Справа № 520/6522/13-к
Провадження № 1-кп/520/15/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2015 року м.Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі кримінальне провадження № 0000048 від 13.12.2013 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москви, громадянина Російської Федерації, росіянина, з вищою освітою, одруженого, на утримані малолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 357 ч.1, 190 ч.3 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що в кінці листопаду 2012 року (більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена), ОСОБА_9 , знаходячись на території деревообробного заводу по вул. Партизанській 16, в м. Одесі, де ОСОБА_5 орендує приміщення та територію для своїх транспортних засобів, викрав з власних корисливих мотивів з автобусу БАЗ 079.14 НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу з метою його подальшого використання в особистих інтересах, а саме заволодіння транспортним засобом шахрайським шляхом. Вказані дії були здійснені ОСОБА_9 при таких обставинах: 28.08.2008 ОСОБА_6 заключив кредитний договір №СL-SME500/266/2008 з ЗАТ «ОТП Банк» на придбання транспортного засобу, пасажирського автобусу марки БАЗ А079.14, та після отримання кредитних коштів придбаний транспортний засіб став предметом застави згідно договору застави транспортного засобу № РС- SME500/266/2008 укладеного 28.08.2008 між ОСОБА_6 та банком. В жовтні 2010 року ОСОБА_6 не зміг виконувати зобов`язання по кредитному договору №СL-SME500/266/2008 з ЗАТ «ОТО Банк» та був змушений скористатись допомогою поручителя, яким виступив за власним бажанням та домовленістю з ОСОБА_6 - ОСОБА_5 у зв`язку з чим між ним та ЗАТ «ОТП Банк» 25.10.2010 був укладений договір поруки № SR- SМЕ500/266/2008. За досягнутою домовленістю 25.10.2010 ОСОБА_6 видав ОСОБА_5 довіреність на використання та розпорядження пасажирським автобусом марки БАЗ А079.14 Y7FА050 (38122595L700780), реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 передав його йому у користування та пообіцяв після повного погашення кредиту перереєструвати транспортний засіб у власність ОСОБА_5 . На виконання досягнутої домовленості з 25.10.2010 до 03.10.2012 ОСОБА_5 за власні кошти здійснював розрахунки по кредитному договору в якості поручителя та виплатив банку 300.451,04 грн., після чого кредитні зобов`язання були виконані в повному обсязі. Останню виплату ОСОБА_5 довірив здійснити своєму приятелю ОСОБА_9 (з яким був у дружніх стосунках), надав останньому вказану суму грошей та повідомив про це ОСОБА_6 , який зустрівся з ОСОБА_9 в банку.

В приміщенні ОТП «Банк» ОСОБА_9 03.10.2012 від імені ОСОБА_5 здійснив останній внесок грошей по кредитному договору в сумі 78 тисяч 055 гривень, а ОСОБА_6 підписав документи пов`язані з виконанням обов`язків та

закриттям кредитного договору. Отримавши 03 жовтня 2012 року в ЗАТ «ОТП БАНК» на руки оригінал квитанції № 35 про внесення 78.055,00 гривень та дізнавшись про остаточне погашення грошових зобов`язань за кредитним договором укладеним між ОСОБА_6 та банком, у ОСОБА_9 виник умисел про привласнення автобуса. З метою досягнення цієї цілі ОСОБА_9 , викрав з автобуса БАЗ держ. номер НОМЕР_1 , який знаходився на СТО (територія ДОЗ за адресою: м. Одеса, Партизанський пров. 16) свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У подальшому ОСОБА_9 , з метою вчинення шахрайства, зустрівся з ОСОБА_6 і скориставшись викраденим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу шляхом демонстрації його ОСОБА_6 - ввів останнього в оману та переконав його видати йому довіреність на право розпорядження пасажирським автобусом марки БАЗ А079.14 Y7FА050 (38122595L700780), реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Так як свідоцтво про реєстрацію ТЗ повинно було бути лише у ОСОБА_5 , або в автобусі у водіїв, ОСОБА_6 сприйняв пояснення ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_9 дійсно домовився з ОСОБА_5 про перереєстрацію автобуса на іншу особу, а тому на прохання ОСОБА_9 03.11.2012 надав йому довіреність, згідно якої останній міг повністю розпоряджатись вищевказаним транспортним засобом.

04.12.2012 ОСОБА_9 з метою доведення свого злочинного наміру щодо незаконного заволодіння вищезазначеним автобусом до кінця, скориставшись викраденим свідоцтвом про реєстрацію автобуса та отриманою обманним шляхом довіреністю, зняв з обліку у РЕР-1 м. Одеси вищевказаний транспортний засіб та 04.12.2012 здійснив повну перереєстрацію вказаного автобусу на свою дружину ОСОБА_10 , яка отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та 13.12.2013 здійснив заміну державного номерного знаку на НОМЕР_3 . Отже, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_9 незаконно заволодів майном ОСОБА_6 у вигляді автобусу БАЗ А079.14 Y7FА050 (38122595L700780) вартістю 158. 009,62 грн., а також завдав ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі виплаченої суми по кредитному договору в сумі 300 451, 04 грн., що перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян в двісті п`ятдесят і більше разів, та являється великім розміром.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 190 КК України за ознаками викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів і інших особистих інтересах та заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину не визнав та пояснив, що з ОСОБА_5 він познайомився приблизно в 2013 році, у нього був один автобус, потім він придбав у ОСОБА_5 та його компаньйона, ще два автобуси. У ОСОБА_11 було вісім автобусів. Через деякий час ОСОБА_5 запропонував йому стати йому та Виборному компаньйоном. Виборний був не проти. ОСОБА_11 пояснював, що при великої кількості автобусів, можливо працювати без конкурентів на маршруті. Спільно вони розподілили обов`язки між собою, а саме він повинен був збирати гроші з водіїв автобусів на маршруті та вести обліг грошових коштів, розтрати по ремонту, оренда, оплата праці слюсарів. ОСОБА_11 слідкував за працею водіїв, ОСОБА_12 за технічним станом автобусів. В подальшому він узнав, що у ОСОБА_11 всі автобуси знаходяться в кредиті в банкі і йому повідомили, що потрібно щомісячно вносити платежі кредиту в банк. Запропонували йому викупити автобуси, а в подальшому ОСОБА_11 і ОСОБА_12 розрахуються з ним. Він повідомив, що подумає. Через працівників банку він узнав, що за автобуси велика заборгованість - кредитні штрафи. За кожний автобус приблизно по 25 тис. доларів. Він відмовився. ОСОБА_11 і ОСОБА_12 запропонували йому заплатити остаток суми за цей автобус в банк, взамін цього вони пообіцяли переоформити його на нього. ОСОБА_5 повідомив, що остаточна сума сплати 78055 гривень. Оскільки умови були вигідними, він дома взяв гроші, поїхав в банк, сплатив необхідну суму, та отримав квитанцію на ім`я ОСОБА_11 .М. В квитанції було також зазначено, що ОСОБА_5 є поручителем ОСОБА_13 , раніше йому про це не було відомо. Він зателефонував ОСОБА_11 , і той підтвердив, що він є поручителем, а власником автобуса є ОСОБА_13 , який не буде мати ніяких претензій. Через три дні зателефонував ОСОБА_11 і сказав, що ОСОБА_13 під`їде до банку, отримає всі документи і передасть їх обвинуваченому, щоб останній почав займатися переоформленням автобуса. Він приїхав в банк, зустрів ОСОБА_13 , він передав йому документи. Через деякий час ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_9 , що ОСОБА_13 відмовляється переоформлювати автобус. Зустрівшись з ОСОБА_13 особисто, він сказав, що не відмовляється переоформлювати, а вимагає доплати за автобус у розмірі 10 000 доларів США, на що він погодився, і вони домовились, що він платить йому 5 тисяч доларів США, і ОСОБА_13 передасть йому технічний паспорт, а після сплати всієї суми, ОСОБА_13 підпише йому генеральну довіреність, щоб він мав можливість розпоряджатися автобусом. В подальшому він як йому сказав ОСОБА_13 , спілкувався через ОСОБА_14 , з яким вони зустрілись на Ленінградському шосе, де він передав йому 5 тисяч доларів США, та документи ( паспорт, копію паспорта, індифікаційний код). Він взяв гроші та документи та поїхав. Зустрілися знов приблизно через чотири години, біля парка ООО «Турист», і він йому повернув його документи, а також генеральну довіреність з правом продажу. Ключі від автобусу він сказав забрати пізніше, оскільки автобус працює на маршруті. Забравши потім ключі, через деякий час ОСОБА_9 приїхав на територію бази, яку ОСОБА_11 орендував для стоянки автобусів, сів за кермо автобуса та поїхав до ДАІ, де і переоформив його на свою дружину, та отримав нові державні номера. Також, відповідаючи на запитання пояснив, що за автобус він сплатив свої особисті грошові кошти з сімейного бюджету. Ні яких незаконних дій він не скоював. Власником автобуса був саме ОСОБА_13 у якого він і придбав автобус. Щодо того, що він викрав свідоцтво про реєстрацію автобуса, зовсім не відповідає дійсності, так як він законно отримав свідоцтво на транспортний засіб який він придбав.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 суду показав, що працює в компанії «Турист» з 2004 року, має власні маршрутні автобуси. Під час роботи познайомився з ОСОБА_6 , який отримав в АТ «ОТП Банк» кредитні кошти за кредитним договором CL-SMT500/266/2008 від 28.08.2008, на які придбав автобус БАЗ НОМЕР_1 . В подальшому ОСОБА_6 не мав можливості виплачувати в банк тіло кредиту та відсотки, у зв`язку з чим 21.04.2010 на підставі виконавчого напису нотаріусу на транспортний засіб було накладено арешт. Після цього 25.10.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір про те, що ОСОБА_5 стає фінансовим поручителем та самостійно виплачує заборгованість перед банком, погашає кредит і після закриття кредиту ОСОБА_6 повинен переоформити на ОСОБА_5 право власності на транспортний засіб. Вказані домовленості були оформлені взаємною розпискою сторін. В подальшому ОСОБА_5 сплачував тіло кредиту та відсотки. Усього за період з жовтня 2010 року по жовтень 2012 року по вказаному кредиту ОСОБА_5 було сплачено за кредитним договором 300 451 грн. 04 коп. На підтвердження виконання домовленостей ОСОБА_6 передав вказаний автобус ОСОБА_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 та видав нотаріально посвідчену довіреність від 25.10.2010 з правом розпорядження цим автобусом. В подальшому ОСОБА_5 уклав договір зі страховою компанією про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та використовував вказаний автобус для перевезення пасажирів. У 2012 році він познайомився з обвинуваченим ОСОБА_9 , який також мав декілька автобусів і використовував їх для перевезення пасажирів на підставі договорів оренди, укладених з компанією «Турист». ОСОБА_9 став фактично його партнером по бізнесу. На той час ОСОБА_5 підтримував з ОСОБА_9 робочі відносини. Грошові кошти у розмірі 78 550 грн. які були сплачені ОСОБА_9 , належали йому, а ОСОБА_9 сплатив їх за його проханням. Про те, що автобус переоформлений він дізнався пізніше, після того як автобус було поміщено до штрафного майданчику ДАЇ. Після цього він зателефонував ОСОБА_6 і дізнався від нього, що той видав «генеральну довіреність» на ім`я ОСОБА_9 , вказана довіреність була видана без його відома, після чого він звернувся до міліції з заявою про скоєння кримінального злочину. Коли він приїхав до ОСОБА_6 , щоб з`ясувати всі обставини, останній йому повідомив, що до нього приїхав ОСОБА_9 , показав технічний паспорт, і сказав, що у ОСОБА_11 якісь проблеми і необхідно терміново видати довіреність для того, щоб переоформити автомобіль.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що у 2008 році взяв кредит в ОТП Банку, і оскільки не зміг продовжувати його виплачувати, ОСОБА_11 запропонував йому погасити заборгованість та після всій сплати, забрати автобус собі. Він погодився, виписав довіреність та розписку про те, що після погашення кредиту він переоформить автобус на ОСОБА_11 . Через деякий час ОСОБА_11 сказав, що відбудеться повне погашення кредиту, і його партнер ОСОБА_9 приїде до банку щоб сплатити необхідну суму. Він зустрівся, з ОСОБА_15 , який сплатив суму кредиту. 30.11.2012 до нього звернувся ОСОБА_9 з проханням оформити на його ім`я нотаріально посвідчену довіреність з правом відчуження автобусу, при цьому ОСОБА_9 завірив його, що всі ці питання погоджені з ОСОБА_5 .. На підтвердження ОСОБА_9 продемонстрував реєстраційне свідоцтво на автобус та передав його для оформлення довіреності. Також ОСОБА_6 зазначив, що у зв`язку з тим, що у нього не було ніяких підозр відносно порядності ОСОБА_9 , оскільки до цього він разом з ним їздив до АТ «ОТП Банк» з питань погашення кредиту, про що його просив ОСОБА_5 , він не дзвонив ОСОБА_5 і не запитував у нього чи він згоден. В розмові з ним раніше, ОСОБА_5 охарактеризував ОСОБА_9 як свого ділового партнера. Він добровільно надав ОСОБА_9 , генеральну довіреність, будь-яких грошових коштів за автобус, йому особливо ОСОБА_9 не передавав. Про те, що ОСОБА_9 ввів його в оману, він дізнався від ОСОБА_5 лише тільки у грудні 2012 року в ході телефонної розмови з ним. Після цього уже аж в 2014 році з урахуванням виявлених шахрайський дій з боку ОСОБА_9 він скасував раніше видану нотаріально посвідчену довіреність на його ім`я.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показав, що працює водієм у свого товарища ОСОБА_5 на автобусі, який знаходився в кредиті. Хто сплачував кредит за автомобіль достовірно свідку не відомо, це питання вирішували між собою ОСОБА_5 та його партнер ОСОБА_9 . Одного дня йому зателефонував напарник та повідомив, що його зупинили працівники ДАІ та попросили пред`явити технічний паспорт якого в автобусі він не знайшов. Пізніше він дізнався, що автомобіль був переоформлений на ОСОБА_9 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що працює в ООО «Турист». В середині року ОСОБА_11 водій з яким він працює на одному підприємстві сказав, що його партнер ОСОБА_9 хоче поставити свій автобус на 168 маршрут, на що свідок погодився. Пізніше йому стало відомо про конфлікт, який виник через автобус, який належав ОСОБА_13 . Через деякий час після конфлікту ОСОБА_15 попросив переставити цей автобус на маршрут № 57, що він і зробив. Через неділю або дві, йому зателефонував водій, який працював на цьому маршрут та повідомив, що автобус забрали співробітники міліції на штраф майданчик. Він особливо не є учасником вказаних подій та дізнався про видану довіреність та про інші обставини лише тільки зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .. Свою участь у вказаних подіях він не підтверджує. Ніяких грошових коштів від ОСОБА_9 він не отримував.
Свідок ОСОБА_17 показав в судовому засіданні, що має з обвинуваченим та потерпілим робочі стосунки. Свідку відомо, що автобус, через який виник конфлікт належить ОСОБА_11 , також, він став свідком того, як ОСОБА_9 одного разу сказав, що «забере автобус». Більше по справі йому нічого не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що працював водієм у ОСОБА_5 на автобусі, який знаходився у кредиті. Працював на ньому разом з водієм ОСОБА_12 . На кінцевій зупинці, яка знаходиться на вул. Маршала Говорова в м. Одесі до нього підійшли співробітники ОСОБА_19 та попросили пред`явити технічний паспорт який повинен бути зберігатись у автобусі в папці під ковбиком. Побачивши, що технічного паспорту не має, він став дзвонити напарнику Виборному, однак той відповів, що залишив всі документи в папці. Автобус поставили на штраф - майданчик, і свідок поїхав до ОСОБА_11 віддати ключі. Місце знаходження технічного паспорту йому і досі не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснив, що працює інспектором технічного відділу ДАІ Приморського району. У зазначений день та час знаходився на службі. Від диспетчера надійшло повідомлення про те, що водій автобусу 168 маршруту знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Реагуючи на виклик, він з напарником приїхали на кінцеву зупинку, що знаходиться на вул. Маршала Говорова в м. Одесі. Дочекавшись водія, вони з`ясували, що у нього не має ознак алкогольного сп`яніння, проте, при перевірці документів було встановлено, що у водія відсутнє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. По вказаному факту був складений протокол і автомобіль поставлений на арешт штраф майданчик. Також відповідаючи на запитання суду, пояснив, що був особливо знайомий з потерпілим ОСОБА_5 , і йому відомо, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 сталися сутички із за автобусу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду показав, що потерпілий ОСОБА_5 є власником автобуса на якому він працював. Обвинуваченого свідок знає з того часу, як ОСОБА_5 став з ним співпрацювати. Зі слів інших водіїв йому стало відомо, що з автобусу «Еталон» білого кольору, який спочатку був у власності ОСОБА_5 , а потім став власністю ОСОБА_9 зникли документи. Хто був зазначений власником транспортного засобу у технічному паспорті свідок не пам`ятає. Також відповідаючи на запитання, свідок не зміг пояснити, саме у зв`язку з чим він вирішив, що автобус належав ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_22 пояснив в судовому засіданні, що не знайомий ні з потерпілим, ні з обвинуваченим. Працює спеціалістом ВРЕР № 1 УДАЇ Одеської області. Проводив огляд транспортного засобу пасажирського автобусу на смотровому майданчику. Після огляду, склав та підписав акт, який видав громадянину, який звернувся з відповідною заявою. Який саме транспортний засіб оглядав, зараз не пам`ятає. Ніяких порушень з його боку допущено не було.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснив, що працює спеціалістом ВРЕР № 1 УДАЇ Одеської області. До нього звернувся громадянин ОСОБА_9 , було проведено зняття транспортного засобу з обліку. Була подана заява володільця та довіреність, згідно якої даний громадянин мав право знімати з обліку даний транспортний засіб. Після цього звернулась жінка з повним пакетом документів, із заявою про реєстрацію цього ж транспортного засобу, внаслідок чого була проведення державна реєстрація транспортного засобу. Порушень чинного законодавства під час оформлення документів не було.

Свідок ОСОБА_24 пояснив, що раніше працював водієм у ОСОБА_5 , мешкав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . На цієї ж території зберігалися автобуси-маршрутки. Наприкінці листопаду 2012 року йому зателефонував ОСОБА_9 і повідомив, що він приїде на базу, за тех. Паспортом на автобус, оскільки він в нього вклав гроші. Під час перебування на території бази ОСОБА_9 , він бачив, що останній заходив до спірного автобусу БАЗ, після чого ОСОБА_24 бачив в руках ОСОБА_9 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але розглянути на який саме транспортний засіб був той бланк реєстраційного свідоцтва він не зміг, оскільки знаходився від нього на певній відстані. Через деякий час ОСОБА_9 сказав йому, що автобус став його власністю і вже належить йому, і він вклав в нього свої гроші.
Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснив, що 30.11.2012 року заїхав до свого знайомого ОСОБА_9 , коли під`їхав приблизно в 11 годин 30 хвилин, вийшов ОСОБА_26 і пояснив, що йому потрібно зустрітися з чоловіком і передати йому документи і гроші, так як він купив автобус. Він поїхав з ним, коли приїхали на місто зустрі, там стояв автомобіль Мерседес (серебристого кольору). ОСОБА_27 вийшов з автомобіля з грошами та документами в руках,підійшов до чоловіка та передав йому документи і гроші, після чого вернувся в автомобіль.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_28 пояснив, що має з обвинуваченим та потерплим робочі стосунки оскільки працює водієм. Гроші після робочого дня на протязі двох-трьох місяців здавав ОСОБА_15 . Також, свідку відомо, що одному з маршрутів працює автомобіль ВАЗ білого кольору, однак він на ньому ніколи не працював. Про конфлікт що стався через цей автобус свідку нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 показав, що працює в ОТП Банку. В вересні місяці до нього прийшов його знайомий ОСОБА_5 , який є поручителем ОСОБА_13 по кредиту на автомобіль в АТ «ОТП Банк», та привів з собою ОСОБА_9 , і представив його як особу, котра буде приходити та сплачувати кредит, також зазначив, що у найближчій час його погасить. По вказаному кредиту на той час була нарахована значна сума пені, і ОСОБА_11 поцікавився як її можна зменшити за умови, якщо вся сума кредиту буде погашена. Свідок відповів, що у цьому випадку займач ОСОБА_13 повинен звернутись із відповідною заявою до банку. ОСОБА_13 звернувся до суду, суму пені зменшили. Через деякий час до банку прийшов ОСОБА_9 , свідок виписав квитанцію на ОСОБА_5 , як його просив ОСОБА_11 , і ОСОБА_9 пішов сплачувати. Після погашення кредиту банк направив лист до Управління ДАІ, а довідку про закриття кредиту забрав ОСОБА_13 . Саме кому належали гроші які ОСОБА_15 вносив по кредиту свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що обвинувачений її чоловік. Їй відомо, що він придбав у ОСОБА_6 автобус який був в банкі в кредиті. На початку жовтня вдома вона перерахувавши гроші передала чоловіку 10.000 доларів і він поїхав в банк, щоб виплатити за автобус. Через деякий час чоловік повідомив, що ОСОБА_13 потрібно передати ще 10.000 доларів, щоб він оформив на нього всі документи на автобус. Такої суми у них не було вони дали йому 5.000 доларів, а ОСОБА_13 передав її чоловіку технічний паспорт. Потім її чоловік оформив автобус на неї. Ніякого злочину її чоловік не скоював, автобус не крав, а придбав його. А ОСОБА_11 і ОСОБА_13 намагаються його оговорити. Вважає, що потерпілою є саме вона, так як автобус який їй належить досі знаходиться на арешт майданчику.

Також в судовому засіданні були досліджені зібрані сторонами письмові докази.

Т-1

- Заява про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 від 13.12.2012 року, згідно якої він повідомив, що 04.12.2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 скоїли кримінальне правопорушення, а саме викрали технічний паспорт та зловживаючи довірою ОСОБА_6 незаконно переоформив автотранспорт та принудив ОСОБА_5 до виплати кредиту ( а.п. 4-5);

- Ксерокопія кредитного договору від 28 серпня 2008 року, між ОСОБА_6 і «ОТП Банк» ( а.п. 31-40);

- Копія договору застави між ОСОБА_6 і банком «ОТП Банк» (а.п. 41-42);

- Копія договору поруки від 25.10.2010 року згідно якого ОСОБА_5 як поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його Боргових зобов`язань перед Кредитором за кредитним договором (а.п. 46-47);

- Копія додаткового договору від 28 серпня 2008 року між «ОТП Банк» та ОСОБА_6 (а.п. 58-65);

- Копія кредитного договору від 28.08.2008 року (а.п. 76-79);

- Копія договору купівлі продажу № 12 від 21.08.2008 року, згідно якого ОСОБА_6 придбав автобус БАЗ АО79.14 (а.п. 80-82);

- Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автобусу НОМЕР_1 власник ОСОБА_6 , копія технічного паспорту автобусу БАЗ А079.14, копія тимчасового реєстраційного талону автобусу НОМЕР_1 (а.п. 91-92);

- Копії квитанцій (а.п. 93-118);

- Копія довідки з банку, про те, що ОСОБА_5 є поручителем по кредиту (а.п. 119-121);

- Копія довіреності від 30.11.2012 року згідно якої ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_9 зняти з обліку в органах Державтоінспекції, продавати, страхувати, здавати в оренду, замінювати, вибраковувати, або продавати номерні вузли та агрегати, замінювати колір ТЗ, номерні знаки, проходити техогляд, щодо належного йому автомобіля БАЗ А079.14 № НОМЕР_1 (а.п. 154);

- Копії распечатків з банку про оплату кредиту ОСОБА_6 (а.п. 155-162);

-Довідка з банку про плату кредиту (164-179);

Т-2

- Довідка щодо деталізації вхідних та вихідних дзвінків абоненту НОМЕР_5 ( ОСОБА_9 );

- Протокол тимчасово вилученого майна від 29.01.2013 року згідно якого з автостанції «Привоз» вилучений на підставі ухвали суду пасажирський автобус БАЗ д.н. НОМЕР_3 (а.п. 138-139);

- Посвідчення на постійне проживання ОСОБА_9 (а.п. 140);

- Протокол огляду транспортного засобу (а.п. 143-163);

- Протокол повернення тимчасово вилученого майна від 02.02.2013 року, згідно якого, слідчим був повернутий ОСОБА_10 належний її автобус, ключі, свідоцтво про реєстрацію, тимчасовий талон (а.п. 197-198);

- Вимога УИІ УМВД України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_9 раніше не судимий;

- Довідки про те, що ОСОБА_9 в наркологічній, психіатричній лікарні на обліку не перебуває (а.п. 230-231);

- Довідка з КП «ОГБТІ і РОН» згідно якої, станом на 29.12.2012 року за ОСОБА_9 зареєстрована ? частина кв. АДРЕСА_3 (а.п. 233);

- Виписка із медичної картки ОСОБА_10 , від 24.01.2013 року про вагітність (а.п. 234);

- Копії матеріалів з ВРЕР №1 щодо переоформлення транспортного засобу (а.п. 272-284);

- Копія довідки рахунку від 04.12.2012 на ім`я ОСОБА_10 (а.п. 286);

- Довідка ВКР ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що автобус БАЗ 079 14 НОМЕР_3 арештований і в даний час знаходиться на штраф майданчику (а.п. 356);

- Висновок авто товарознавчої експертизи від 26.03.2013 року, згідно якого, ринкова вартість автобуса БАЗ 079.14, д/н 04.12.2012 року складала 158009,62 грн. (а.п.379-388);

Перевіривши та дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях та протиріччях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Безспірних же доказів винуватості ОСОБА_9 в скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст. ст. 190 ч.3, 357 ч.1 КК України, а саме в викраденні офіційного документа, що вчинене з корисливих мотивів і інших особистих інтересах та заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах, в судовому засіданні не встановлено, у зв`язку з чим обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Так, аналізуючи покази потерпілого ОСОБА_5 , які він надав під час судового слідства, суд приходить до висновку, що вони мають суттєві протиріччя, розбіжності та не співвідносяться з письмовими документами, що були заявлені з боку сторони обвинувачення в якості письмових доказів.
Так, судом встановлено, що довіреність від 25.10.2010 видана ОСОБА_6 , якою сторона обвинувачення та потерпілий ОСОБА_5 намагаються підтвердити наявність у останнього права власності на спірний автобус була видана на користування вказаним транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 або ОСОБА_16 . У вказаній довіреності зазначені повноваження довірених осіб: представляти інтереси довірителя в тому числі і в органах ДАЇ, на станціях, підприємствах технічного обслуговування та ремонту, а також у будь-яких інших установах, підприємствах і організаціях з усіх питань, що стосуються експлуатації, технічного обслуговування, ремонту, проходження технічного огляду, страхування, управляти вказаним автобусом. Тобто, зазначена довіреність видана виключно на користування вказаним транспортним засобом та не передбачає права розпорядження вказаним автобусом. З урахуванням цієї довіреності потерпілий ОСОБА_5 не мав змоги розпорядитися вказаним транспортним засобом. Між тим, відповідно до положень ст.317 ЦК України невід`ємною складовою змісту права власності є право розпорядження, відсутність такого права свідчить про те, що не зважаючи на будь-які письмові або усні домовленості з фактичним власником спірного автобусу ОСОБА_6 , право власності у потерпілого ОСОБА_5 на момент подій НЕ ВИНИКЛО. Стороною обвинувачено не доведено, саме з яких підстав, особа яка не мала право власності на автобус, звернулася з заявою про скоєння відносно неї кримінального правопорушення, а саме заволодіння начебто майном, яке ніким чином не належало ОСОБА_5 , та на яких підставах слідчий вніс дані про кримінальне правопорушення до ЄРДР та почав проводити досудове розслідування, під час якого проводив обшуки та вилучив майно яке належить на праві власності ОСОБА_10 , автобус який вже майже два роки знаходиться на штраф майданчику.
Посилання потерпілого ОСОБА_5 на письмову розписку складену ОСОБА_6 на підтвердження права власності на спірний автобус не може бути прийнято судом до уваги, оскільки, в розпизці вказана передача права власності на автобус в майбутньому, після повної сплати кредиту, тобто намір здійснити правочин купівлі-продажу майна у майбутньому. Річ йде про попередній договір купівлі - продажу. Відповідно до положень ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно законодавства існує перелік договорів, що підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, серед таких є договір відчуження транспортного засобу. Правові наслідки недотримання обов`язкової форми правочину що призводять до наслідків передбачені ст. 220 ЦК України, а саме - нікчемність таких правочинів. Таким чином, навіть з урахуванням підтвердження з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 домовленостей викладених в розписці, така розписка (правочин) є нікчемною, тобто такою, що не породжує виникнення взаємних прав та обов`язків сторін, та не може бути прийнятою судом в якості доказів.
Крім того, у суду особо виникають певні сумніви відносно строків складання цієї розписки, яка міститься в матеріалах провадження, так як є певні здогадки відносно того, що така розписка була складена вже набагато пізніше після реєстрації кримінального провадження. Також особливо суд звертає увагу і на те, що якщо така розписка і існувала, нікому, в тому числі і ОСОБА_9 який придбав автобус про неї відомо не було.
Згідно договору поруки № SR-SME500/266/2008 від 25.10.2010 ОСОБА_5 дійсно став майновим поручителем за виконання грошових зобов`язань ОСОБА_6 перед АТ «ОТП Банк» по виконанню зобов`язань по кредитному договору № CL-SMT500/266/2008 від 28.08.2008, але вказаний договір поруки не може розглядатися, як підтвердження виникнення права власності у потерпілого ОСОБА_5 після сплати повної суми кредиту. Оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя ОСОБА_5 , що виконав зобов`язання за боржника ОСОБА_6 перед кредитором АТ «ОТП Банк», перейшли б права кредитора по кредитному договору. Вказане спростовує покази ОСОБА_5 в частині того, що після сплати кредиту до нього б перейшло право власності на вказаний автобус. Вказана позиція потерпілого протерічить нормам цивільного законодавства у зв`язку з чим є хибною та не може прийматися судом до уваги в якості доказів.
Також в своїх показах ОСОБА_5 посилається на те, що залишок заборгованості по кредиту перед банком у розмірі 78 055 грн. 00 коп. сплатив він зі своїх власних коштів через обвинуваченого ОСОБА_9 , якому він ніби то передав вказані кошти та попросив його занести їх до каси АТ «ОТП Банк». Вказані свідчення не знайшли свого підтвердження оскільки як потерпілим, так і стороною обвинувачення так і не були надані суду докази того, що залишок по кредиту було сплачено за рахунок саме коштів ОСОБА_5 . І напроти відповідно до показів інших свідків, в тому числі і співробітника банку ОСОБА_30 грошові кошти до банку приніс та сплатив ОСОБА_9 .. Крім того, оригінал квитанції № 35 від 03.12.2010 та довідка АТ «ОТП банк» від 04.12.2010 вих. №.500-11-1/2048 про сплату кредиту в повному обсязі, копії яких залучені до матеріалів справи, зберігаються у ОСОБА_9 . Якщо, навіть припустити, що ОСОБА_5 надав ОСОБА_9 грошові кошти на погашення кредиту, то певно він вимагав би документів на підтвердження того, що ОСОБА_9 витратив ці грошові кошти на погашення кредиту, але такого не було. Письмових документів на підтвердження передачі грошових коштів від ОСОБА_5 до ОСОБА_9 для сплати залишку по кредиту надано не було, тому вважається не спростованим твердження обвинуваченого ОСОБА_9 того факту, що він використовував власні грошові кошти на закриття залишку по кредиту у розмірі 78 055 грн. 00 коп. Окрім того дружина обвинуваченого в судовому засіданні пояснила, що сімейним бюджетом розпоряджається вона і вона передавала чоловіку гроші для придбання автобусу. Також в судовому засіданні і свідок ОСОБА_25 підтвердив той факт, що ОСОБА_15 вийшов з дому з грошима пояснивши, що купив автобус і він особливо підвозив його на зустріч, де він передав чоловіку гроші та документи які необхідні для оформлення автобуса на нього.
Також викликає сумніви і та обставина, що потерпілий ОСОБА_5 начебто передавший через ОСОБА_9 свої грошові кошти на внесення повної суми кредиту, одразу ж не вимагав у ОСОБА_6 негайного переоформлення автобусу на себе, про що зі слів ОСОБА_5 начебто існували певні домовленості.
Суд критично відноситься до показів ОСОБА_5 даних на судовому слідстві та не може врахувати їх в якості доказів на підтвердження вини ОСОБА_9 в пред`явленому обвинуваченні.
Також суд критично відноситься до показів ОСОБА_6 даних на судовому слідстві, який був допитаний на досудовому слідстві в якості свідка, в судовому засіданні також допитувався як свідок, але потім після зміни прокурором обвинувачення, у якості потерпілого і вважає, що вказані покази свідка-потерпілого, не підтверджують вини ОСОБА_9 в пред`явленому обвинуваченні.
Залишається без належної логічної відповіді питання до ОСОБА_6 відносно того, чому він не пересвідчився у ОСОБА_5 (фактичного власника транспортного засобу на його думку і на думку ОСОБА_5 ) про можливість оформлення довіреності на ОСОБА_9 . Відповідь ОСОБА_6 про те, що він дзвонив йому і додзвонився до ОСОБА_5 не можуть прийматися до уваги, оскільки він мав змогу відмовити ОСОБА_9 у видачі такої довіреності до моменту з`ясування обставин та отримання відповідного дозволу у ОСОБА_5 так, як з його слів він обіцяв переоформити вказаний автобус саме на ОСОБА_5 . Між тим він пояснив в судовому засіданні, що оформив довіреність добровільно без будь якого тиску. Крім того, залишається не зрозумілим, чому ОСОБА_6 вже після оформлення такої довіреності додатково не передзвонив ОСОБА_5 та не пересвідчився в тому, що казав йому ОСОБА_9 і напроти це є доказами того, що маючи певні зобов`язання перед ОСОБА_5 здійснив передачу транспортного засобу ОСОБА_9 ( подвійний продаж). Тобто в судовому засіданні на думку суду встановлено, що саме ОСОБА_6 ввів в оману як ОСОБА_5 так і ОСОБА_9 , маючи корисливі наміри.
Також залишилося без відповіді і питання, чому ОСОБА_6 дізнавшисья про обман з боку ОСОБА_9 у 2012 році, одразу ж не одреагував і не скасував довіреність, а скасував її лише у 2014 році. Це також на думку суду свідчить про те, що ОСОБА_6 маючи певні зобов`язання перед ОСОБА_5 здійснив повторне відчуження спірного автобусу на ім`я ОСОБА_9 і відповідно на не безоплатній основі, про що саме ОСОБА_9 не знав.
Свідчення ОСОБА_6 про те, що йому було достеменно відомо, що грошові кошти у розмірі 75 055 грн. 00 коп., які ОСОБА_9 сплатив до каси банку належали ОСОБА_5 не можуть прийматися до уваги оскільки, це твердження ні яким чином не підтверджується, а свої покази в цій частині він базує лише тільки на своїх припущеннях та на словах зацікавленого потерпілого ОСОБА_5 .
З показів в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 встановлено, він не є учасником вказаних подій та дізнався про видану довіреність та про інші обставини лише тільки зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 . Свою участь у вказаних подіях він не підтверджує та будь-яку оцінку поведінки учасників подій надавати відмовився. У зв`язку з вказаним суд не може розглядати і покази свідка ОСОБА_14 в якості доказів на підтвердження позиції захисту або обвинувачення. Між тим, слід прискіпливо та критично відноситись до спростування ним тверджень ОСОБА_9 в частині отримання від нього грошових коштів для передачі їх ОСОБА_6 для оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_9 оскільки, підтвердження такого факту підтверджували б співучасть ОСОБА_14 у вказаних подіях та введенні в оману саме ОСОБА_9 в цілях заволодіння його грошовими коштами при «подвійному продажу» спірного транспортного засобу.
Свідок ОСОБА_31 , який працює в АТ «ОТП Банк» підтвердив факт наявності кредиту по якому ОСОБА_6 був позичальником, а ОСОБА_5 був фінансовим поручителем. Залишок за кредитом складав 78 055 грн. 00 коп. і сплатив його через касу банку ОСОБА_9 , але при цьому пояснив, що грошові кошти були внесені від імені ОСОБА_5 , але звідки він знає, що гроші належали ОСОБА_5 він не зміг пояснити, відповівши, що не бачив, як особисто ОСОБА_5 передавав будь-які грошові кошти на остаточне погашення кредиту.
Покази інших свідків допитаних під час судового провадження ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_32 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 . ОСОБА_24 також не мають прямого доказового значення вини ОСОБА_9 у скоєні злочинів передбачених ч. 1 ст. 357 та ч.3 ст. 190 КК України та стосуються порядку виїзду-заїзду транспорту, автобусів працюючих на маршруті, порядку передачі транспортних засобів від водія водію, місця зберігання документів на транспортний засіб в салоні спірного автобусу, обставин зупинки автобусу та поміщення його на штрафний майданчик ДАЇ у зв`язку з порушенням правил ПДД відносно відсутності документів на автобус, порядку зняття та постановки на облік спірного автобусу.
Під час дачі свідчень свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_25 та ОСОБА_33 підтвердили показання обвинуваченого ОСОБА_9 в частині здійснення дій направлених на придбання спірного автобусу, в тому числі сплату грошових коштів.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
За таких обставин слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу,у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
З урахуванням наведеного судом встановлено, що пред`явленні стороною обвинувачення докази не дають підстав для визнання ОСОБА_9 винним у скоєнні злочинів, передбачених положеннями ч.1 ст. 357 та ч. 3 ст. 190 КК України. Більш того, по результатам дослідження доказів неможливо достеменно встановити чи взагалі вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 . Правовідносини між сторонами цього кримінального провадження, на основі яких виник спір, мають цивільно - правове походження і можуть розглядатися через призму кримінального права лише тільки у разі наявності достатніх доказів введення одною стороною іншої сторони в оману, в результаті якої відбулося заволодіння чужим майном. Стороною обвинувачення шляхом надання беззаперечних доказів не було доведено ані факт існування у потерпілого ОСОБА_5 права власності на спірний автобус, ані здійснення з боку ОСОБА_9 дій направлених на ведення в оману з ціллю заволодіння чужим майном. Розглядаючи в якості потерпілого ОСОБА_6 , слід зазначити, що згідно його показів на момент подій він вже не був власником спірного автобусу, оскільки передав його ОСОБА_5 . І навпаки з приведених доказів та показів свідків вбачаються ознаки скоєння кримінального правопорушення у відношенні до ОСОБА_9 в частині заволодіння його грошовими коштами шляхом введення його в оману. Але ці обставини не можуть розглядати в рамках цього кримінального провадження, а можуть бути предметом дослідження в рамках кримінального провадження реєстрованого за заявою ОСОБА_9 , який до речі подавав заяву під час досудового розслідування, щодо внесення відомостей до ЄДР, між тим, всупереч діючого законодавства по його заяві про злочин не були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За відсутністю події злочину коли судовим розглядом справи встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачувався особа, взагалі не мало місця або відсутній причинний зв`язок між діянням і шкідливими наслідками, настанням яких обумовлюється злочинність діяння, зокрема, коли шкідливі наслідки настали внаслідок дій особи, якій заподіяно шкоду, або в результаті дії сил природи тощо, постановляється виправдувальний вирок.

Тому суд, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності, прийшов до переконання, що вони не обґрунтовують та не доводять пред`явленого обвинувачення, а тому обвинуваченого ОСОБА_9 необхідно виправдати в інкримінованих йому злочинах передбачених ч.3 ст. 190, ч.1 ст. 357 КК України з підстав передбачених п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто за недоведеністю наявності в його діяннях складу кримінального правопорушення, оскільки зібрані у справі докази не підтверджують вказаного обвинувачення, всі можливості зібрання додаткових доказів вичерпані, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь обвинуваченого.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід залишити без розгляду, оскільки в ході судового розгляду не встановлена вина обвинуваченого в скоєнні злочинів передбачених ст. ст. 190 ч.3, 357 ч.1 КК України.

Витрати на залучення експертів слід віднести на рахунок держави, оскільки згідно ст. 124 КПК України такі витрати суд стягує з обвинуваченого лише у разі ухвалення обвинувального вироку.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В:
ОСОБА_9 виправдати, визнати його невинним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч.3 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілих залишити без розгляду.

Витрати на залучення експертів віднести на рахунок держави.

Скасувати арешт з транспортного засібу - пасажирського автобусу марки БАЗ А079.14 Y7FA050 (38122595L700780), реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 який знаходиться на арешт майданчику згідно ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2013 року, та є власністю ОСОБА_10 .
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку обвинуваченому та прокурору вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1