Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_13,
суддів:ОСОБА_14, ОСОБА_15,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_16,
прокурора ОСОБА_17,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2015 року в кримінальному провадженні № 0000242,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування вироку та ухвали щодо нього і про призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та порушення його права на захист. Також вважає, що покладені в основу судових рішень докази є недопустимими.

Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Іркліїв Чорнобаївського району Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 раніше судимого, востаннє за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2013 року звільненого умовно-достроково на 9 місяців 6 днів,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 КК України - на строк 7 років.

Відповідно до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року й остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.

Зазначеним вироком також засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено.

Згідно з вироком 30 червня 2014 року близько 01.00 год. ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8, перебуваючи неподалік кафе-піцерії «Едем», що на вул. Леніна в смт Чорнобай Чорнобаївського району Черкаської області, попередньо домовившись про вчинення злочинів проти власності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, з метою особистого збагачення відкрито заволоділи майном ОСОБА_9, завдавши потерпілому матеріального збитку на загальну суму 150 грн.

Того ж дня близько 01.30 год., перебуваючи неподалік кафе-бару «Каштан», що на вул. Леніна в смт Чорнобай, ОСОБА_6, попередньо домовившись із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вчинення злочинів проти власності, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, з метою особистого збагачення напали на ОСОБА_10 і, застосувавши небезпечне для життя та здоров'я насильство, що виразилось у нанесенні численних ударів у спину, обличчя та голову, а також у здушенні шиї потерпілого, заволоділи майном останнього на загальну суму 750 грн, заподіявши матеріального збитку на зазначену суму.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов'язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 438 КПК України неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання засуджений, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції встановлено, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та правильність кваліфікації його дій судами зроблено на підставі доказів, досліджених і оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Зокрема, суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку сукупність таких доказів, як: показання засуджених ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які повністю визнали свою винуватість у вчиненні за попередньою змовою між собою інкримінованих діянь; показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про обставини вчинення щодо них злочину, які узгоджуються з даними, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках судових експертиз та іншими матеріалами у провадженні.

На думку колегії суддів, висновки суду першої і апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів належним чином обґрунтовано та вмотивовано.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено і судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Підстав уважати, що потерпілі та інші співучасники злочинів обмовили ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинів немає, оскільки їх показання узгоджуються між собою й з іншими письмовими доказами, наданими та дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що судом першої інстанції його безпідставно визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, є необґрунтованими.

Стосовно доводів касаційної скарги про порушення права ОСОБА_6 на захист, що може свідчити про недопустимість певних доказів, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Із матеріалів провадження вбачається, що 12 серпня 2014 року ОСОБА_6 було роз'яснено процесуальні права підозрюваного, у тому числі і право на захист (т. 2, а.п. 102-103, 170-171). Питання про забезпечення участі захисника у кримінальному провадженні він не порушував. У суді апеляційної інстанції його права представляв захисник ОСОБА_12 Крім того, в цьому кримінальному провадженні відсутні обставини, які би передбачали обов'язкову участь захисника згідно зі положеннями ст. 52 КК України .

Разом із тим при призначенні ОСОБА_6 покарання суд допустився помилки, оскільки, не призначивши додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, у виді конфіскації майна, застосував його при визначенні покарання за сукупністю злочинів, а надалі за сукупністю вироків.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 було призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 КК України - на строк 7 років.

Проте, визначаючи на підставі ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України, суд помилково зазначив про додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є власністю засудженого. У свою чергу на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року й остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Апеляційний суд на вказану помилку, допущену місцевим судом, уваги не звернув, та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне з урахуванням особи винного та обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину) вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного щодо ОСОБА_6 змінити та застосувати при призначенні останньому покарання вимог ст. 69 КК України, звільнивши його від додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

З урахуванням наведеного касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 змінити, пом'якшити призначене за ч. 2 ст. 187 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України до семи років позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років .

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року й остаточно вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_14ОСОБА_15