АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7013/14-к Номер провадження 11-кп/786/322/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.125 КК України З.Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,
неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 ,
представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 ,
неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 26 лютого 2015 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора прокуратури м.Кременчук Полтавської області про застосування відносно неповнолітнього

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, учня ЗОШ №20,

примусових заходів виховного характеру по кримінальному провадженню №0001104.

Застосовано до неповнолітнього ОСОБА_12 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері ОСОБА_11 строком на 1 рік.

Обвинуваченого ОСОБА_12 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, а кримінальне провадження відносно нього закрито.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 7 000 грн., витрати на юридичну допомогу в сумі 2 500 грн.

Згідно ухвали неповнолітній ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України за наступних обставин.

10.04.2014 року, близько 12.00 год., ОСОБА_12 , перебуваючи в приміщенні класу №3 ЗОШ №20, яка розташована по вул.Радянській, 12, в м.Кременчук Полтавської області, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, підійшовши ззаду, схопив неповнолітню потерпілу ОСОБА_8 за праву руку, викрутив її за спину, після чого відвів її руку в бік та вдарив ліктьовою частиною руки по парті. У результаті чого неповнолітня ОСОБА_8 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді дисторзіо (розтягнення) променевої колатеральної зв`язки тенденопатії сухожилків двоголового м`язу плеча.

В апеляційній скарзі захисник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 7 000 грн. та витрат на юридичну допомогу в розмірі 2 500 грн., скасувати, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» питання щодо цивільного позову про відшкодування шкоди у справі про застосування примусового заходу виховного характеру судом не вирішуються ( він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства), а витрати пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача чи цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, за правилами ч.2 ст.120 КПК України, несуть відповідно потерпілий, цивільний позивач чи цивільний відповідач.
В принесеній апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього ОСОБА_11 просить ухвалу суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції щодо доведення винуватості ОСОБА_12 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими. Вчинені обвинуваченим дії були спрямовані ним на самозахист, а показання свідків, які не були безпосередніми очевидцями подій ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ґрунтуються на показаннях невстановлених осіб.

Окрім того, як зазначає апелянт, судом не встановлено часу та місця вчинення кримінального правопорушення, механізму та мотивів вчиненого, обставини, що виключають кримінальну відповідальність неповнолітнього обвинуваченого.

Інші учасники судового розгляду ухвалу суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_10 , яка підтримала подану нею в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12 апеляційну скаргу, законного представника неповнолітнього ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу та прохали ухвалу суду першої інстанції скасувати, а провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, потерпілу ОСОБА_8 , законного представника ОСОБА_7 та в її інтересах захисника адвоката ОСОБА_9 , прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги законного представника ОСОБА_11 та при вирішенні апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_10 поклалися на розсуд суду, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що апеляційна скарга законного представника неповнолітнього ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Суд обґрунтовано визнав ОСОБА_12 винним у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.125 КК України тобто спричиненні потерпілій ОСОБА_8 умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні цього діяння за встановлених в ухвалі обставин відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується доказами, зібраними і перевіреними в передбаченому законом порядку.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_12 та його законного представника ОСОБА_11 про те, що вина обвинуваченого не ґрунтується на доказах, позбавлені підстав і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що саме ОСОБА_12 в приміщенні класу спричинив їй тілесні ушкодження, а саме схопив її за праву руку, викрутив її за спину, після чого відвів її руку в бік та вдарив ліктьовою частиною руки по парті, свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які були очевидцями події та підтвердили, що саме ОСОБА_12 наніс ОСОБА_8 тілесні ушкодження, даними висновку судово-медичної експертизи №391 від 16.06.2014 року, згідно якого у неповнолітньої ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді дисторзіо (розтягнення) променевої колатеральної зв`язки тенденопатії сухожилків двоголового м`язу плеча, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та могли утворитися при викручуванні правого передпліччя проти волі останньої, сторонньою рукою в напрямку протилежному руху осі ліктьового суглобу.

Наведені в ухвалі суду докази належним чином перевірені судом, узгоджуються між собою, сумнівів не викликають, добуті без будь-яких порушень кримінально-процесуального законодавства, а тому суд першої інстанції правильно поклав їх в основу обвинувачення.

Безпідставним є ствердження законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при винесенні ухвали в справі не прийнято до уваги, що ОСОБА_12 в даній ситуації діяв в межах необхідної оборони внаслідок вчинення відносно нього суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_8 .

Так, дійсно, в ході судового розгляду свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 суду пояснили, що ОСОБА_8 , що залишилася для допомоги провітрити приміщення класу, прохала вийти ОСОБА_12 з класу задля його провітрювання, однак він відмовився та тікав від неї, при цьому валяв стільці з парт, при цьому ОСОБА_8 переслідувала ОСОБА_12 . Водночас, нанесення ударів ОСОБА_8 ганчіркою по голові та іншим частинам тіла, про що стверджує ОСОБА_12 та його законний представник ОСОБА_11 , не свідчить про вчинення відносно обвинуваченого суспільно небезпечного посягання та наявність при цьому реальної загрози заподіяння йому шкоди. Окрім того, в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані щодо наявності в ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, що могли бути спричинені ОСОБА_8 10.04.2014 року.

Є безпідставним і ствердження законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_12 . ОСОБА_11 про те, що судом першої інстанції в ході розгляду кримінального провадження не встановлено часу та місця вчинення кримінального правопорушення, механізму та мотивів вчиненого.

Так, судом першої інстанції в ході судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_12 достовірно встановлено та, відповідно, в ухвалі суду зазначено всі обставини, що підлягають з`ясуванню, зокрема й час та місце вчинення кримінального правопорушення, механізм та мотиви вчиненого. Щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень, потерпіла ОСОБА_8 , як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду зазначала, яким саме чином ОСОБА_12 спричинив їй тілесні ушкодження, при цьому показання потерпілої в частині механізму нанесення їй тілесних ушкоджень в повній мірі узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи №391 від 16.06.2014 року.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено часу вчинення кримінального правопорушення, оскільки перерва між 3 та 4 уроками, тобто період часу, коли згідно показань потерпілої ОСОБА_8 їй були спричинені тілесні ушкодження, згідно розкладу дзвінків, триває 15 хвилин, з 11.05 год. до 11.20 год., в той же час, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №391 від 16.06.2014 року, ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у час з 11.30 13.00 год. 10.04.2014 року, тобто, як зазначає апелянт, поза межами часового проміжку сутички потерпілої з ОСОБА_12 .

Водночас, вказане ствердження апелянта колегією суддів до уваги не приймається, як безпідставне, оскільки наявність конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_12 та потерпілою ОСОБА_8 та час його виникнення не заперечується самим неповнолітнім обвинуваченим, а незначні розбіжності в часі спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, що обраховуються хвилинами, не є суттєвими та не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_12 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 в частині скасування ухвали суду про стягнення з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 стягненої моральної шкоди в розмірі 7000 грн. та витрат на юридичну допомогу в розмірі 2500 грн. задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно положень ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Отже, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу щодо ОСОБА_12 , вірно, керуючись зазначеною нормою Закону, вирішив заявлений в кримінальному провадженні цивільний позов.

Постанова Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», на яку посилається в апеляційній скарзі захисник, містить рекомендації судам щодо застосування положень Кримінально-процесуального кодексу в редакції 1960 року, за змістом яких розв`язання цивільного позову в справі , відповідно до положень ст.328 КПК України, було передбачено лише в разі постановлення судом обвинувального вироку.

Що стосується рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення цивільного позову в цій частині, оскільки понесені потерпілою витрати на правову допомогу та їх сума належним чином підтверджені.

Дійсно частина 2 статті 120 КПК України передбачає, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача чи цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач. Водночас, відповідно до положень ч.1 ст.126 КПК України суд вирішує і питання щодо процесуальних витрат ухвалою суду.

За таких обставин, підстави для скасування ухвали суду в частині стягнення з законного представника неповнолітнього на користь потерпілої завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відсутні.

В той же час, постановляючи ухвалу та вирішуючи питання щодо розміру завданої потерпілій моральної шкоди суд першої інстанції, встановивши, що саме протиправними діями ОСОБА_12 . ОСОБА_8 була завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань, хвилювань, які заважали їй повноцінно жити, навчатись, спілкуватись з однолітками та погіршили її стосунки з оточенням, перенесений психологічний стрес та фізичний біль, які зазнала потерпіла ОСОБА_8 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, однак при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди не достатньо врахував сімейний та матеріальний стан законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , яка самостійно виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей, отримує низьку заробітну платню. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що розмір стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди з законного представника неповнолітнього обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_7 , з урахуванням даних про особу ОСОБА_11 , підлягає до зменшення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.
Ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 26 лютого 2015 року відносно ОСОБА_12 змінити, зменшивши розмір стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди з законного представника неповнолітнього ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 до 5000 грн.
В решті ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26.02.2015 року стосовно ОСОБА_12 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4