Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року щодо зазначеної особи,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Своє прохання обґрунтовує тим, що судове слідство проведено неповно та з обвинувальним ухилом, судові рішення ухвалено незаконно, без урахування всіх обставин провадження, а висновок суду про доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не ґрунтується на досліджених під час судового розгляду доказах. Вважає, що її дії необхідно кваліфікувати як шахрайство, а не як грабіж. Призначаючи покарання суд, на її думку, повною мірою не врахував обставини, які мають значення для призначення покарання, і призначив надто суворе покарання. При цьому засуджена заявила клопотання про поновлення строку на оскарження цих рішень у касаційному порядку, оскільки через свою юридичну необізнаність не змогла вчасно усунути недоліки касаційної скарги.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, циганку, уродженку м. Дніпропетровська, зареєстровану в АДРЕСА_2, жительку АДРЕСА_3,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Нікопольського міського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 961 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою в тому, що вона 23 серпня 2013 року приблизно о 15.30 год. у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», що по АДРЕСА_1, підійшла до раніше незнайомої їй продавчині цього магазину ОСОБА_6 і відкрито викрала 961 грн, які знаходились у сумці на поясі останньої, чим заподіяла власнику магазину ОСОБА_5 матеріального збитку на вказану суму.

Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений з поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Виходячи з того, що ОСОБА_4 засуджена до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці і знаходиться в місцях відбування покарання, а також ураховуючи те, що скаржниці доводиться надавати касаційному суду аргументи на свій захист без сторонньої допомоги, пропущений процесуальний строк є нетривалим, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання і поновити цей строк.

Разом із тим, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі засуджена оспорює правильність встановлення судом фактичних обставин кримінального провадження. Проте ці обставини, відповідно до вимог ст. 438 КПК України перегляду в касаційному порядку не підлягають. Суд касаційної інстанції також не перевіряє вироків та ухвал щодо неповноти судового розгляду. Тому при розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія судів виходить із фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні повторно відкритого викрадення чужого майна місцевий суд зробив на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до вимог закону, а саме: на підставі показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8 щодо обставин вчинення ОСОБА_4 відкритого викрадення грошей; даними протоколу пред'явлення особи для впізнання від 17 жовтня 2013 року, а також частково показаннями самої ОСОБА_4, котра не заперечувала факту викрадення грошей у продавця магазину ОСОБА_6; показаннями потерпілого ОСОБА_5 та іншими доказами.

Посилання засудженої на те, що вона заволоділа грошима шляхом обману, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_4 відкрито шляхом ривку вихопила із сумки гроші і з місця вчинення злочину зникла.

Крім того, з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» вбачається, що якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбулося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Отже, враховуючи наведене, підстав для перекваліфікації дій засудженої з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 190 КК України, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував усі пом'якшуючі його обставини та дані по особу засудженої, зокрема й ті, на які є посилання у касаційній скарзі, і призначив покарання у мінімальних межах санкції статті, пов'язане з ізоляцією від суспільства, мотивовано визнавши його необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів.

Разом із тим суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (тяжкий), вчинення ОСОБА_4 злочину під час іспитового строку.

Таким чином, покарання ОСОБА_4 призначено з дотриманням вимог статей 65, 71 КК України, воно відповідає вчиненому та особі засудженої, визначено у мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Підстав вважати захід примусу за його розміром явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.

За змістом ухвали апеляційний суд, перевіривши справу за апеляційною скаргою засудженої, доводи якої аналогічні доводам у касаційній скарзі, обґрунтовано визнав їх неспроможними і з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення залишив вирок щодо ОСОБА_4 без змін.

Отже, переконливих доводів для скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного щодо ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, з касаційної скарги не убачається.

Оскільки з касаційної скарги й судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3