляційної інстанції та порушення цим судом норм кримінального процесуального закону, яке полягало в не проведенні судового слідства. Вважає, що виключення судом апеляційної інстанції кваліфікуючої ознаки - «вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, щодо кількох осіб» було підставою для пом'якшення призначеного йому покарання, що апеляційним судом зроблено не було.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Неповнота та однобічність досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, про які йдеться у касаційній скарзі, відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.

Із копії вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що суд при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, дослідив всі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.

Окрім того, як видно із ухвали суду апеляційної інстанції, судом також було перевірено та визнане безпідставним твердження сторони захисту про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який він був засуджений, є недоведеною, оскільки це не відповідає фактичним обставинам провадження, встановлених судом.

Окрім того, зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції видно, що твердження ОСОБА_1 та його захисника про порушення вимог кримінального процесуального закону аналогічні тим, які висловлювались в суді апеляційної інстанції і були ретельно перевірені, а висновки суду про голослівність цих доводів сторони захисту належним чином обґрунтовані.

Твердження ОСОБА_1 про необхідність пом'якшення призначеного йому покарання за ч. 2 ст. 149 КК України з огляду на зміну вироку судом апеляційної інстанції та виключення такої кваліфікуючої ознаки, як «вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, щодо кількох осіб» є таким, що не ґрунтується на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як правильно зазначив у своєму рішенні суд апеляційної інстанції, виключення з вироку місцевого суду вказаної кваліфікуючої ознаки не тягне за собою зміни кваліфікації дій ОСОБА_1, оскільки в його діях є ознаки повторності, що охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 149 КК України, а тому немає підстав для пом'якшення призначеного засудженому покарання.

Інших обставин, які могли б бути підставою для пом'якшення призначеного ОСОБА_1 покарання у касаційній скарзі не наведено.

Висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7