АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/814/15-к Номер провадження 11-кп/786/455/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.187 О.Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Полтавського району ОСОБА_6 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року по кримінальному провадженню № 0000030 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, з неповною середньою освітою, учня вечірньої школи № 1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Макухівка Полтавського району, з середньою освітою, учня Держаного навчального закладу «Полтавського вищого міжнародного професійного училища ім. Героя Радянського Союзу ОСОБА_9 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Степне, Полтавського району, з неповною середньою освітою, учня вечірньої школи № 1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187 КК України, -

з участю: прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника неповнолітнього ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_14 ,-

в с т а н о в и л а :
Старший прокурор прокуратури Полтавського району ОСОБА_6 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій прохає вирок Полтавського районного суду від 27 квітня 2015 року стосовно неповнолітнього ОСОБА_7 скасувати в частині призначення йому покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187 КК України та засудити, з урахуванням вимог ст. 69 КК України, до 5 років позбавлення волі.

В іншій частині прохає залишити вирок без змін.

Не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, покликається на те, що призначаючи покарання обвинуваченому місцевий суд не дав належної оцінки особі обвинуваченого, не взяв до уваги його негативну характеристику з місця навчання.

Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів стосовно людей похилого віку з метою заволодіння чужим майном, поєднаних з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинених за попередньою змовою групою осіб та поєднаних з проникненням до житла. Вказує, що при цьому обвинуваченим не відшкодовано завдані кримінальним правопорушенням збитки.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_7 в судовому засіданні в місцевому суді визнав, що обидва злочини були скоєні за його ініціативою, у зв`язку з чим необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Інші учасники кримінального провадження вирок не оскаржували, до початку апеляційного розгляду письмових заперечень на апеляційну скаргу прокурора не подавали.

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року неповнолітній ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та засуджений з застосуванням ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків передбачених п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Покладено на батька засудженого ОСОБА_13 обов`язки відповідно до ст. 104 ч. 4 КК України щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.

Цим же вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та кожному призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України обох звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки щодо ОСОБА_8 та на 3 роки щодо ОСОБА_10 з покладенням на кожного обов`язків, передбачених п. 2,3,4 ст. 76 КК України.

Покладено на батьків обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_8 , ОСОБА_15 обов`язки відповідно до ст. 104 ч. 4 КК України щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.

Вирок стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 прокурором не оскаржується.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком, неповнолітній ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочинів за наступних обставин.

05 січня 2015 року, близько 18 год. 00 хв., за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_8 , умисно, з метою заволодіння чужим майном, зайшли до домоволодіння по АДРЕСА_3 , де проживає потерпіла ОСОБА_12 , 1936 року народження. Обманувши її, вони проникли в житло та вчинили на потерпілу напад, а саме ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 при відкритті дверей штовхнули потерпілу, від чого та впала. Після цього перенесли її до кімнати та поклали обличчям на підлогу, при цьому ОСОБА_7 тримав потерпілу за руки, щоб остання не могла чинити опір.

В цей час ОСОБА_8 в одній із кімнат в комоді знайшов 1000,00 грн., які потім обвинувачені порівну розділили між собою та розпорядилися ними на власний розсуд, чим спричинили потерпілій матеріальний збиток на вказану суму.

Залишаючи потерпілу, ОСОБА_16 вдарив її 2 рази по обличчю, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематом та саден шкіри обличчя.

Загалом, завдані потерпілій в ході злочину тілесні ушкодження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 177 від 04.02.2015 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, неповнолітній ОСОБА_7 , як особа яка вчинила раніше розбій, 28 січня 2015 року, близько 00 год. 00 хв. за попередньою змовою зі ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою заволодіння чужим майном, через незасклене вікно проникли до будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , де вчинили напад на господаря потерпілого ОСОБА_17 , 1939 року народження, застосувавши до останнього насильство, яке, як вказано у вироку, є небезпечним для життя та здоров`я останнього, що виразилось в нанесенні йому численних ударів руками, чим спричинили потерпілому тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри обличчя та вуха.

Поваливши потерпілого на підлогу, ОСОБА_10 утримував останнього, щоб він не чинив опір, та вимагав віддати гроші, а ОСОБА_7 шукав цінності. Не знайшовши нічого він підійшов до потерпілого та сам утримував його, а ОСОБА_10 у цей час шукав гроші по кімнатах і в кишені куртки. Внаслідок скоєного злочину обвинувачені заволоділи грошовими коштами в сумі 2,45 грн., чим спричинили потерпілому матеріальний збиток на вказану суму.

Переконавшись, що у потерпілого відсутні будь-які матеріальні цінності та грошові кошти, обвинувачені намагались зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення, але були затримані працівниками міліції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора ОСОБА_11 на підтримання доводів апеляції та потерпілої ОСОБА_12 , яка прохала не позбавляти волі неповнолітнього, заперечення проти апеляції прокурора неповнолітнього ОСОБА_7 і його законного представника ОСОБА_13 , а також захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_14 , які просили залишити вирок районного суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для її задоволення з наступних підстав.

Як видно судом першої інстанції відповідно до ст. 394 КПК України докази у кримінальному провадженні не досліджувалися, так як фактичні обставини справи ніким із учасників судового розгляду не оспорювалися. При цьому, в апеляційній скарзі фактичні обставини діяння і кваліфікація дій засуджених під сумнів не ставляться, питання про порушення судом кримінального та процесуального закону у поданій апеляції прокурора та стороною захисту також не ставиться.

Як видно із апеляції прокурора, в ній ставиться питання про скасування вироку у

зв`язку з неправильністю призначеного покарання унаслідок його невідповідності тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Однак такі доводи прокурора є неспроможні з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 65,103 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Крім того, ухвалюючи рішення щодо неповнолітнього, суд має керуючись принципом його найкращих інтересів, встановлених у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу XI КК України. А отже, суд має максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи неповнолітнього та обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, яке повинно максимально сприяти досягненню мети покарання виправлення неповнолітнього засудженого, його виховання та соціальної реабілітації.

При призначенні неповнолітньому покарання слід враховувати, що вік неповнолітньої особи згідно з п. 3 ч. 1 ст. 66 КК є обставиною, яка пом`якшує покарання. Зважаючи на конкретні обставини справи, суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені у ч. 1 згаданої статті, а також обставини, які хоча й не зазначені у законі, але знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи, в тому числі і реальне примирення з потерпілим, висловлене останнім у будь-якій формі.

Відповідно до положень п. 17.1. Мінімальних стандартних правил Организації Об`єднаних Націй, що стосуються відправлення правосуддя стосовно неповнолітніх («Пекінські правила») від 29 листопада 1985 року, при обранні міри впливу компетентний орган повинний керуватися наступними принципами:

а) міри впливу завжди повинні бути співмірними не лише з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і з положенням та потребами неповнолітнього, а також потребами суспільства;

b) рішення про обмеження особистої свободи неповнолітнього повинні прийматися тільки після ретельного розгляду питання і обмеження повинне бути по можливості зведене до мінімуму;

d) при розгляді справи неповнолітнього питання про його чи її благополуччя повинен слугувати вирішальним фактором.

Хоча відповідно до п."с" за вказаними Правилами допускається позбавляти особистої свободи неповнолітнього правопорушника за скоєння серйозного діяння із застосуванням

насильства проти іншої особи або в неодноразовому скоєнні інших серйозних правопорушень, однак це правило має застосовуватися, якщо неможливо застосувати інші правила чи за відсутності іншої відповідної міри впливу.

Як видно суд першої інстанції врахував положення національного та міжнародного права та обрав покарання неповнолітньому ОСОБА_7 у виді 5 років позбавлення волі, що відповідно до ст. 69 КК України нижче найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.3 ст.187 КК України. Таке покарання не може бути визнане в конкретному випадку стосовно неповнолітнього занадто м`яким, на що безпідставно вказав прокурор у поданій ним апеляції. При цьому суд врахував наявні обставини, які пом`якшують покарання, а саме: неповнолітній вік обвинуваченого, визнання ним своєї вини, сприяння розкриттю злочинів.

Хоча у апеляції не ставиться під сумнів правильність застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 звільнення його від відбування покарання, колегія суддів вважає за необхідне привести свої мотиви з приводу прийнятого судом першої інстанції такого рішення.

Відповідно до ст. 75, ст. 104 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У разі звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на окрему особу, за її згодою або на її прохання, обов`язок щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.
Звільняючи від відбування покарання неповнолітнього ОСОБА_7 , місцевий суд, крім наведених вище пом`якшуючих обставин, врахував конкретні обставини скоєного злочину, його наслідки, думку потерпілої ОСОБА_12 , яка просила обвинувачених суворо не карати, і потерпілого ОСОБА_17 , який поклався на розсуд суду. Крім того, суд першої інстанції встановив у судовому засіданні, і цього прокурор у своїй апеляції не спростовує, що ОСОБА_7 щиро розкаявся та добровільно признався у вчиненні злочину по першому епізоду. Проживаючи в селі, де відсутня сердня школа, він продовжує навчатися в 11 класі вечірньої школи в м. Полтаві та має завершувати навчання в наступному 2016 році.

Із пояснень законного представника неповнолітнього його батька ОСОБА_13 , вбачається, що останнім часом через безробіття сім`я відчувала матеріальні труднощі, однак у даний час всі члени сім`ї, включаючи й обвинуваченого, працевлаштувалися та частково відшкодували заподіяну потерпілим шкоду. Він взяв на себе зобов`язання здійснювати за обвинуваченим контроль та виключає можливість повторення протиправних дій з боку сина. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, та прийняв рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання, хоча й за вчинення двох тяжких насильницьких злочинів, виходив і з зазначених вище правил та можливості виправлення неповнолітнього без відбування покарання в місцях позбавлення волі. Що такий висновок місцевого суду заслуговує на увагу, колегія суддів виходить із того, що неповнолітній ОСОБА_7 протягом двох місяців утримувався під вартою в умовах слідчого ізолятора, а тому ця обставина також стала вагомим аргументом для подальшого звільнення неповнолітнього від реального відбуття покарання.

З огляду на вказане, оскільки місцевим судом було належним чином досліджено та враховано як дані про скоєне правопорушення, позицію потерпілих і їхнє ставлення до обвинуваченого, так і відомості про особу самого обвинуваченого, в тому числі, щодо його характеристики, соціального стану, його ставлення до скоєного тощо, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7

реального покарання не буде відповідати цілям кримінального покарання як інституту, оскільки може негативно вплинути на подальшу долю обвинуваченого, його місце у суспільстві і призведе фактично до його криміналізації.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Полтавської області,

У х в а л и л а:
Апеляцію прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2014 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .