ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Орілька, Лозівського району Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останнього разу 05 червня 2014 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік, до покарання:

- за ч. 1 ст. 311 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік;

- за ч. 2 ст. 309 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки і 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 317 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року та ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 1 місяць.

Вирішено питання про стягнення судових витрат та долю речових доказів.

За вироком ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він будучи раніше судимим за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, 06 вересня 2014 року, знаходячись у мікрорайоні 1 у м. Лозова Харківської області, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне придбання та зберігання прекурсору з метою його подальшого використання для виготовлення наркотичних засобів, придбав у невстановленої особи 2 пігулки, які містили прекурсор - псевдоефедрин, масою у перерахунку на суху речовину 0, 0601 гр, та зберігав їх до моменту вилучення працівниками правоохоронних органів біля буд. № 13 на мікрорайону 1 у м. Лозова, Харківської області.

Крім того, ОСОБА_1 у період із 2011 року до 13 жовтня 2014 року приблизно 10 разів на місяць надавав приміщення свого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 для виготовлення та вживання наркотичних засобів раніше знайомим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Так, 13 жовтня 2014 року приблизно о 18:00 год. до ОСОБА_1 у зазначене місце прийшли ОСОБА_2 та ОСОБА_3, принесли із собою 3 таблетки «Цірус» і медичні шприци. Потім ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3, виготовили з них наркотичний засіб «первентин», який утрьох вжили ін'єкційним шляхом.

Крім того, ОСОБА_1 на початку липня 2014 року незаконно придбав - зібрав на пустирі в с. Хижняківка Лозівського району Харківської області рослини маку, які переніс до місця свого проживання за вказаною адресою, де подрібнив, тобто незаконно виготовив наркотичний засіб - макову солому, вагою у перерахунку на суху речовину 59,9235 г., яку зберігав без мети збуту до моменту вилучення працівниками правоохоронних органів в ході проведення обшуку 13 жовтня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає вимогу про скасування судових рішень щодо нього у зв'язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначення нового розгляду щодо нього у суді першої інстанції. На обґрунтування своєї позиції засуджений посилається на те, що місцевий суд не отримавши його добровільної згоди щодо недоцільності дослідження доказів із приводу тих обставин, які ніким не оспорюються, розглянув провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Також ОСОБА_1 посилається на неповноту судового розгляду, яку, на його думку, допустив апеляційний суд при перегляді вироку місцевого суду та вказує про невідповідність ухвали вимогам ст. 419 КПК України. Окрім того, зі змісту скарги убачається, що засуджений надає власну оцінку доказам, наявним у матеріалах провадження, та по суті стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження в силу вимог ст. 438 КПК України не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Одночасно як убачається з вироку місцевого суду, ОСОБА_1 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, не заперечував правильності їх правової кваліфікації за ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 309 КК України, а також погодився на здійснення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Окрім того у судовому рішенні констатовано, що суд першої інстанції за згодою учасників судового провадження, які правильно розуміють обставини кримінальних правопорушень, які ніким не оспорюються, переконавшись у добровільності їх позицій, роз'яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про позбавлення в подальшому права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, за відсутності сумнівів у добровільності позицій обвинуваченого, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та обмежився допитом обвинуваченого.

Окрім того, зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції видно, що аналогічні твердження про порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК України були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції й визнані безпідставними. При цьому з ухвали апеляційного суду вбачається, що у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 на поставлені йому запитання пояснив, що він зрозумів при розгляді провадження в місцевому суді положення ч. 3 ст. 349 КПК України і добровільно сам просив суд розглядати провадження без дослідження доказів, оскільки повністю визнав свою винуватість, і йому було роз'яснено, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати вирок по суті пред'явленого обвинувачення.

У зв'язку з викладеним, твердження засудженого про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону під час здійснення судового розгляду кримінального провадження щодо нього є непереконливими.

У касаційній скарзі не наведено інших доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні і обґрунтовані судові рішення, чи були б безумовними підставами для їх скасування, як про це зазначає вимогу особа, що подала касаційну скаргу.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити засудженому ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6