Справа № 11-а-1749 Категорія: ст. 187 ч.2 КК
у першій інстанції: Захарова А.С.
Доповідач: Шальнєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4
вересня 2007 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого
судді: БританчукаВ.В.

суддів: Шальнєвої
Т.П., Кравченка СІ.

за
участю прокурора: Мінакової
Г.О.

засудженого: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві
кримінальну справу за апеляцією та доповненням до неї засудженого ОСОБА_1 на
вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 27.04.2007 року, яким:

ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Одеської області
Біляєвського району, громадянина України, непрацюючого, проживаючого в
АДРЕСА_1,раніше судимого:

21.09.1999 року Біляєвським районним судом Одеської області за ст.141 ч.2
КК України (редакція 1960 року) на 2 роки позбавлення волі з відстрочкою
виконання вироку на 1 рік;

26.02.2001 року Біляєвським районним судом Одеської області (з урахуванням
ухвали Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2001 року) за ст. 142 ч.3
КК України (редакція 1960 року), ст.ст. 185 ч.3, 185 ч.2, 304 КК України на 6
років 6 місяців позбавлення волі.

10.02.2006
року звільненого умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 7 днів на підставі
постанови Ширяївського районного суду Одеської області.

засуджено:

за ст. 187
ч.2 КК України на 7 років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Згідно ст. 71 КК України до покарання призначеного ОСОБА_1. даним вироком
частково приєднано невідбуте їм покарання за вироком Біляєвського районного
суду Одеської області (з урахуванням ухвали Апеляційного суду Одеської області
від 30.10.2001 року) від 26.02.2001 року, і остаточно за сукупністю вироків
визначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією
всього майна, що є власністю засудженого.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_1. визнаний винним в тому, що будучи
особою, яка раніше вчинила розбій з метою заволодіння чужим майном, 27.12.2006
року біля 10 год. 00 хв.,
знаходячись на Північній платформі №2 залізничного вокзалу станції
Київ-Пасажирський, що в Солом'янському районі в м. Києві, застосовуючи
насильство, що є небезпечним для життя та здоров'я потерпілої ОСОБА_2. та з
погрозою застосування такого насильство, вчинив напад на останню та заволодів
майном потерпілої на загальну суму 1400 грн., після чого з місця вчинення
злочину з викраденим

і ЗНИК.

В апеляції та доповненні до неї засуджений ОСОБА_1. просить вирок суду
першої інстанції відносно нього скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд, зазначаючи при цьому, що судове слідство проведено з порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.

Крім того, засуджений посилається на те, що під час судового слідства було
порушено його право на захист.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_1,
який просив задовольнити його апеляцію, пояснення прокурора, який заперечував
проти задоволення апеляції засудженого, а вирок суду першої інстанції вважав
законним, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово засудженого,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів
вважає, що апеляція засудженого ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Винність засудженого ОСОБА_1 у вчинені розбою при обставинах, викладених у
вироку, матеріалами справи доведена.

Вона підтверджується дослідженими в судовому засіданні показаннями
потерпілої ОСОБА_2., даними протоколу очної ставки між засудженим та потерпілою
від 27.12.2006 року (а.с. 31), протоколу огляду місця події від °7.12.2006
року, згідно якого на мосту біля 1-ої Північної платформи вокзалу на

ст.
Київ-Пасажирський було виявлено дві золоті каблучки та золоту сережку, які
належать потерпілій ОСОБА_2, і які викинув після вчинення злочину ОСОБА_1.
(а.с. 10), протоколу огляду від 27.12.2006 року (а.с. 14, 42, 34-35),
відтворення обстановки і обставин події від 12.01.2007 року (а.с. 51), та
іншими доказами на які суд послався у вироку.

Так, згідно показанням потерпілої ОСОБА_2., даними під
час досудового слідства, саме засуджений ОСОБА_1. вчинив відносно неї розбійний
напад при обставинах, викладених у вироку.

Суд правильно поклав в основу вироку такі показання
потерпілої ОСОБА_2., оскільки вони були послідовні, логічні та переконливі
протягом усього слідства, не мають ніяких протиріч і узгоджуються з іншими
доказами по справі, зокрема, з показами свідка ОСОБА_3., який підтвердив, що, коли він разом з іншим чоловіком
затримав засудженого ОСОБА_1., підбігла потерпіла ОСОБА_2. і забрала з рук
засудженого свій мобільний телефон, та з'ясовувала, де знаходиться інше
викрадене в неї майно (а.с. 19); даними, що містяться у протоколі очної ставки
(а.с. 31), та іншими доказами.

Будь-яких підстав сумніватися в правильності вказаних висновків суду першої
інстанції в апеляції та її доповнені не наведено.

У свою чергу, як правильно зазначив суд у вироку,
показання засудженого ОСОБА_1, в яких він не визнає свою вину у розбійному
нападі, є недостовірними та направлені на те, щоб уникнути від кримінальної
відповідальності.

Твердження ОСОБА_1. під час розгляду справи щодо нього в
суді, а також доводи його апеляції та доповнення до неї про те, що він не
здійснював розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_2., є безпідставними. Як
вбачається із справи, ці твердження ґрунтуються виключно на показаннях самого
засудженого ОСОБА_1. та спростовуються наведеними у справі доказами.

Виходячи з цих та інших наведених у вироку доказів, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні злочинних дій
зазначених у вироку.

Доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що під час судового слідства були
порушені його права на захист є безпідставними і спростовуються матеріалами
справи. Так, засудженим ОСОБА_1. до суду була подана заява від 22.07.2007 року,
в якій він просив справу слухати без участі захисника, оскільки свій захист
бажає здійснювати самостійно (а.с. 113). Крім того, згідно протоколу судового
засідання від 22.02.2007 року, засуджений ОСОБА_1. заявив клопотання про те,
щоб справа відносно нього слухалась без захисника, так як захист своїх
інтересів він бере на себе (а.с. 145)

Будь - які заяви засудженого
ОСОБА_1 щодо призначення йому громадського захисника в матеріалах справи
відсутні.

Посилання засудженого ОСОБА_1 на те, що судом було
порушено норми ст.54 п. 2-1 КПК України, слід також визнати необгрунтованими і
такими, що не відповідають дійсності. Так, згідно постанови Соломянського
районного суду м. Києва від 29.12.2006 року, питання про обрання ОСОБА_1.
запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вирішувалось суддею Педенко A.M., а не Захаровою
А.С., як про це твердить засуджений (а.с. 30).

Твердження засудженого ОСОБА_1 у скарзі про те, що суд, не допитавши
потерпілу ОСОБА_2. та свідків ОСОБА_3.,
ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6, порушив процесуальний закон, також є безпідставними.
Потерпіла ОСОБА_2. та вищезазначені свідки дійсно не допитувалась в судовому
засіданні, проте, пославшись на їх показання у вироку, суд закону не порушив.
Із справи (а.с. 127, 147, 152-154) вбачається, що ці особи в судове засідання
не з'явились з поважних причин. Не маючи можливості безпосередньо їх допитати,
суд у відповідності з вимогами ст. 306 КПК України оголосив їх показання, які
вони давали на слідстві, і у вироку дав їм оцінку у сукупності з іншими
доказами.

Посилання засудженого ОСОБА_1 на те, що під час судового розгляду справи
суд порушив вимоги кримінально-процесуального закону, а саме ст. 318 КПК
України, тобто, після закінчення судового слідства не перейшов до судових
дебатів, не заслуговують на увагу і спростовуються матеріалами справи. Так,
згідно протоколу судового засідання, суд закінчив судове слідство та перейшов
до судових дебатів, де, зокрема, і засудженому ОСОБА_1 було надано його право
виступити у судових дебатах, чим він і скористався (а.с. 155 - на зворотній
стороні - 156).

Будь-яких інших порушень норм кримінально - процесуального закону, які б
тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не знаходить.

Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_1 за ст. 187 ч.2 КК України є
правильною.

Міра покарання
засудженому ОСОБА_1. призначена з

дотриманням
вимог ст. 65
КК України, за
своїм видом та розміром є

справедливою, відповідає
тяжкості вчиненого і
особі засудженого, є

необхідною для
його виправлення та перевиховання.

При призначенні покарання засудженому суд першої інстанції обґрунтовано
врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини справи, особу
винного, який раніше судимий, вчинив злочин в період умовно-дострокового
звільнення, характеризується за місцем проживання позитивно, відсутність
обставин, що обтяжують або пом'якшують покарання.

Обґрунтовано суд першої інстанції на підставі ст. 71 КК
України за сукупністю вироків до покарання, призначеного ОСОБА_1. за даним
вироком частково приєднав невідбуте покарання за попереднім вироком
Біляєвського районного суду Одеської області (з урахуванням ухвали Апеляційного
суду Одеської області від 30.10.2001 року) від 26.02.2001 року, оскільки цей
злочин ОСОБА_1. вчинив під час іспитового строку за попереднім вироком

З урахуванням всіх цих обставин і даних про особу засудженого, суд
обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправлення засудженого в
умовах ізоляції від суспільства.

Підстав для
зміни або скасування вироку колегія суддів не знаходить.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок
Солом'янського районного суду м. Києва від 27.04.2007 року щодо ОСОБА_1 - без
змін.