У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних
справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Коновалова В.М.

суддів

Кузьменко О.Т., Скотаря А.М.

за участю прокурора

Саленка І.В.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 28
лютого 2008 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого
ОСОБА_1

Вироком Ленінського районного суду м.
Полтави від 20 квітня 2007 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, судимого вироком Крюківського районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 05.04.2002 р. за ч. 2 ст. 121 КК України на 8 років
позбавлення волі,

засуджено за ст. 391 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_1 остаточно призначено 3 роки
позбавлення волі.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, відбуваючи покарання у виді
позбавлення волі в Полтавській виправній колонії № 64, у період із 26 квітня
2003 року по 8 лютого 2007 року неодноразово вчинив злісну непокору законним вимогам
адміністрації колонії в законному здійсненні її функцій, а саме 27 грубих
умисних порушень режиму утримання. Так, 12 лютого 2007 року ОСОБА_1
безпідставно в категоричній формі відмовився відпрацьовувати позачергове
чергування, чим учинив злісну непокору законним вимогам представникам
адміністрації колонії. При цьому він за порушення вимог режиму відбування
покарання 3 рази поміщався до ДІЗО та 1 раз переводився до ПКТ на строк 3
місяці, після чого вчинив 11 злісних порушень режиму утримання.

За змістом касаційної скарги ОСОБА_1, посилаючись на безпідставність
засудження та порушення його права на захист, просить вирок скасувати, а справу
закрити.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти
задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги й доповнення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У ч.1 ст.132 КПК України передбачено вимоги, які встановлюються до постанов
про притягнення як обвинуваченого. Серед них, зокрема, є обов'язок зазначити
злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини
вчинення злочину.

Цих вимог процесуального закону слідчим, який проводив досудове слідство по
кримінальній справі щодо ОСОБА_1, належним чином не дотримано.

Як убачається з матеріалів справи, органи досудового слідства пред'явили
ОСОБА_1 обвинувачення за ст.391 КК України. Зі змісту цієї статті вбачається,
що відповідальність за злочин, пов'язаний зі злісною непокорою вимогам
адміністрації виправної установи, настає у випадку коли засуджений, який
відбуває покарання у виправній установі у виді обмеження чи позбавлення волі,
за порушення вимог режиму відбування покарання був підданий стягненню у виді
переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) або переводився на
більш суворий режим відбування покарання і протягом року після цього вчинив
злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної установи або іншу
протидію адміністрації у законному здійсненні її функцій.

Викладаючи обставини вчинення ОСОБА_1 злочину, слідчий у постанові про
притягнення як обвинуваченого зазначив, що ОСОБА_1, відбуваючи покарання в
Полтавській виправній колонії № 64, у період із 26 квітня 2003 року по 8 лютого
2007 року неодноразово вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації
колонії та інші протидії адміністрації в законному здійсненні функцій, а саме
27 грубих умисних порушень режиму утримання. Так, 12 лютого 2007 року ОСОБА_1
безпідставно в категоричній формі відмовився відпрацьовувати позачергове
чергування, чим учинив злісну непокору законним вимогам представникам
адміністрації колонії. При цьому він за порушення вимог режиму відбування
покарання 3 рази поміщався до ДІЗО та 1 раз переводився до ПКТ на строк 3
місяці, після чого вчинив 11 злісних порушень режиму утримання.

Разом з тим, із зазначеного вище процесуального документу не видно, коли
саме ОСОБА_1 був підданий стягненню у виді переведення до приміщення камерного
типу і чи протягом року після цього він учинив злісну непокору законним вимогам
адміністрації у законному здійсненні її функцій, що має важливе значення для
кваліфікації дій особи за ст.391 КК України. Також не вказано у постанові про
притягнення ОСОБА_1 обвинуваченим у чому конкретно виражалась така непокора
засудженого і її злісність, чи правомірні були вимоги представників
адміністрації та чи мали вони повноваження відповідно до
Кримінально-виконавчого Кодексу України висувати такі вимоги.

На думку колегії суддів касаційного суду така неконкретність пред'явленого
ОСОБА_1 обвинувачення є порушенням його права на захист, унаслідок чого він був
позбавлений можливості знати, в чому він обвинувачується, та захищатись від
цього обвинувачення.

На допущені органами досудового слідства порушення
кримінально-процесуального закону не звернув увагу суд першої інстанції,
розглядаючи кримінальну справу, що призвело до постановлення незаконного та
необґрунтованого вироку.

За таких обставин вирок щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а справа направленню
на нове розслідування, під час якого необхідно усунути вказані порушення та
провести досудове слідство по справі з дотриманням вимог закону, у тому числі й
ч.1 ст.132 КПК України.

Що ж стосується доводів засудженого про порушення його права на захист,
пов'язаного з правом мати захисника, вони при перевірці справи не знайшли
підтвердження.

На даній стадії підстави для закриття кримінальної справи, як про це
просить засуджений в касаційній скарзі, відсутні.

На підставі наведеного й, керуючись статтями 395 і 396 КПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

касаційну скаргу
засудженого ОСОБА_1 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтави
від 20 квітня 2007 року щодо ОСОБА_1 скасувати,
а справу направити на нове розслідування прокурору Ленінського району м. Полтави.

Запобіжний захід ОСОБА_1 залишити без змін - тримання під вартою.

Судді:

КОНОВАЛОВ В.М. КУЗЬМЕНКО О.Т. СКОТАРЬ А.М.