А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І

У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

18.11.2014 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , підсудних: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у ОСОБА_8 , ОСОБА_15 у ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальну справу про обвинувачення: ОСОБА_7 за ч.3 ст.27 та ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_8 за ч.1 ст.263, ч.3 ст.27 та ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 за ч.1 ст.263, ч.1 ст.14 п. 6,11,12,13 ч.2 ст.115 КК України, за апеляційними скаргами: прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора прокуратури м. Ужгорода ОСОБА_16 , підсудних: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , захисників: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах підсудного ОСОБА_7 , ОСОБА_17 в інтересах підсудного ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.12.2013, яким визнано винуватими і призначено покарання:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_1 , приватному підприємцю, з середньо-спеціальною освітою, одруженому, на утриманні неповнолітня дитина, не судимому,
за ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_2 , з середньо-спеціальною освітою, приватному підприємцю, одруженому, на утриманні неповнолітня дитина, судимому
- 19.04.2010 за ч.4 ст.187, ч.2 ст.129 КК України, із застосуванням ст.70 КК України 8 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, за виключенням житла,
за ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.1 ст.263 КК України 3 роки позбавлення волі,
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, з конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання даного покарання з покаранням, призначеним вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2010 ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років, з конфіскацією майна;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю м. Первомайськ Луганської області, мешканцю АДРЕСА_3 , непрацюючому, з середньою освітою, одруженому, на утриманні троє неповнолітніх дітей, судимому:
- 08.02.1988 за ч. 2,3 ст.142, п. «а», «е» ст.93, ч.3 ст.193, ст.208, із застосуванням ст.42 КК УРСР (1960 року), до виключної міри покарання смертної кари, з конфіскацією майна. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.04.1989 призначене ОСОБА_9
покарання у виді смертної кари замінене в порядку помилування на позбавлення волі строком на 15 років,
- 19.04.2010 за ст.ст. 129 ч.2, 187 ч.4, 257, 263 ч.1 КК України, із застосуванням ст.70 КК України 12 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, за виключенням житла,
за ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 п.6,11,12,13 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання даного покарання з покаранням, призначеним вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2010 ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, з конфіскацією майна.
ОСОБА_9 за ч.1 ст. 263 КК України виправдано за недоведеністю його вини.
Початком строку відбуття підсудними покарання постановлено рахувати з дня їх затримання: ОСОБА_7 з 05.12.2010, ОСОБА_8 з 13.02.2009, ОСОБА_9 з 10.02.2009.
Обраний усім підсудним запобіжний захід залишено без змін взяття під варту.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь держави 1 095,25 грн. судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи.
Вирішено долю речових доказів: відеокасети, дискети та документи із записами ОСОБА_18 постановлено зберігати при матеріалах справи.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими в організації готування до вбивства, тобто умисного протиправного заподіянні смерті іншій людині, вчиненого на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 також у незаконному носінні, зберіганні та передачі без передбаченого законом дозволу вогнепальної зброї (обрізу мисливської рушниці); ОСОБА_9 в готуванні до вбивства, вчиненого на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за таких обставин.
15.01.2009 за місцем свого проживання ОСОБА_7 , отримавши від невстановлених слідством осіб замовлення на вбивство ОСОБА_6 , з корисливою та з метою протиправного позбавлення життя останнього запропонував ОСОБА_8 , який перебував у нього в гостях, вчинити за винагороду вбивство потерпілого, для чого просив підшукати виконавців.
У січні 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 приїхали в м. Ужгород, де перший показав ОСОБА_8 приміщення по АДРЕСА_1 , де працює ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 , на якій проживає потерпілий, описав будинок, в якому проживає останній, а також розповів, що ОСОБА_6 їздить на автомобілі «БМВ-Х5» чорного кольору з тимчасовими реєстраційними номерами червоного кольору.
Після повернення ОСОБА_8 в м. Хмельницький він запропонував ОСОБА_9 та ОСОБА_18 (останній згодом помер, далі Б.) вчинити за винагороду в розмірі 20 000 доларів США вбивство ОСОБА_6 , на що останні двоє погодилися.
22.01.2009 ОСОБА_9 та ОСОБА_19 на автомобілі «Даймлер-Бенц», н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_20 , а ОСОБА_8 на автомобілі «ВАЗ-2107», н.з. НОМЕР_2 приїхали в м. Ужгород, де разом зустрілися на АЗС «ОККО», по вул. Гагаріна, в м. Ужгород.
Того ж дня, перебуваючи в м. Ужгороді, ОСОБА_8 , володіючи наданою йому ОСОБА_7 інформацією стосовно місця проживання ОСОБА_6 , організовуючи вчинення та керуючи готуванням до вбивства останнього, показав ОСОБА_9 та Б. приміщення по АДРЕСА_4 , на якій проживає ОСОБА_6 , описав будинок, в якому він проживає, розповів, що ОСОБА_6 їздить на автомобілі «БМВ-Х5» чорного кольору з тимчасовими реєстраційними номерами червоного кольору.
В цей же день, 22.01.2009, ОСОБА_8 поїхав в м. Свалява Закарпатської області, де зустрівся з ОСОБА_7 та повідомив останньому про хід виконання замовлення на вбивство ОСОБА_6 .
З метою виконання замовлення ОСОБА_7 та на виконання домовленостей з ОСОБА_8 , для здійснення вбивства ОСОБА_6 , ОСОБА_19 привіз із собою вогнепальну зброю пістолет «Вальтер» та боєприпаси до нього, які постійно носив при собі, а ОСОБА_8 привіз із собою з м. Хмельницький обріз мисливської рушниці, який 23.01.2009, біля 15 год., на АЗС «Маркет», на автодорозі «Київ-Чоп», поблизу м. Мукачево, передав разом з боєприпасами та іншими речами Б., які останній заховав у лісопосадці, що біля автодороги «Ужгород-Мукачево», поблизу с. Часлівці Ужгородського району.
Протягом 22-23.01.2009, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_19 , готуючись до вчинення злочину, проживали в м. Ужгороді у знайомого ОСОБА_20 ( ОСОБА_21 ), вивчали маршрути пересування ОСОБА_6 , місцевість поблизу його будинку, в якому потерпілий проживав, роботи, після чого ввечері 23.01.2009 виїхали в м. Хмельницький.
26.01.2009 Б. та ОСОБА_9 повторно приїхали в м. Ужгород, де поселилися в готелі «Анна» та готуючись до злочину, продовжили вивчати маршрути пересування ОСОБА_6 , оглядали потворно місцевість поблизу будинку потерпілого та його роботи, розробляли план та спосіб вчинення злочину, можливі шляхи відходу.
Вивчивши місцевість та шляхи відходу після вчинення злочину, Б. і ОСОБА_9 розробили та погодили з ОСОБА_8 план вбивства ОСОБА_6 за допомогою помпової рушниці, чи іншої «довгоствольної» зброї, з більшої відстані, ніж це дозволяли зробити пістолет чи обріз мисливської рушниці, які були у них в наявності, оскільки вони остерігались, що ОСОБА_6 може бути озброєний.
Для реалізації вказаного плану ОСОБА_9 та ОСОБА_19 необхідна була помпова рушниця, чи інша довгоствольна зброя, про надання якої Б. просив ОСОБА_8 у телефонній розмові 27.01.2009, о 10 год. 59 хв., після чого, в той же день, об 11 год. 02 хв. ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_7 , звернувся з проханням підшукати потрібну зброю для Б. та ОСОБА_9 , які знаходились в той час в м. Ужгород в очікуванні на таке знаряддя злочину.
У зазначеній телефонній розмові ОСОБА_7 пообіцяв ОСОБА_8 забезпечити відповідною зброєю безпосередніх виконавців злочину Б. та ОСОБА_9
27.01.2009, об 11 год. 03 хв., ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_19 та повідомив останнього, що зброю йому буде доставлено, однак не дивлячись на нагадування Багнюка з приводу надання зброї, така до 29.01.2009 передана не була, у зв`язку з чим ранком 29.01.2009 ОСОБА_9 та Б. виїхали в м. Хмельницький.
Про всі свої дії ОСОБА_9 та Б. доповідали по телефону безпосередньо ОСОБА_8 який, організовуючи готування до вбивства ОСОБА_6 , здійснював керівництво їх діями, координацію їх дій з іншими особами, забезпечував фінансування готування до злочину. ОСОБА_8 , в свою чергу, про хід готування до вбивства на замовлення ОСОБА_6 інформував при зустрічах та за допомогою телефону ОСОБА_7 .
Поїздки ОСОБА_9 та Б. в Закарпатську область були профінансовані ОСОБА_8 , який попередньо оплатив їх витрати в загальній сумі 4 000 грн.
10.02.2009 Б. та ОСОБА_9 , а 13.02.2009 ОСОБА_8 затримані працівниками правоохоронних органів.
На вирок подано апеляційні скарги: прокурором (т.11, а.с. 150-154), з доповненням (т.12, а.с. 77-86), підсудними: ОСОБА_7 (т.11, а.с. 165-172), ОСОБА_8 , з доповненням (т.12, а.с. 9-17, 91-103) та ОСОБА_9 (Т.12, а.с. 19-20), захисниками: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах підсудного ОСОБА_7 (т.11, а.с.155-162, т.12, а.с. 70-75), ОСОБА_17 в інтересах підсудного ОСОБА_8 (т.11, а.с. 203-244).
В апеляційній скарзі прокурор вважає зазначений вище вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 незаконним, постановленим з порушенням кримінально-процесуального закону (1960 року), таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового слідства з таких підстав.
Так, 25.05.2012 показання свідка ОСОБА_22 у зв`язку із її хворобою судом першої інстанції оголошено, але не прийнято рішення про її виклик у наступне судове засідання після її видужання.
З показань цього свідка, які мають важливе значення, вбачаються обставини проживання мешканця м. Хмельницький ОСОБА_20 разом з ще двома особами, зовнішні дані яких вона описала, в готелі «Анна», а отже могла знати мету приїзду ОСОБА_20 . Те саме стосується й оголошення судом протоколу допиту свідка ОСОБА_23 щодо передачі в оренду ОСОБА_20 автомобіля «Мерседес-Бенц» (т.2 «А», а. 22-24, 59-60).
Також судом оголошено показання свідка ОСОБА_24 щодо обставин спільного проживання з Б., знайомства останнього з ОСОБА_9 та перебування останніх двох на святкуванні дня народження в офісі у Грабнера в 20-х числах січня 2009 року, а також щодо обставин її поїздки з Б. на автомобілі під керуванням ОСОБА_25 в напрямку м. Києва у невідомий їй населений пункт. Там вони зупинились біля будинку, вона залишилася в автомобілі, а Б. і Швець вийшли, а коли повернулися, то вона побачила в руках Б. якусь темну сумку довжиною 50-60, а шириною 30 см, яку він зберігав на балконі в їх квартирі, а через декілька днів така зникла.
Крім цього, прокурор, звертаючи увагу на важливість показань цього свідка, вказує, що їй відомі обставини неодноразового перебування в офісі ОСОБА_8 . ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , про поїздку останнього на початку весни 2008 року у Закарпатську область, яка не була пов`язана із виконанням будівельних чи ремонтних робіт, про боржників на Закарпатті він їй нічого не розповідав. Отже, на думку прокурора, ці показання спростовують версію ОСОБА_8 щодо поїздки Б. в Закарпатську область за боргом в сумі 10 000 доларів США та підтверджуються показання обвинуваченого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_20 про зустріч з ОСОБА_8 , їх поїздку в Київську область за зброєю напередодні поїздки в Закарпаття. Цей свідок показала, що у неї вдома є рукописні тексти Б., які вона добровільно надала органу досудового слідства під час її допиту (т.2 «А», а. 73-76, 120-122).
Прокурор вважає показання цих свідків такими, що впливають на повноту судового слідства, а тому суд повинен був допитати цих свідків безпосередньо в судовому засіданні.
Крім цього, 06.07.2012 у відсутності захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_17 судом допитано свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , що є істотним порушенням права підсудного на захист.
З цих підстав прокурор просить апеляційний суд скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013, а вказану кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.
В апеляційній скарзі захисника підсудного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 йдеться про незаконність постановленого щодо його підзахисного вироку Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з урахуванням наступного.
Матеріали кримінальної справи свідчать про допущені істотні порушення матеріального та процесуального закону як досудовим, так і судовим слідством в процесі розгляду справи та постановленні вироку, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Зокрема, суд залишив поза увагою, що засуджений ОСОБА_7 винним себе в пред`явленому йому обвинуваченні не визнав, а матеріали кримінальної справи його вини не доводять, є суперечливими, що судом залишено поза увагою.
Судом не здобуто жодних доказів того, що ОСОБА_7 отримав замовлення на вбивство ОСОБА_6 , такі твердження досудового слідства не підтверджені належними та допустимими доказами і є припущенням.
ОСОБА_7 не організовував вчинення злочину, не керував його підготовкою або його вчиненням, не утворив та не керував організованою групою, не забезпечував її фінансування.
Матеріали кримінальної справи фальсифіковані, оскільки щодо ОСОБА_7 не було заведено оперативно-розшукової справи (далі ОРС) та не проводилися оперативно-розшукові заходи на території Закарпатської області, що відповідно виключало наявність оперативної інформації станом на 15.01.2009 у допитаного в якості свідка працівника правоохоронного органу ОСОБА_28 про те, що ніби-то відносно ОСОБА_6 готується злочин, про що свідок заявив суду. Отже мала місце імітація вказаного злочину.
18.06.2012 свідок ОСОБА_28 показав, що ОРС на території Закарпатської області стосовно ОСОБА_7 та інших не заводилась. Він не міг знати про злочин, який нібито готується 15.01.2009 стосовно потерпілого.
Одним з доказів вини ОСОБА_7 суд визнав протокол огляду належного потерпілому мобільного телефону від 26.02.2009, в якому містилися смс-повідомлення з погрозами (т.1, а. 64,72). Однак, суд не з`ясував, кому саме належать дані повідомлення.
В матеріалах справи відсутній оригінал явки з повинною
ОСОБА_29 помер вніч з 16 на 17.02.2009 та не був учасником судового розгляду справи, то зібрані за його участі докази є недопустимими.
Судова почеркознавча експертиза стосовно виконання рукописного тексту в явці з повинною від імені Б. є сумнівна, оскільки в розпорядженні слідства спочатку не було вільних експериментальних зразків почерку Б., а пізніше такі незрозуміло звідки з`явилися у експерта.
Допитана 14.06.2010 апеляційним судом Хмельницької області свідок ОСОБА_24 показала, що надала органу досудового слідства три або чотири аркуші формату «А-4» з рукописними текстами Б. до доньки, які він не відіслав вчасно (т.6, а. 23-24).
За одну годину до самогубства Б. написав 8 явок з повинною, а суд безпідставно відхдив клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи з причин смерті ОСОБА_19 , як і інші клопотання, які всупереч вимогам кримінально-процесуального закону судом «розглянуто пакетом».
Серед інших заявлених захистом ОСОБА_7 клопотань було і призначення судової фоноскопічної експертизи з метою усунути розбіжності в показаннях допитаних в суді свідків та підсудних, проте судом також необґрунтовано відмовлено і в задоволенні даного клопотання, що є істотним порушенням кримінально-процесуального закону та прав підсудного.
Суд безпідставно посилається у вироку на те, що вина ОСОБА_7 , серед інших доказів, стверджується і протоколом допиту ОСОБА_8 від 27.03.2009 (т.3 «А», а.с.135-144), оскільки такі, як і інші докази обвинувачення, спростовані в ході судового слідства, зокрема показаннями самого ОСОБА_8 , даними ним в суді про те, що він оговорив ОСОБА_7 , оскільки працівники міліції «обіцяли йому (Грабнеру), що він отримає за вказаний злочин лише 3 роки умовно», а також через вчинення на нього тиску.
В судовому засіданні ОСОБА_8 давав послідовні показання, яким суд не дав належної оцінки.
Висновки суду щодо винуватості Анталовці та інших обґрунтовані показаннями свідків: ОСОБА_28 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 , які були зацікавленими особами співробітники міліції, а тому такі слід було оцінити критично.
Сумнівними доказами, які не можуть бути взяті судом до уваги є протоколи огляду документів: від 14.05, 02, 03 та 07.07.2009, 10.12.2012 (т.4 «А», а. 13, 17-20, 46-56, т.7, а. 8-10, 14-19), оскільки з показань допитаної в суді свідка ОСОБА_33 слідує, що вона, будучи понятою, підписувала такі лише один раз.
Інша понята ОСОБА_34 не була допитана судом, не зважаючи на клопотання сторони захисту.
Суд не вжив усіх заходів для прибуття в судове засідання всіх свідків, що позбавило його можливості повно і всебічно з`ясувати усі обставини справи.
Отже, захисник вважає вирок таким, що «не відповідає ступеню тяжкості інкримінуємого ОСОБА_7 злочину та особі засудженого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим з точки зору суворості» і підлягає скасуванню.
Оскільки судом допущено однобічність та неповноту судового слідства, має місце невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.
На підставі наведеного, захисник ОСОБА_10 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 щодо ОСОБА_7 скасувати, а справу направити на новий гозгляд до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі підсудного ОСОБА_7 йдеться про незаконність та необґрунтованість постановленого щодо нього вироку Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом при постановленні вироку матеріального та кримінально-процесуального закону, з урахуванням наступного.
Так, у вироку зазначено, що Анталовці разом з ОСОБА_35 приїхав в м. Ужгород в січні 2009 року та показав останньому вулицю Вишнева, в с. Сторожниці Ужгородського району, де проживає ОСОБА_6 . Розбіжність у висновку суду щодо дати приїзду в м. Ужгород полягає в тому, що суд зазначає про те, що точну дату в січні 2009 року встановити неможливо, хоча під час судового слідства ОСОБА_8 показав точну дату 17.01.2009.
Жодного разу Анталовці не визнавав своєї вини, як на досудовому, так і судовому слідстві, оскільки непричетний до злочину, у якому його обвинувачують.
Роздруківками телефонних розмов з його мобільного телефону ( НОМЕР_3 ) не підтверджується обставина його перебування в м. Ужгороді з Грабнером або без нього, починаючи з 15 по 18.01.2009.
Протоколи огляду документів (т.4 «А», а. 46-58) сфальшовані органом досудового слідства, такі підписані понятими, які працюють прибиральницями прокуратури ОСОБА_36 та ОСОБА_33 . Остання в суді показала, що була присутня у слідчого лише 1 раз протягом 15 хв., де було запропоновано підписати ряд документів і показано диски, про зміст яких їй нічого не відомо.
Місцевий суд визнав доказом оптичний диск (носій інформації), на якому відображена розмова Анталовці з Грабнером в лютому 2009 року, о 22.48 год., однак цієї розмови в дійсності не було, про що давав показання у суді і Грабнер спілкувався в той час з іншою людиною, назвавши її ім`я, а отже цю розмову на диску змонтовано.
Під час досудового і судового слідства проведено ряд експертиз, допитано свідків, вивчено інформацію телефонних з`єднань, роздруківки телефонних розмов, протоколи обшуків, з яких слідує, що ОСОБА_7 непричетний до злочину, в якому він обвинувачується.
В матеріалах справи немає роздруківки належного ОСОБА_7 контрактного телефонного номеру НОМЕР_4 , яка свідчить про його алібі та непричетність до злочину, хоча в т.4 міститься інформація про використання слідчим ОСОБА_37 разом з понятими ОСОБА_33 та ОСОБА_34 роздруківки телефонних з`єднань цього номеру, що залишено поза увагою суду першої інстанції.
Потерпілий в суді заявив, що не має жодних претензій до ОСОБА_7 , ніколи його не знав і не бачив, у них немає спільних знайомих, контактів. Виходячи з цього, Анталовці не міг переслідувати будь-якої мети у відношенні ОСОБА_6 .
На підставі наведеного, ОСОБА_7 просить скасувати постановлений щодо нього вирок від 25.12.2013, а кримінальну справу у його відношенні закрити за недоведеністю його вини.
В апеляційній скарзі захисника підсудного ОСОБА_35 адвоката ОСОБА_17 йдеться про наступне.
Підсудній ОСОБА_8 працював приватним підприємцем в м. Хмельницький та займався євроремонтами.
15.01.2009 до нього з ОСОБА_38 приїхав компаньйон по бізнесу ОСОБА_39 , який запропонував разом поїхати до ОСОБА_40 , щоб передати йому гроші за автомобіль, яку мав намір у нього придбати. Погодившись на пропозицію ОСОБА_41 , ОСОБА_35 разом з ним та ОСОБА_42 поїхали на автомобілі «Пассат» в Закарпатську область.
По приїзду до м. Свалява вони зустрілися з ОСОБА_43 , який запропонував провести земельні роботи на його ділянці в м. Ужгороді за допомогою металошукача, який був у Грабнера в наявності, та який ОСОБА_44 просив привезти.
У зв`язку з цим ОСОБА_35 своїм робітникам, ОСОБА_19 та ОСОБА_45 , привіз такий. Також він зустрівся з ОСОБА_7 , з яким всі разом пішли повечеряти, після чого він поїхав з ОСОБА_7 додому до останнього, а ОСОБА_46 разом з ОСОБА_41 поїхали дивитися автомобілі.
З 15 на 16.01.2009, у зв`язку з поганою погодою, на пропозицію дружини ОСОБА_47 , він залишився на ночівлю у будинку ОСОБА_7 в м. Свалява.
Ранком він разом з ОСОБА_7 , заїхавли до готелю за ОСОБА_41 , і втрьох поїхали на турбазу, на якій проводили відеозйомку дерев`яних будинків із зрубу.
Після цього вони всі разом повернулися в м. Свалява. Він разом з ОСОБА_7 заїжджали до ОСОБА_48 на фірму, де вони взяли взірці євробрусу.
Грабнера і ОСОБА_41 дуже цікавили ці споруди, вони хотіли будувати такі весною 2009 року у м. Київ, у ОСОБА_41 був замовник на 22-24 будинки готельного типу.
16.01.2009, після обіду, він, ОСОБА_49 та ОСОБА_50 виїхали в м. Хмельницький.
Друга поїздка на Закарпаття мала місце 22.01.2009, по дорозі в м. Свалява він зателефонував ОСОБА_51 , оскільки мав йому передати гроші.
22-23.01.2009 з ОСОБА_7 в м. Ужгороді він не зустрічався. Що стосується явки з повинною ОСОБА_19 , то в такій останній його оговорив. Під час відтворення обстановки та обставин події був сильно побитий, на нього чинився психологічний тиск, йому показували все, що необхідно робити та показувати, змушували підписувати документи.
ОСОБА_7 на досудовому слідстві він оговорив з ОСОБА_6 познайомився в ІТТ м. Ужгорода та ніколи не слідкував за ним.
Надані ним на досудовому слідстві показання не відповідають дійсним обставинам. ОСОБА_7 місце проживання та роботи ОСОБА_6 йому не показував, в село Сторожниця (Ужгородського району) Шевчука та Б. він не возив, не показував їм «робоче місце» ОСОБА_6 .
Побоюючись за своє життя, він (Грабнер) змушений був погодитись підписати документи та підтвердити на відеокамеру те, що йому казали працівники міліції.
Зброю в м. Ужгород «окрім металошукача» він не привозив, Багнюку обріз мисливської рушниці на АЗС «Маркет» не передавав.
З наданих суду показань потерпілого ОСОБА_6 слідує, що в середині січня 2009 року, ввечері, коли він знаходився в Австрії, йому на мобільний зателефонував начальник карного розшуку УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_28 , який повідомив, що відносно потерпілого готується злочин. По приїзду працівники міліції йому пояснили, що за ним ведеться спостереження групою осіб, зі слів працівників міліції з м. Хмельницька, готується на нього розбійний напад, однак потім з`ясувалося, що готується вбивство.
«Про вбивство» йому стало відомо із явок з повинною Б. та ОСОБА_9
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під час досудового слідства в своїх показаннях повністю та категорично заперечили готування до умисного вбивства ОСОБА_6 .
В допитах від 27.03, 07.04.2009 та під час проведення з його участю відтворення обстановки і обставин події, ОСОБА_8 не давав показання про те, що ОСОБА_7 запропонував йому вчинити саме вбивство ОСОБА_6 . Мова йшла про те, щоб «наказать человека, который живет в Ужгороде, есть какие-то проблемы. Через какое-то время появился Эдик (Б.) и сказал, что собирается ехать на Закарпатье. В процессе этого разговора я вспомнил просьбу Володи и рассказал про нее Б., сказал, что нужно запугать одного человека в Ужгороде, наказать, побить его, речи об убийстве не было. После этого разговора, в начале 20-х чисел 2009 года, я приехал в АДРЕСА_4 , сказал ему, что приехали пацаны и занимаются его просьбой».
Про те, що ОСОБА_7 просив його лише покарати або налякати ОСОБА_6 і не просив організувати його вбивство, ОСОБА_8 стверджував в своїх показаннях 27.03.2009 під час проведення відтворення обстановки і обставин події та при допиті його, як обвинуваченого 07.04.2009.
Тексти аудіо- записів телефонних розмов між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , а також всіх інших телефонних розмов, інформацію про замовлення ОСОБА_7 вбивства ОСОБА_6 не містять ( т.4 «А», а. 46-56).
В явці з повинною ОСОБА_9 стверджував, що зимою 2009 року йому замовили: «применить физическую силу и нанести телесные повреждения неизвестному мне мужчине». Даних, про замовлення вбивства в його явці з повинною немає ( т.1 «А», а. 53-54).
Б. також в написаній ним власноручно явці з повинною вказав, що ОСОБА_8 замовив виключно побиття невідомого йому чоловіка: «… ОСОБА_52 сказал, что есть работа. Нужно было побить одного мужика» ( т.1, а. 56-57).
Доказів, які б підтверджували що 15.01.2009 ОСОБА_7 при зустрічі з ОСОБА_8 в м. Свалява Закарпатської області у власному будинку запропонував вчинити вбивство ОСОБА_6 немає.
Виключно на показаннях ОСОБА_9 , даних ним на досудовому слідстві, від яких він відмовився, ґрунтується все обвинувачення.
В явках з повинною ОСОБА_9 та ОСОБА_19 зазначили, що ОСОБА_8 запропонував їм лише побити чоловіка, який проживає в м. Ужгород, а не вчинити його вбивство.
ОСОБА_8 у всіх своїх показаннях на досудовому слідстві твердив, що ОСОБА_7 запропонував йому лише побити або покарати ОСОБА_6 і категорично заперечував замовлення ОСОБА_7 його вбивства, а також відсутній доказ того, що він сам пропонував ОСОБА_53 і ОСОБА_19 це зробити.
На досудовому слідстві лише ОСОБА_9 показав, що ОСОБА_8 запропонував йому і Б. за грошову винагороду вчинити вбивство ОСОБА_54 допит в якості свідка від 25.02.2009 (т.3 «А», а. 18-26), в якості підозрюваного від 13.03.2009 (т.3 «А», а. 35-40), в якості обвинуваченого від 27.03, 05 та 27.08.2009 (т.3 «А», а. 80-87, 135-143, 191-193 ).
Показання ОСОБА_9 на досудовому слідстві непослідовні та суперечливі.
Так, допитаний як свідок 25.02.2009 ОСОБА_9 твердив, що 19 або 20.01.2009, у своєму офісі ОСОБА_8 запропонував йому за грошову винагороду « 20 т.» дол.США, поїхати в м. Ужгород і «уделать одного человека».
Перепитавши у ОСОБА_8 , що саме потрібно зробити з цією людиною, останній пояснив, що потрібно «покалічити», а на питання ОСОБА_9 , що буде, якщо він «перестарается и человек умрет», ОСОБА_8 відповів йому, що нічого страшного не буде.
Допитаний, як підозрюваний 13.03.2009 ОСОБА_9 спочатку твердив, що ОСОБА_8 пропонував лише «покалічити» ОСОБА_6 , а рішення вбити останнього надійшло від Б., а потім показання змінив і знову заявив, що вбити ОСОБА_6 йому запропонував ОСОБА_8 : «… сначала Грабнер мне говорил, что этого человека надо покалечить, а после того как появился Б. вопрос стоял про убийство…особого плана у нас не было. Грабнер предлагал, когда жертва будет ехать по дороге дороге домой, чтоб мы с Б. затеяли пьяную драку на дороге, перекрывши ему путь, а жертва, согласно этого плана, как правоохранитель, должна была выйти из машины, чтобы нас разнять, и в этот момент мы должны были его убить».
Допитаний 16.03.2009 обвинувачений ОСОБА_9 заявив, що повністю підтверджує показання, дані ним під час допиту в якості підозрюваного.
На очній ставці з ОСОБА_8 , проведеної 31.03.2009 ОСОБА_9 свої показання суттєво змінив, підтвердивши показання ОСОБА_8 про те, що останній зробив йому пропозицію лише побити ОСОБА_6 і не пропонував його вбивати, підтвердив що Б., а не ОСОБА_8 , сказав йому, що ОСОБА_6 потрібно буде вбити , що така розмова була лише між ним і Б. і що ОСОБА_9 невідомо, чи мала місце розмова між ОСОБА_8 і Б. про вбивство ОСОБА_6 , ОСОБА_8 не було відомо про те, що у них з Б. є зброя: «… ОСОБА_8 сказал, что есть человек, котрого надо напугать в Закарпатье, на тот момент мне не было известно, что именно необходимо сделать в Закарпатье с тем человеком, я решил обговорить данную ситуацию с Б., что и произошло позднее…особого плана у нас не было…В процессе нашего общего разговора Грабнер предложил, что когда жертва будет ехать по дороге домой, чтоб мы с Б. затеяли пьяную драку на дороге, перекрывши ему путь, а жертва, согласно этого плана, должна была выйти из машины и мы в этот момент должны были избить его. В дальнейшем мы точного плана так и не успели разработать. Сначала речь шла про избиение этого человека, а уже позднее, Б. мне сказал, что этого человека придется убить… Про убийство разговор был только между мной и Б. Мне неизвестно был ли такой разговор между Грабнером и Б…, Грабнеру действительно ничего не было известно про оружие, которое было у нас…».
Після прослуховування легалізованих аудіо записів телефонних розмов твердив, що в розмовах між ним, ОСОБА_8 та Б. йде мова саме про готування до вбивства людини в м. Ужгороді, а в одній із розмов мова йде про те, що в Ужгороді для вбивства людини вже все готово, необхідно тільки приїхати і вбити людину.
Допитаний 27.08.2009 як обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав себе винуватим в пред`явленому йому обвинуваченні і твердив, що ОСОБА_8 пропонував вбити ОСОБА_6 : «…я согласился на предложение ОСОБА_8 совершить убийство человека».
Отже, єдиним доказом, підтверджуючим факт надання ОСОБА_7 ОСОБА_8 інформації про ОСОБА_6 (про місце проживання, роботи тощо) є показання її підзахисного, від яких останній відмовився.
Навіть за умови визнання цих показань ОСОБА_8 правдивими, вони не підтверджують висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки в них ОСОБА_8 категорично стверджує, що надаючи йому інформацію про ОСОБА_6 . ОСОБА_7 не замовляв його вбивства, а просив лише покарати або налякати його.
В явках з повинною ОСОБА_9 та ОСОБА_19 відсутні відомості про володіння Б. пістолетом «Вальтер» з боєприпасами до нього. Б. в явці з повинною твердить, що виїжджаючи в м. Ужгород, взяв із собою «про всяк випадок» обріз рушниці 16 кал.
ОСОБА_8 у всіх даних на досудовому слідстві показаннях заперечував свою обізнаність про наявність у Б. пістолета «Вальтер» і боєприпасів до нього, а також факт передачі Б. 23.01.2009 на АЗС «Маркет», що розташована близько м. Мукачево, обрізу мисливської рушниці для вбивства.
ОСОБА_9 на очній ставці з ОСОБА_8 підтвердив необізнаність останнього про наявність у Б. пістолета «Вальтер» і боєприпасів до нього.
Немає в матеріалах кримінальної справи доказів, які б підтверджували, що і всі неправомірні дії щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вчинили на виконання замовлення ОСОБА_7 щодо вбивства.
Показання на досудовому слідстві ОСОБА_9 , в яких він визнав свою вину у готуванні вбивства ОСОБА_6 , також не містять інформацію про причетність ОСОБА_7 до неправомірних дій, які були вчинені ним, Б. та ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 в період з 25 по 29.01.2009, в тому числі і щодо планування ними вбивства ОСОБА_6 з довгоствольної помпової рушниці.
Тлумачення телефонним розмовам у викладеному органом досудового слідства варіанті було дано всього один раз обвинуваченим ОСОБА_9 , яке ОСОБА_7 і ОСОБА_55 повністю заперечили. В послідуючому ОСОБА_9 також від зроблених ним тлумачень відмовився. Інших доказів, підтверджуючих тлумачення зазначених телефонних розмов у викладеній органом досудового слідства версії в матеріалах відсутні, тому таке є необґрунтованим припущенням.
Всі інші зібрані в кримінальній справі докази також не містять фактичних даних, які би підтверджували висунуте ОСОБА_7 обвинувачення про замовлення ним вбивства ОСОБА_6 .
Явка з повинною Б. від 16.02.2009, на яку є посилання в обвинувальному висновку від 11.09.2009 (т.1 «А», а.48), відповідно до вимог частини 2 статті 65 КПК України не може бути допустимим і достовірним доказом.
Судом не з`ясовано, де знаходиться оригінал явки з повинною ОСОБА_9 та коли така була написана, зареєстрована.
Посилаючись на наведене, захисник ОСОБА_17 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальну справу щодо підсудних повернути на новий судовий розгляд в іншому складі суддів.
В апеляційній скарзі підсудного ОСОБА_8 та доповненні до неї йдеться про наступне.
Постановляючи щодо ОСОБА_8 та інших підсудних вирок від 25.12.2013, суд безпідставно та всупереч ч.2 ст.65 КПК України (1960 року) визнав одним з доказів їх вини явку з повинною ОСОБА_9 (т.1 «А», а. 44-45), яка є незаконною. Так, ОСОБА_9 заявив у суді, що ніякої явки з повинною він не писав, що стверджується відсутністю її оригінала та наявністю у справі лише її копії, відзнятої з факсимільного відправлення. Також ОСОБА_9 пояснював, що навіть якщо він щось і писав, то під диктовку працівників міліції під психологічним та фізичним тиском, внаслідок залякування і шантажу. Таким чином, цей доказ не відповідає вимогам допустимості, що судом залишено поза увагою.
Те саме стосується і показань ОСОБА_9 , даних ним на досудовому слідстві 25.02.2009 в якості нібито свідка (т.3 «А», а. 18-26); такі показання відібрано у нього в приміщенні «Хмельницького ІТТ» (ізолятор тимчасового тримання) без присутності захисника, написані не ОСОБА_9 , а іншою особою. Ці показання зовсім не містять відомостей про суддю ОСОБА_6 , вбивство.
Також вважає недопустимим доказом явку з повинною Б. (т.1 «А», а.48), який після її написання загинув при при загадкових обставинах. Цей документ також не містить жодних даних про суддю ОСОБА_6 , про вбивство.
Що стосується його власних показань на досудовому слідстві, такі відібрано у нього внаслідок незаконних методів слідства: фізичний та психологічний тиск, залякування, шантаж. Грабнер змушений був підписати протоколи його допиту на досудовому слідстві, в яких він себе та ОСОБА_7 оговорив, побоюючись за своє життя та після обіцянки, що якщо підпише ці документи, то його відпустять додому.
Суд неналежно дослідив показання свідків: ОСОБА_50 , ОСОБА_49 , ОСОБА_24 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 та потерпілого ОСОБА_6 . Надані ним та ОСОБА_7 в суді показання викладені у вироку спотворено.
Також суд не звернув увагу на те, що наявні в матеріалах справи роздруківки телефонних з`єднань містять лише один номер телефону, яким користувався ОСОБА_8 (№ НОМЕР_5 ), а інші номера, які були у нього в розпорядженні (№№ НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ) не зафіксовані в роздруківках, що позбавило ОСОБА_8 довести свою непричетність до злочину, в якому він обвинувачується.
15.01.2009 він з ОСОБА_42 та ОСОБА_58 на автомобілі «Пассат» на прохання ОСОБА_59 , мешканця м. Свалява приїхали в цей населений пункт, щоб передати останньому грошові кошти за придбання у нього автомобіля «Рено» (каміон). Вони всі разом зустрілися в в ресторані м. Свалява, де передали Калію гроші, в цей час до них підсів знайомий ОСОБА_35 мешканець ОСОБА_60 , і вони всі разом обговорювали можливість будівництва дерев`яних будиночків.
Роздруківки телефонних з`єднань повністю відображають його та пересування ОСОБА_7 і підтверджують вказані вище доводи щодо обставин їх зустрічі. Після цього ОСОБА_8 наводить в цілому аналогічні доводи, що і його захисник ОСОБА_17 з приводу обставин зупинення ОСОБА_35 та ОСОБА_61 на ночівлю у ОСОБА_7 за пропозицією дружини останнього в ніч з 15 на 16.01.2009; щодо подій, що відбувалися 16.01.2009: Грабнер, ОСОБА_62 та Анталовці заїхали в готель за ОСОБА_58 і всі разом поїхали дивитися дерев`яні будинки, в тому числі й готельного типу та заїхали на фабрику, на якій такі виготовлялися; про металошукач, який 22.01.2009 Грабнер привіз в Сваляву на прохання ОСОБА_40 в сумці з речами ОСОБА_19 , яку ОСОБА_63 помістив у багажне відділення свого автомобіля «БМВ» та мав на прохання ОСОБА_35 передати ОСОБА_19 ; про обставини зустрічі на наступний день, 23.01.2009, з Анталовці на автодорозі між Свалявою і Мукачевим Закарпатської області, під час чого останній передав йому вказану сумку з речами ОСОБА_19 ; про обставини позики Грабнером Багнюку 3 000 грн., необхідних для поїздки в Закарпаття; про необхідність доставки в Закарпаття більш потужного і «довгого» металошукача для проведення земельних робіт у ОСОБА_64 .
Також ОСОБА_8 зазначає, що слідчим неналежно досліджено зміст телефонних розмов, що відбувалися між ним, ОСОБА_19 та іншими підсудними, відображені в протоколі огляду, в яких йдеться виключно про роботу з будівництва об`єктів і про клієнтів, а не про планування ними вбивств; не досліджено відео- доказу, на який звертав увагу Грабнер, про відеозйомку останнім об`єктів дерев`яних споруд в Свалявському районі 15 та 16.01.2009.
Отже, органом досудового слідства повністю фальсифіковано кримінальну справу проти нього.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_8 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 щодо нього скасувати, а кримінальну справу повернути на новий судовий розгляд; або ж усунути допущені досудовим і судовим слідством порушення.
В апеляційній скарзі підсудного ОСОБА_53 йдеться про наступне.
Судом першої інстанції не дано оцінки зловживанням, допущеним як органом дізнання, так і органом досудового слідства, що полягали в застосуванні у його відношенні недозволених методів слідства, порушенні його права на захист під час утримання його в ізоляторі тимчасового тримання.
Судом не дано відповіді на запитання, чому він приймає до уваги одні докази (сторони обвинувачення) і не приймає інші (сторони захисту). Висновки суду у вчиненні ОСОБА_9 злочину, за який його засуджено, є сумнівними.
Посилаючись на наведене, просить переглянути вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 щодо нього.
В апеляційній скарзі захисника підсудного Анталовці адвоката ОСОБА_11 йдеться про наступне.
Так, вирок суду щодо ОСОБА_7 від 25.12.2013 повністю ґрунтується на обвинувальному висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, а в основу обвинувачення її підзахисного покладено докази, отримані з порушенням кримінально-процесуального закону (1960 року).
У пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченні вказано, що він 15.01.2009 при зустрічі у себе вдома з ОСОБА_8 запропонував останньому вчинити вбивство ОСОБА_6 . У січні 2009 року (точну дату слідством не встановлено) Анталовці разом із ОСОБА_35 приїхав у м. Ужгород та показав йому вулицю Вишневу в с. Сторожниця, Ужгородського району, на якій проживає суддя ОСОБА_6 .
Натомість у пред`явленому ОСОБА_8 обвинуваченні вказано, що він приїхав до ОСОБА_7 приблизно 16.01.2009, а на наступний день вони поїхали у м. Ужгород, де Анталовці показав ОСОБА_8 вулицю, на якій проживає жертва.
Суд проігнорував дані розбіжності та не надав їм належної оцінки, не спростував їх у своєму вироку.
В судовому засіданні під час допиту ОСОБА_7 та дослідженні матеріалів кримінальної справи суду неодноразово наголошувалось на тому, що ні 15, ні 16,17 та 18.01.2009 її підзахисний не був разом із ОСОБА_8 у м. Ужгороді. Дана обставина стверджується роздруківкою телефонних з`єднань за № телефону НОМЕР_9 , який належав ОСОБА_7 (т. 4 «А», а. 80-85).
Отже, обвинувачення в тій частині, що ОСОБА_7 у вказані числа січня 2009 року показував ОСОБА_65 місцевість та місце проживання/роботи ОСОБА_6 не відповідає дійсності, є безпідставним та повністю спростовується даним письмовим доказом.
Ця отримана слідчим на досудовому слідстві роздруківка є допустимим та достовірним письмовим доказом, який слід було належно дослідити на досудовому слідстві, а суд зобов`язаний був надати йому належну оцінку та виправдати ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення.
З даної роздруківки можна встановити місце знаходження ОСОБА_7 в будь-який день.
Ще одним доказом, який би свідчив про те, що в ці дні ОСОБА_7 не був разом з ОСОБА_8 в м. Ужгород могла б стати роздруківка телефонних з`єднань з належного йому телефону № НОМЕР_10 , яка відсутня в матеріалах справи за вказаний в обвинуваченні період (січень 2009 року), а наявна у справі роздруківка телефонних з`єднань цього номеру за лютий 2009 року не має значення у справі.
Заявлене захисником ОСОБА_11 та її підзахисним ОСОБА_7 в суді клопотання про виклик до суду для допиту слідчого ОСОБА_66 з метою встановлення цих обставин відхилено судом.
Відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували, що під час зустрічі 15.01.2014 ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_65 вчинити вбивство ОСОБА_6
ОСОБА_7 та ОСОБА_65 в судовому засіданні заявляли, що вони зустрілись з приводу придбання дерев`яного зруба для спорудження дерев`яних будинків.
Щодо викладеної у обвинуваченні події за 22.01.2009, коли ОСОБА_67 приїхав до ОСОБА_7 додому у м. Свалява та повідомив його про хід виконання замовлення на вбивство ОСОБА_6 , така жодними доказами в судовому засіданні не доведена. Не вказано час та місце події.
Згідно роздруківки телефонних з`єднань з телефону ОСОБА_65 видно, що 22.01.2009 він перебував в Свалявському районі Закарпатської області з 12 год. 43 хв. до 16 год. 43 хв. та розмовляв зі свого телефону з ОСОБА_7 , будучи в районі дії телефонних антен «Південна частина м. Свалява, саме місто, в напрямку на с. Сасівка та у м. Свалява» .
В цей час ОСОБА_7 перебував у районі дії телефонних антен в АДРЕСА_5 , антена «Будинку побуту».
З роздруківок телефонних розмов випливає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_65 22.01.2009 року не зустрічались і ніде їхні шляхи не перетинались.
Отже, в цій частині вирок суду також не відповідає дійсності.
Суд помилково визнав належним доказом наявний у справі протокол огляду документів електронного носія інформації, комп`ютерного диску, який отримано з УМВС України в Хмельницькій області (т.4 «А», а. 46-56).
Даний протокол містить неточності: огляд почато « 3 липня 2009 року о 16 год. 25 хв.», а закінчено « 2 липня 2009 року о 20 год. 45 хв.» (розпочато на день пізніше, ніж закінчено).
Викладена у цьому протоколі інформація не конкретизована (в частині учасників телефонних розмов) та не відповідає дійсності.
Судом допитано одну з понятих, яка підписувала даний протокол ОСОБА_33 , яка показала, що тільки один раз на протязі однієї години разом з понятою ОСОБА_34 була у слідчого, де їм було запропоновано підписати ряд документів, показано диски. Що це за документи та що записано на дисках вона не чула, не бачила, не читала і не знає.
ОСОБА_33 не знає, коли саме вона підписувала ці документи: під час чи після закінчення досудового слідства.
Другу поняту ОСОБА_34 суд не бажав викликати та допитати в суді.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 до судового розгляду справи не знав і раніше не бачив потерпілого ОСОБА_6 , не був з ним знайомий, не має спільних друзів і знайомих. Жодних справ у Ужгородському міськрайонному суді щодо нього, його близьких і родичів ніхто із суддів, в тому числі й потерпілий ОСОБА_6 , не розглядав. Причин і підстав погрожувати ОСОБА_6 , вбити його у ОСОБА_7 не було. Отже, не було корисливої мети (умислу, наміру) на вбивство ОСОБА_6 . Ні досудовим слідством, ні судом не встановлено доказів його корисливої мети, не встановлено в чому виявилась і полягала його корислива мета, які блага (матеріальні, духовні, моральні) бажав (міг) отримати ОСОБА_7 для себе, близьких чи знайомих.
Відсутні докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_7 замовлення від інших осіб на «знищення» ОСОБА_6 (особа-замовник, час, місце, спосіб замовлення), інші обставини.
Посилаючись на це та на порушення права на захист судом першої інстанції, який під час відкриття судових дебатів не оголосив перерву за клопотанням сторони захисту, не дав можливості підготуватися до дебатів, захисник ОСОБА_11 просить апеляційний суд скасувати вирок суду від 25.12.2013 щодо ОСОБА_7 , а кримінальну справу закрити на підставі ст.6 п.2 КПК України (1960 року).
Доповнення до апеляцій сторони захисту, які подані після початку апеляційного розгляду (зокрема, після допиту свідка ОСОБА_50 ) всупереч вимог ч.1,3 ст.355 КПК України (1960 року), не розглядалися.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Закарпатської області, думку прокурора, яка не підтримала викладені в апеляційній скарзі державного обвинувача ОСОБА_16 доводи, оскільки апеляційний суд, провівши частково судове слідство, усунув викладені в апеляції прокурора недоліки, проти апеляцій підсудних та захисників заперечила повністю та просила залишити їх без задоволення, а оскаржений вирок суду щодо підсудних від 25.12.2013 без змін, потерпілого, який частково підтримав апеляції сторони захисту та просив змінити вирок суду в частині кваліфікації судом дій підсудних, як неправильної, зазначивши, що на його думку підсудні дійсно готували вчинення проти нього злочину, однак такий пов`язаний не з вбивством, а із знищенням/заволодінням майна (зазначеного вище автомобіля) із спричиненням йому ( ОСОБА_6 ) при цьому тілесних ушкоджень, заперечив проти апеляції прокурора; усіх підсудних та їх захисників, які просили апеляцію прокурора залишити без задоволення, а уточнені апеляції сторони захисту задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, провівши судові дебати та надавши підсудним останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а уточнені апеляції сторони захисту слід задовольнити частково з таких підстав.
Апеляційна скарга державного обвинувача обґрунтовано не підтримана прокурором в суді апеляційної інстанції, оскільки під час апеляційного розгляду справи усунуто вказані в цій апеляції недоліки судового розгляду, повторно допитано за клопотанням сторони захисту ряд свідків та оголошено показання тих свідків, яких не надалось можливим доставити приводом в судове засідання. Від решти заявлених в апеляційному суді клопотань, в тому числі й невирішених в суді першої інстанції, захисники та підсудні повністю відмовились.
Доводи сторони захисту про безпідставність обвинувачення підсудних за відповідними пунктами ч.2 ст.115 КК України, а ОСОБА_8 також за ч.1 ст.263 КК України обґрунтовані, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.15 КПК України 1960 р. ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону.
З роз`яснень, що містяться в п.17,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29.06.1990 № 5 (далі постанова Пленуму № 5) вбачається, що згідно з вимогами ст.323 КПК України в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні.
При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.324 КПК України.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
При наявності підстав для застосування закону про менш тяжкий злочин, ніж той, за яким було пред`явлено обвинувачення, суду належить обгрунтувати у вироку висновок про перекваліфікацію дій підсудного на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи підсудного за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.
Ціє ю ж Постановою звернуто увагу на необхідність суворого додержання кримінально-процесуального законодавства при здійсненні правосуддя в кримінальних справах, недопустимість будь-яких відхилень від вимог закону, маючи на увазі, що неухильне додержання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини і прийняття по ній законного, обґрунтованого і справедливого рішення. Вказано судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.
Суд першої інстанції, дослідивши у судовому засіданні зібрані у справі докази, перевіряючи доводи обвинувачення і захисту, не в повній мірі виконав вимоги ст.ст. 323,324 КПК України (1960 року), допустивши помилку в їх оцінці та при формулюванні у вироку обвинувачення, яке суд визнав доведеним. Встановивши фактичні обставини справи, суд дав невірну оцінку спрямованості умислу підсудних.
Доказами, покладеними в основу обвинувачення підсудних про їх організацію та готування до вчинення за вказаних вище встановлених судом обставин саме особливо тяжкого злочину визнано виключно показання ОСОБА_9 , дані ним під час досудового слідства, які місцевий суд визнав послідовними, допустимими та достатніми.
Під час перегляду апеляційним судом усіх обставин кримінальної справи, виявлено ряд істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, допущених органом досудового слідства під час окремих процесуальних дій, в результаті чого зібрані під час цього важливі докази стосовно обставин готування підсудних до вчинення конкретного особливо тяжкого злочину є недопустимими в силу вимог ч.3 ст.62 Конституції України. Судом першої інстанції дану обставину залишено поза увагою і відповідні недопустимі докази помилково покладено в основу обвинувачення підсудних.
Так, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення в тому числі й за ч.2 ст.115 КК України, санкція якої передбачає також покарання у виді довічного позбавлення волі, а отже відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.45 КПК України (1960 року) участь захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді даної кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою.
Під час розслідування зазначеної кримінальної справи, в порушення ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ст.ст. 29 ч.3, 59, 129 ч.2 п.6 Конституції України, вимог ст.21, п.4 ч.1 ст.45 КПК України (1960 року) органом досудового слідства обвинуваченого на той час ОСОБА_9 позбавлено права на захист, що полягало в: 1) безпідставному прийнятті слідчим відмови обвинуваченого від захисника під час розслідування даної справи, а також формулюванні до завершення досудового слідства і початку судового розгляду в процесуальному документі висновку про вид та розмір покарання, яке може бути призначене ОСОБА_9 («…йому не може бути призначене як покарання довічне позбавлення волі…», 2) складанні у відсутності захисника таких важливих процесуальних документів, як протоколи: про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення його суті і вручення копії постанови про притягнення як обвинуваченого, оголошення останньої і роз`яснення її змісту, роз`яснення процесуальних прав обвинуваченому, додаткового допиту обвинуваченого (т.3 «А», а. 77, 186-195).
Особою, яка провадила дізнання, на порушення ст.6 Конвенції та вимог ст.ст. 21,45 КПК України (1960 року), 25.02.2009 ОСОБА_9 допитано в якості свідка в приміщенні ІТТ (ізолятора тимчасового тримання) Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області, після чого затримано, як підозрюваного у вчиненні злочину і вже потім допитано в якості підозрюваного.
Під час цього та наступних допитів, слідчим відповідно до ч.5 ст.44 КПК України (1960 року) неодноразово виносилися постанови про допуск захисника ОСОБА_9 , однак до участі в справі допускався захисник, наперед визначений слідчим, ім`я якого відображено у відповідних постановах. При цьому, в матеріалах справи відсутній передбачений ч.3 ст.44 КПК України (1960 року) документ, який наділяє захисника повноваженнями на захист ОСОБА_9 (ордер відповідного адвокатського об`єднання, угода (т.3 «А», а.с. 18-25, 27-28, 34, 36-41,50).
Зазначені факти є істотним порушенням права на захист ОСОБА_9 , а тому з урахуванням положення ст.62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів визнає, що усі проведені в подальшому у даній справі процесуальні дії з участю ОСОБА_9 (після його допиту в якості свідка в ІТТ) та складені органом досудового слідства процесуальні документи і отримані на їх підставі докази викликають сумнів з точки зору їх законності.
Отже, докази, зібрані під час складання протоколів слідчих дій з участю ОСОБА_9 і в якості свідка, підозрюваного, і в якості обвинуваченого (т.3 «А», а. 18-25, 36-41), проведення за участі цього підсудного процесуальних дій в частині, що стосується його показань, апеляційний суд визнає недопустимими, а тому і викладені у цих процесуальних документах обставини щодо готування підсудних разом з Б. до вчинення зазначеного вище особливо тяжкого злочину проти ОСОБА_6 піддаються обґрунтованому сумніву. З цих підстав отримані з участю ОСОБА_9 докази, на які посилається місцевий суд у вироку від 25.12.2013 апеляційний суд відкидає, як недопустимі. Також це стосується і показань ОСОБА_9 , в яких він роз`яснює зміст «зашифрованих» телефонних розмов, що мали місце між усіма підсудними (т.3 «А», а.83; т.11, а.131, 1 абз. знизу), його ж показань на очній ставці з ОСОБА_8 та під час відтворення обстановки і обставин події (т.3 «А», а. 42-45, 155-160).
Визнаючи недопустимими зазначені докази, апеляційний суд також визнає обґрунтованими вказані вище доводи захисника ОСОБА_17 в її апеляції про те, що надані на досудовому слідстві в різний час показання ОСОБА_9 є непослідовними та містять істотні суперечності щодо обставин, пов`язаних із готуванням підсудних і Б. до злочину.
Також апеляційним судом встановлено, що слідчий (прокурор-криміналіст) ОСОБА_37 склав наявні в т.4 «А» (а.с. 1-3, 17-20, 46-56, 91-92) протоколи огляду документів з порушенням вимог закону.
Так, на виконання вимог ст.85 КПК України (1960 року) зазначені протоколи хоч і підписано понятими ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , які є робітниками прокуратури Закарпатської області та брали участь у проведенні цієї слідчої дії, однак ці поняті в суді першої ( ОСОБА_33 ) і апеляційної інстанції ( ОСОБА_34 ) показали, що всупереч ч.1 ст.79 вказаного Кодексу документи ними оглянуто поверхово, про зміст документів їм нічого не відомо, оскільки вони або не бачили їх змісту ( ОСОБА_34 ) або не пригадують ( ОСОБА_33 ) та підписали такі виключно на прохання слідчого. Тому ці процесуальні документи, в тому числі й протокол огляду, в якому міститься роздруківка розмов між собою підсудних і Б., апеляційний суд піддає сумніву з точки зору їх законності.
ОСОБА_8 жодного разу на досудовому слідстві не давав показань про намір організації ним вбивства потерпілого, про зброю нічого не знав, а мова йшла лише про організацію ним на замовлення ОСОБА_7 злочину з побиття та залякування ОСОБА_6 . Зокрема, під час допитів ОСОБА_8 в якості обвинуваченого він показав, що на виконання замовлення ОСОБА_7 в середніх числах січня 2009 року у своєму офісі в м. Хмельницький сказав ОСОБА_9 , що треба поїхати в м. Ужгород, де слід «покарати, налякати та побити» людину, на що ОСОБА_68 погодився, а він в свою чергу зателефонував ОСОБА_7 , якому повідомив, що «хлопці займаються його проханням» (т.3 «А», а. 141, 1 абз. знизу; 144, 4 абз.; 156, 1 та 9 абз; 164, 165,167).
З протоколу очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що останній підтвердив показання ОСОБА_8 про те, що в їх розмові взагалі не йшла мова про вбивство потерпілого, а лише про побиття. Про начебто необхідність вбити потерпілого ОСОБА_9 дізнався виключно зі слів ОСОБА_19 , показання якого суд перевірити не може у зв`язку із його смертю (т.3 «А», а.18 зворот, 3 абз. знизу; а.40, 5 абз. знизу; а.159, 6 абз.).
Пред`явлені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення містять розбіжності між собою з приводу дати їх зустрічі в м. Свалява, під час якої, за версією слідства, перший, отримавши відповідне замовлення від невстановлених слідством осіб, запропонував ОСОБА_8 вчинити вбивство ОСОБА_6 , а також з приводу дати поїздки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в м. Ужгород, де перший під час підготовки вчинення вказаного злочину показав ОСОБА_8 вулицю, на якій проживає потерпілий, будівлю, де працює останній та описав автомобіль, яким користується ОСОБА_6 .
Так, з постанови про притягнення як обвинуваченого та резолютивної частини обвинувального висновку щодо ОСОБА_8 вбачається, що він зустрівся з Анталовці за місцем проживання останнього 15.01.2009, під час чого обговорили зазначені обставини вчинення злочину, а на наступний день, 16.01.2009 виїхали в м. Ужгород, де Анталовці показав Грабнеру місце проживання і роботи потерпілого, розповів про автомобіль «БМВ-Х5» чорного кольору з транзитними номерами на червоному фоні, на якому їздить ОСОБА_6 (т.3 «А», а. 179; т.4 «А», а. 213, 3-4 абз.).
З постанови ж про притягнення як обвинуваченого та резолютивної частини обвинувального висновку щодо ОСОБА_7 вбачається, що він зустрівся у себе вдома з ОСОБА_8 також 15.01.2009, під час якого обговорювали зазначені протиправні наміри щодо потерпілого, а в м. Ужгород, виїхали разом в січні 2009 року, при цьому як в першому, так і в другому зазначеному процесуальному документі зазначено, що точної дати досудовим слідством не встановлено (т.6, а. 142, т.7, а.258).
Суд першої інстанції надав помилкову оцінку протоколу огляду належного потерпілому мобільного телефону від 26.02.2009 та безпідставно визнав цей документ одним з доказів вини підсудних, оскільки матеріали справи не містять даних, хто є автором смс-повідомлень. В цих повідомленнях взагалі не містяться погрози щодо потерпілого, а є лише образливі фрази (т.1 «А», а.64). Отже, вказаний доказ відкидається, як неналежний.
Також апеляційний суд визнає необґрунтованими, безпідставними та відкидає посилання місцевого суду в мотивувальній частині вироку (т.11, а.128-130) на наступні докази, якими нібито доведено винуватість підсудних у зазначених протиправних діях:
1) постанови про порушення кримінальної справи проти підсудних від 25.02, 13.03,02.04 та 26.08.2009 та «про відмову в порушенні кримінальної справи проти Б. у зв`язку із його смертю» від 26.08.2009; «спецповідомлення» прокурора м. Ужгород № 4146 від 26.02.2009 про надходження явки з повинною ОСОБА_9 ; висновок службового «розстеження» від 22.05.2009 та постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.08.2009 «щодо встановлення місцязнаходження явки з повинною ОСОБА_9 та ОСОБА_19 », оскільки такі не можуть бути доказами в розумінні ст.65 КПК (1960 року);
2) явку з повинною, протоколи допиту ОСОБА_9 в якості підозрюваного/обвинуваченого від 25.02, 13.03, 05.08.2009 та 18.02.2011, відтворення за його участі обстановки та обставин події, його очної ставки з ОСОБА_8 в частині наданих обвинуваченим ОСОБА_9 показань, протоколи огляду документів від 02 та 03.07.2009 оскільки такі є недопустимими доказами;
3) протокол огляду мобільного телефону потерпілого ОСОБА_6 , в якому нібито містилися смс-повідомлення нібито з погрозами така обставина не відповідає дійсності з наведених вище підстав;
4) протокол огляду будинку в с. Колонщина Макарівського району Київської області, в ході якого виявлено належний Б. пістолет «Вальтер» з набоями, «висновок експерта № 15-б від 13.02.2009» щодо цієї зброї, протокол обшуку житла Б. в АДРЕСА_6 в частині виявлення схожого на пістолет предмету від 11.02.2009 не мають відношення до даної справи (не є стосовними в розумінні роз`яснень, що містяться в п.17 постанови Пленуму № 5).
Висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_8 нібито незаконно привіз в Закарпатську область заздалегідь підготовлену Б. для вчинення злочинів зброю обріз мисливської рушниці, яку на автозаправці «Маркет» поблизу м. Мукачево, автодорога «Київ-Чоп», передав ОСОБА_19 , який в свою чергу заховав вказану зброю у лісопосадці (т.11, а.132, 5-7 абз.), апеляційний суд спростовує, оскільки такий ґрунтується виключно на явці з повинною та показаннях ОСОБА_9 , даних ним на досудовому слідстві, які визнано недопустимими з наведених вище підстав. Як під час досудового слідства, так і в суді ОСОБА_8 постійно заперечував свою обізнаність про наявність у Б. пістолета «Вальтер» і боєприпасів до нього, а також факт передачі Багнюку 23.01.2009 на АЗС «Маркет» біля м. Мукачево обрізу мисливської рушниці, з метою вбивства з неї потерпілого, і його доводи нічим не спростовані.
Така зброя ні у нього, ні у інших підсудних не вилучалася, відповідні речові докази у даній справі відсутні.
Тому кримінальна справа в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України підлягає закриттю за відсудністю складу злочину на підставі ст.6 п.2 та відповідно до ст.376 КПК України (1960 року).
З аналогічних в цілому підстав суд першої інстанції обґрунтовано визнав невинуватим та виправдав підсудного ОСОБА_9 за ч.1 ст.263 КК України.
Апеляційним судом після перевірки доказів стосовно пред`явленого органом досудового слідства усім підсудним обвинувачення за відповідними пунктами ч.2 ст.115 КК України встановлено, що окрім показань ОСОБА_9 , відібраних у нього на досудовому слідстві з істотним порушенням вимог закону, не здобуто жодних достовірних доказів про те, що підсудні готувалися саме до вчинення вбивства потерпілого на замовлення невстановлених слідством осіб.
Отже, викладені у вироку висновки суду першої інстанції про винуватість підсудних у готуванні ними вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.115 КК України, а ОСОБА_8 ще й у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України за вказаних у вироку суду обставинах, не ґрунтуються на зібраних доказах та не відповідають фактичним обставинам кримінальної справи.
Разом з тим, наявними в матеріалах кримінальної справи іншими доказами, які апеляційний суд визнає достовірними, допустимими і достатніми, доведеним є факт готування у відношенні ОСОБА_6 злочину, пов`язаного із спричиненням йому тяжких тілесних ОСОБА_69 та ОСОБА_9 за організаційних заходів ОСОБА_8 , який в свою чергу діяв за організаційних заходів та на замовлення ОСОБА_7 за таких обставин.
В січні 2009 року за місцем свого проживання ОСОБА_7 , отримавши від невстановлених слідством осіб замовлення на спричинення ОСОБА_6 з метою його залякування тяжких тілесних ушкоджень, запропонував ОСОБА_8 за винагороду в розмірі 20 000 грн. зробити ці протиправні дії, для чого підшукати виконавців.
В середніх числах січня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 приїхали в м. Ужгород, де перший показав ОСОБА_8 приміщення по АДРЕСА_1 , де працює ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 , на якій проживає потерпілий, описав будинок, в якому проживає останній, а також розповів, що ОСОБА_6 їздить на автомобілі «БМВ-Х5» чорного кольору з тимчасовими реєстраційними номерами на червоному фоні.
Після повернення ОСОБА_8 в м. Хмельницький, він запропонував ОСОБА_9 та ОСОБА_19 за винагороду в розмірі 20 000 грн. спричинити ОСОБА_6 з метою залякування останнього тяжких тілесних ушкоджень, на що останні двоє погодилися.
Цього ж місяця 2009 року, точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_19 на автомобілі «Мерседес-Бенц», н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_20 , а ОСОБА_8 на автомобілі «ВАЗ-2107», н.з. НОМЕР_2 , приїхали в м. Ужгород, де разом зустрілися на АЗС «ОККО», по вул. Гагаріна.
Того ж дня ОСОБА_8 , володіючи наданою йому ОСОБА_7 інформацією стосовно місця проживання ОСОБА_6 , організовуючи вчинення та керуючи готуванням до вказаних протиправних дій щодо потерпілого, показав ОСОБА_9 та Б. приміщення по АДРЕСА_4 , на якій проживає ОСОБА_6 , описав будинок, в якому він проживає, розповів, що ОСОБА_6 їздить на автомобілі «БМВ-Х5» чорного кольору з тимчасовими реєстраційними номерами на червоному фоні.
З метою виконання вказаного замовлення для здійснення обумовлених раніше злочинних дій щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_19 привіз із собою обріз мисливської рушниці, який заховав у лісопосадці, що біля автодороги «Ужгород-Мукачево», поблизу с. Часлівці Ужгородського району.
Протягом 22-23.01.2009, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_19 , готуючись до вчинення злочину, проживали в м. Ужгороді у знайомого ОСОБА_20 ОСОБА_21 , під час чого вивчали маршрути пересування ОСОБА_6 , місцевість поблизу його будинку та роботи, після чого ввечері 23.01.2009 виїхали в м. Хмельницький.
26.01.2009 Б. та ОСОБА_9 повторно приїхали в м. Ужгород, де поселилися в готелі «Анна» та готуючись до злочину, продовжили вивчати маршрути пересування ОСОБА_6 , оглядали повторно місцевість поблизу будинку потерпілого та його роботи, розробляли план та спосіб вчинення злочину.
Дізнавшись під час стеження, що потерпілий ОСОБА_6 працює в суді, Б. та ОСОБА_9 відмовилися вчиняти вказаний злочин, про що останній повідомив ОСОБА_8 , а ранком 29.01.2009 виїхали в м. Хмельницький.
ОСОБА_8 , організовуючи на замовлення ОСОБА_7 готування до вчинення зазначеного злочину проти ОСОБА_6 , здійснював керівництво діями Б. та ОСОБА_9 , забезпечував їх фінансування під час готування до злочину, передавши останнім двом 3 000 грн. ОСОБА_8 , в свою чергу, про хід готування до вбивства на замовлення ОСОБА_6 інформував при зустрічах ОСОБА_7 .
Поїздки ОСОБА_9 та Б. в Закарпатську область були профінансовані ОСОБА_8 , який попередньо оплатив їх витрати в загальній сумі 4 000 грн.
10.02.2009 Б. та ОСОБА_9 , а 13.02.2009 ОСОБА_8 затримані працівниками правоохоронних органів, ОСОБА_7 05.12.2010.
Вина підсудних у вчиненому підтверджується показаннями ОСОБА_8 , даними ним на досудовому слідстві в якості обвинуваченого 27.03.2009, під час впізнання ним ОСОБА_7 , як замовника вказаного злочину, відтворення обстановки і обставин події та під час очної ставки з ОСОБА_9 , зокрема про те, що на прохання ОСОБА_7 , який особисто показав ОСОБА_8 місцевість, де працює і проживає потерпілий, «покарати», «залякати» та «побити» останнього, він звернувся до своїх робітників ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , яким за грошову винагороду в розмірі 20 000 грн. наказав виконати це замовлення, не видаючи їм особи замовника. На виконання цих домовленостей з ОСОБА_7 ОСОБА_8 надав отриману від першого інформацію про потерпілого ОСОБА_19 та ОСОБА_9 , показавши місце роботи і проживання потерпілого (т.3 «А», а. 135-144, 146-149, 151-154, 155-160, 161-167).
Ці показання дані ним добровільно, у присутності захисника ОСОБА_70 , з яким укладено відповідну угоду з матір`ю ОСОБА_8 ОСОБА_57 , є логічними, послідовними, співвідносяться повністю з явкою з повинною Б., показаннями свідка ОСОБА_20 , даними ним також під час відтворення за його участі обстановки і обставин події 14.03.2009 підтвердив, що 22 та 26.01.2009 їздив в м. Ужгороді з Шевчуком і Б., при чому детально показав маршрут руху керованого ним автомобіля, в якому в якості пасажирів їхали спочатку Б., а потім ОСОБА_9 та ОСОБА_19 і останній показував цей маршрут, їздили і повз стадіону «Авангард» (цей стадіон розташований на вул. І.Франка, що межує з вул. Загорською, зовсім неподалік будівлі Ужгородського міськрайонного суду, де на той час працював потерпілий), про обставини залишення Б. поблизу автодороги між м. Ужгород та м. Чоп в кущах лісопосадки схованки пакунку в чорному целофані, ОСОБА_20 здогадувався, що в пакунку була зброя (з явки з повинною Б. слідує, що він взяв із собою «про всяк випадок» обріз мисливської рушниці, коли їхав в Ужгород з метою побиття потерпілого на прохання ОСОБА_8 та по дорозі до Ужгорода, за 20 км, заховав цю зброю в кущах лісопосадки т.1 «А», а.48), яку 29.01.2009 після їх виїзду з Ужгорода в ОСОБА_71 знову забрав (з протоколу обшуку житла ОСОБА_19 в АДРЕСА_6 вбачається, що за вказаною адресою працівниками міліції вилучено в т.ч. й 2 патрони до мисливської зброї кал. 16 мм «ТАХО», обріз мисливської рушниці, який згідно висновку судової балістичної експертизи є кримінальною гладкоствольною вогнепальною зброєю обрізом, виготовленим саморобним способом шляхом укорочування ствола та вкорочення приклада до шийки ложі із мисливської рушниці кал. 16 мм моделі «Іж-К», придатний до проведення пострілів т.1 «А», а. 172-173; т.2 «А», а. 151-163), про телефонний дзвінок ОСОБА_8 25.01.2009, який просив його «знову поїхати з «хлопцями» (Б. і ОСОБА_9 ) в м. Ужгород», передавши пізніше 3 000 грн., про повторну поїздку 28.01.2009 ОСОБА_20 з ОСОБА_9 за попереднім маршрутом зупинку ним автомобіля неподалік будівлі суду на прохання ОСОБА_9 , який вийшов на перехрестя, простоявши там біля 5 хвилин, після чого вони повернулися до готелю («Анна»), де останній сказав Б. «Он уже на нормальних номерах…» (з показань потерпілого, відповіді ДАІ та реєстраційного документа на транспортний засіб вбачається, що в середині січня 2009 року ОСОБА_6 їздив на автомобілі «БМВ-Х5» чорного кольору з номерами тимчасового обліку на червоному фоні, після чого, 24.01.2009, автомобіль поставлено на постійний реєстраційний облік з номером НОМЕР_11 т.1 «А», а.67, 2 абз. знизу, 73); про мету його приїзду з ОСОБА_9 , ОСОБА_19 та ОСОБА_8 у вказаний період в м. Ужгород останній казав ОСОБА_20 : «…надо бы одного человечка посмотреть!» (т.1 «А», а.48; т.2 «А», а. 37-42, 43-46; т.3 «А», а. 135-144).
Навіть після істотної зміни своїх показань щодо обставин вчинення злочину під час його допиту в якості обвинуваченого 06.08.2009 за участю вже іншого захисника адвоката ОСОБА_72 , ОСОБА_8 повторно надав слідчому ствердну відповідь, що на прохання ОСОБА_7 слідкував за автомобілем потерпілого та показав ОСОБА_19 і ОСОБА_9 , де той проживає (т.3 «А», а. 176).
Ці показання свідчать про те, що ОСОБА_73 дійсно стежили за потерпілим з метою вчинення проти нього протиправних дій (побиття та залякування групою осіб, як слідує з показань ОСОБА_8 ), обумовлених з ОСОБА_8 , який у свою чергу виконував відповідне замовлення ОСОБА_7 .
Також підтвердженням цього та того, що ОСОБА_9 не змогли відстежити, а отже і вчинити протиправних дій щодо потерпілого з 23 по 28.01.2009 є і та обставина, що ОСОБА_6 у цей період перебував у відпустці, виїхавши за межі України.
Первинні показання ОСОБА_9 певною мірою співвідносяться з показаннями ОСОБА_8 , які визнані апеляційним судом достовірними про готування Шевчука та Б. за вказівкою та фінансування Грабнера до умисного спричинення ОСОБА_6 групою осіб саме тілесних ушкоджень, а не умисного вбивства потерпілого. При цьому, ОСОБА_9 передбачав настання каліцтва потерпілого від такого побиття.
Стосовно встановленого апеляційним судом характеру тілесних ушкоджень, які планували вказані співучасники підготовлюваного злочину спричинити потерпілому, свідчить, зокрема, знаряддя злочину, яке Б., виїжджаючи з Шевчуком з м. Хмельницький в м. Ужгород, привіз із собою обріз мисливської рушниці (т.1 «А», а.48), доводи ОСОБА_9 на досудовому слідстві про наміри саме «покалічити» потерпілого (Т.3 «А», а.18 зворот, 3 абз. знизу; а.40, 5 абз. знизу). Ці повідомлені Б. та ОСОБА_9 обставини колегія суддів визнає достовірними і такими, що узгоджуються з іншими доказами, зокрема з показаннями ОСОБА_8 , даними ним на досудовому слідстві в якості обвинуваченого в присутності захисника ОСОБА_70 , під час відтворення обстановки і обставин події та очної ставки (т.3 «А», а.с. 136-144, 146-149, 155-160, 161-167).
При цьому, процесуальні дії за участі ОСОБА_8 супроводжувилися відео- фіксацією, що також свідчить про добровільність дачі ним показань.
Впізнання ОСОБА_8 ОСОБА_7 також відбулося в присутності захисника ОСОБА_70 (т.3 «А», а.с. 151-154).

Доводи ОСОБА_7 про те, що він не був у м. Ужгороді з ОСОБА_8 саме 15.01.2009, а отже і не міг за вказаних в обвинувальному висновку обставин показувати останньому місце роботи і проживання потерпілого з метою вчинення у його відношенні протиправних дій, не можуть бути прийнятними, виходячи з наступного.
Так, зі змісту обвинувального висновку щодо ОСОБА_7 , зокрема його резолютивної частини, вбачається, що цей підсудний, з метою реалізації умислу на вчинення у відношенні потерпілого протиправних дій саме в січні 2009 року (без зазначення конкретної дати цього місяця, оскільки така не встановлена органом досудового слідства), а не 15.01.2009 приїхав в м. Ужгород з ОСОБА_8 , якому показав місце проживання і роботи ОСОБА_6 .

Апеляційним судом визнано складені слідчим (прокурором-криміналістом) ОСОБА_37 зазначені вище протоколи огляду документів, в тому числі й щодо роздруківок та наявної на оптичному носії (компакт-диску) інформації про телефонні з`єднання абонента недопустимими, однак самі по собі роздруківки, про що правильно наголошує і захисник ОСОБА_11 в своїй апеляції, отримані органом досудового слідства законно на підставі постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.03.2009 у відповідності до ст.178 КПК України (1960 року), отже такі є допустимими доказами.
З роздруківки телефонних з`єднань абонента з № сім-картки НОМЕР_12 , володільцем якого в січні 2009 року був ОСОБА_7 , вбачається, що цей абонент неодноразово перебував в м. Ужгород, в тому числі й на вул. Загорській, де розташований Ужгородський міськрайонний суд (в якому працював потерпілий м. Ужгород, вул. Загорська,53) і прилеглій до неї вул. Закарпатській в січні 2009 року, що узгоджується з показаннями ОСОБА_8 , в тому числі й щодо того, що ОСОБА_7 у цей період показував ОСОБА_8 місце проживання і роботи ОСОБА_6 : 11,21,22,24 та 25.01.2009 (Т.4 «А», а. 70,76,77 (в т.ч. зворот), 93-95).
В сукупності наведені вище докази, які апеляційний суд визнає достовірними і допустимими повністю спростовують доводи зазначених вище апеляцій підсудних про їх невинуватість у готуванні до вчинення будь-якого злочину проти ОСОБА_6 та підтверджують спрямованість їх умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Повне заперечення підсудними своєї вини в суді колегія суддів визнає обставиною, що свідчить про їх намір уникнути відповідальності за підготовлюваний тяжкий злочин. Цей висновок зроблено на вищенаведених доказах; також до уваги береться і та обставина, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 на виконання судового доручення слідчим безпричинно відмовився надати зразки усного мовлення для проведення судової фоноскопічної експертизи розмов з ОСОБА_8 , хоча клопотання про призначення такої експертизи неодноразово заявлялося в суді саме його захисником адвокатом ОСОБА_10 (т.9, а. 46-49, 204-206; т.10, а. 15-17, 62-63,87-88, 183, 191-193, 194, 198-200, 202-208). Повторна, за аналогічних обставин, відмова ОСОБА_7 від призначення фоноскопічної експертизи мала місце і під час апеляційного розгляду даної справи.
Також, як правильно встановлено судом першої інстанції, під час допиту ОСОБА_7 в якості обвинуваченого в присутності захисника ОСОБА_10 , він спростував версію ОСОБА_35 та його захисників про його приїзд в січні 2009 року в м. Сваляву, в гості до ОСОБА_7 , нібито з метою подивитися дерев`яні будинки показав, що йому невідомо, щоб ОСОБА_8 замовляв у когось дерев`яні будинки, в тому числі й на території Свалявського району Закарпатської області; під час цього допиту Анталовці визнав і обставину його одноразової поїздки в січні 2009 року разом з Грабнером в м. Ужгород на автомобілі, не виходячи з якого ОСОБА_35 щось фотографував; назвати адресу людини, яка замовляла ремонт у ОСОБА_35 він не може, як і не зміг відповісти на запитання, чому поїхали лише вдвох з ОСОБА_35 дивитися дерев`яні будинки і не взяли з собою ОСОБА_74 ( ОСОБА_75 , який зі слів ОСОБА_35 приїхав з ним щоб саме оглянути дерев`яні будинки (т.6, а. 34-39).
Як правильно встановлено Ужгородським міськрайонним судом, показання підсудних в суді про їх непричетність до готування вчинення жодного злочину щодо потерпілого спростовуються явкою з повинною ОСОБА_19 , показаннями ОСОБА_8 на досудовому слідстві, свідків: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_28 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , стосовно достовірності яких не виникає жодних сумнівів. Тому заперечення підсудними своєї вини спрямовані на їх ухилення від відповідальності за готування при організаційних заходах ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до вчиненення за попередньою змовою в групі осіб, на замовлення та з корисливих мотивів злочину проти потерпілого нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень групою осіб, в тому числі й із застосуванням зброї обрізу мисливської рушниці, про яку йдеться в явці з повинною Б.
Висунуті в суді підсудними версії, відображені і в їх зазначених вище апеляційних скаргах, спростовуються також сукупністю інших перевірених в судовому засіданні першої інстанції доказів, детально описаних у вироку від 25.12.2013, які апеляційний суд визнає достовірними і допустимими.
Доводи захисника ОСОБА_17 про те, що «про вбивство» ОСОБА_8 стало відомо з явок з повинною Б. та ОСОБА_9 взагалі не відповідають тексту обидвох явок з повинною, в яких йдеться виключно про необхідність побиття та залякування потерпілого (т.1 «А», а.48).
Змінюючи в суді надані під час досудового слідства показання, ОСОБА_8 посилається виключно на застосування у відношенні до нього працівниками правоохоронного органу недозволених методів слідства: психологічного та фізичного тиску, залякування і шантажу, які нібито призвели в тому числі й до його самообмови та обмови ОСОБА_7 у вчиненні ними за вказаних обставин готування до злочину проти потерпілого. Інших переконливих доводів такої зміни показань ОСОБА_8 не навів.
Ці відображені в апеляціях підсудного та захисту доводи спростовуються матеріалами неодноразово проведених відповідних перевірок, за результатами яких не встановлено застосування щодо підсудних незаконних методів слідства, висновком судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_8 від 26.03.2012 № 211, з якого вбачається, що за період огляду його лікарями, з 12.05.2009 по 01.03.2012 жодних тілесних ушкоджень у нього не виявлено, окрім черепно-мозкової травми, яку він переніс ще в 2008 року, тобто до його затримання (т.1 «А», а. 175-203; т.5, а. 162-168,172-173, 178-201; т.8, а. 211-213).
З наданих апеляційному суду прокурором постанови старшого слідчого СВ прокуратури Закарпатської області від 11.11.2014 та висновку комісійної судово-медичної експертизи від 14.11.2014 № 67, виконаного комісією експертів Закарпатського обласного бюро СМЕ у відношенні ОСОБА_8 також вбачається, що доводи останнього про застосування у його відношенні недозволених методів досудового слідства жодним чином не підтвердилися і спростовуються, крім вищенаведених, цими доказами (т.13, а. 49-53, 55-60).
Те саме стосується і вказаних в апеляції доводів захисника ОСОБА_7 захисника ОСОБА_10 про те, що працівники правоохоронного органу на досудовому слідстві нібито вмовлянням змусили ОСОБА_8 обмовити себе та ОСОБА_7 .
Крім того, як вже наголошувалося вище, показання на досудовому слідстві ОСОБА_8 надавав в присутності його захисника адвоката ОСОБА_70 , з яким укладено угоду матір`ю ОСОБА_8 ОСОБА_57 (т.2 «А», а. 78-81; т.3 «А», а.132-134, 135-144, 146-149, 151-154, 155-160). На той час будь-яких заяв/скарг про щось подібне не надходило ні від ОСОБА_8 , ні від його захисника.
Надані на очній ставці з ОСОБА_8 показання ОСОБА_9 (який також заявляв в суді про те, що такі надав під тиском, однак відповідних доказів цього у нього немає), повністю не узгоджуються з показаннями ОСОБА_8 щодо спрямованості умислу їх дій проти потерпілого: ОСОБА_8 показав, що на прохання ОСОБА_7 треба було «налякати, побити» потерпілого; натомість з показань ОСОБА_9 слідують ствердні доводи про те, що ОСОБА_6 слід було саме вбити за вказаних обставин, про що, однак, він дізнався не від Грабнера, а від ОСОБА_19 (т.3 «А», а. 155-160). Ці суттєві розбіжності в показаннях, в сукупності з іншими вказаними доказами, також підтверджують добровільність дачі показань ОСОБА_8 .

Посилання ж ОСОБА_10 на те, що оскільки Б. помер вніч з 16 на 17.02.2009 та не був учасником судового розгляду справи, то зібрані за його участі докази, зокрема явка з повинною, не є допустимими апеляційний суд віхиляє, оскільки згідно ст.65 КПК України (1960 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами. Це саме стосується і переважної більшості доводів захисника ОСОБА_17 , викладених, зокрема, у її клопотанні про «виключення недопустимих та недостовірних обвинувальних доказів» (т.12, а. 144-148), окрім доводів щодо: копії явки з повинною ОСОБА_9 (т.1 «А», а. 44-45), яку не можна визнати допустимим доказом через те, що її оригінал відсутній, та показань цього підсудного, відображених в протоколах його допиту на досудовому слідстві з наведених вище причин.
Те саме стосується і доводів апеляції ОСОБА_8 про недопустимість як доказу явки з повинною Б. щодо невстановлених, на думку ОСОБА_8 , обставин смерті ОСОБА_19 , такі встановлені висновком судово-медичного дослідження причин смерті Б., складеного судово-медичним експертом, завідувачем Летичівського МРВ Хмельницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_76 від 26.03.2009 № 18 причиною смерті ОСОБА_19 стала механічна асфіксія від стиснення органів дихання (шиї) петлею при повішанні. Згідно постанови слідчого прокуратури Летичівського району Хмельницької області про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.02.2009 жодних фактів застосування у відношенні Б. ким-небудь заходів психологічного або фізичного характеру не встановлено, а отже такий покінчив життя самогубством (т.1 «А», а. 154-155, 156-158).
Доводи ОСОБА_10 з приводу фальсифікації судової почеркознавчої експертизи рукописного тексту в явці з повинною ОСОБА_19 , як такої, що проведена без наявності в розпорядженні у експерта вільних експериментальних зразків почерку Б. спростовуються наведеними цим же захисником доводами та відповідним документом, з якого слідує, що допитана в судовому засіданні 14.06.2010 апеляційним судом Хмельницької області свідок ОСОБА_24 (т.6, а.с.23-24) показала, що вона добровільно надала органу досудового слідства декілька аркушів паперу формату «А-4» з рукописними текстами Б., адресованими його доньці, які ОСОБА_19 вчасно не відіслав. Це свідчить про наявність в розпорядженні експерта порівняльних зразків рукописного тексту Б. під час виконання експертизи, а отже і її висновки не можуть бути піддані сумніву.
Твердження захисника ОСОБА_10 про те, що явка з повинною ОСОБА_19 відібрана у останнього незаконно, написана під примусом, і всього Б. написано вісім явок з повинною апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони голослівні, не містять посилань на конкретні докази, а отже і не ґрунтуються на матеріалах справи.
Відхиляючи клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи з причин смерті ОСОБА_19 , суд обґрунтовано вмотивував своє рішення, пославшись на те, що встановлення цієї причини не є предметом розгляду даної кримінальної справи, а наведений вище висновок медичного дослідження з цього приводу, з урахуванням проведеної відповідної перевірки, наявності нескасованої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за цим фактом, є повним, достатнім і також не викликає сумнівів з точки зору його достовірності.
Решту значну кількість відхилених судом першої інстанції клопотань, в тому числі й щодо призначення судово-медичної експертизи з причин смерті Б. заявлено стороною захисту і в апеляційному суді, однак після заслуховування апеляційним судом думки учасників щодо обґрунтованості цих клопотань, захист повністю від таких відмовився, посилаючись на те, що їх вирішення не має суттєвого значення для встановлення істини у справі; дана відмова прийнята апеляційним судом.
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції в порушення кримінально-процесуального закону не дослідив доказ, що стверджує алібі ОСОБА_7 роздруківку телефонних з`єднань контрактного номеру телефону ОСОБА_7 НОМЕР_10 за січень 2009 року не можуть бути прийнятними, оскільки судом першої інстанції вживалися заходи з витребування даного доказу, який, однак, отримати неможливо за спливом значного часу така не зберіглась: з повідомлення генерального директора ПАТ «МТС-Україна» ОСОБА_77 від 14.05.2013 № 9457 слідує, що період вибірки з`єднань за абонентським номером із зазначенням адрес базових станцій та ІМЕІ не перевищує трьох місяців, а період зберігання такої інформації у оператора не перевищує одного року (т.9, а. 87-88, 156).
Також апеляційним судом встановлено, що органом досудового слідства ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення лише за ч.1 ст.14 п. 6,11,12,13 ч.2 ст.115 КК України, а судом першої інстанції хоч і кваліфіковано дії цього підсудного аналогічно обвинуваченню, однак засуджено також і за ч.3 ст.27 КК України (за видом співучасника організатор), що зроблено помилково, враховуючи зміст обвинувального висновку та мотивувальної частини вироку. Однак, у зв`язку із зміною правової кваліфікації в тому числі й діяння ОСОБА_9 з наведених вище підстав, апеляційний суд в такий спосіб усуває дану помилку судового рішення.
На підставі наведеного, апеляційний суд визнає доведеною вину підсудних і кваліфікує їх дії:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 ч.2 ст.121 КК України, як організація готування вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження групою осіб, з
метою залякування потерпілого, вчиненого на замовлення;
ОСОБА_9 за ч.1 ст.14 ч.2 ст.121 КК України, як готування вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження групою осіб, з метою залякування потерпілого, вчиненого на замовлення.
Призначаючи кожному з підсудних покарання, апеляційний суд враховує положення ч.2 ст.68 КК України, відповідно до якого за вчинення готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Також враховуються обставини справи, роль кожного підсудного у вчиненому, їх відношення до підготовлюваного злочину і його тяжкість, обставини, що пом`якшують покарання підсудних: наявність у кожного на утриманні неповнолітніх, а у ОСОБА_9 трьох дітей, визнання ОСОБА_8 на досудовому слідстві своєї вини у вчиненому, особи підсудних та дані, що їх характеризують.
З урахуванням наведеного, колегія суддів визнає, що покарання кожному підсудному слід призначити у виді позбавлення волі.
Оскільки про готування до вказаного тяжкого злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 апеляційному суду Закарпатської області стало відомо після постановлення щодо цих підсудних вироку Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2010 (т.10, а. 29-42, 43-56, 69-71), покарання їм слід призначити у відповідності з вимогами ч.4 ст.70 КК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 365-369, 371,373,376,377 КПК України 1960 року, п. 11,15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України, апеляційний суд

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Ужгорода залишити без задоволення.
Апеляційні скарги підсудних: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , захисників: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах підсудного ОСОБА_7 , ОСОБА_17 в інтересах підсудного ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.12.2013 відносно підсудних: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України на ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 ч.2 ст.121 КК України та призначити йому за даний злочин покарання із застосуванням ч.2 ст.68 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 п. 6,11,12 ч.2 ст.115 КК України на ч.3 ст.27, ч.1 ст.14 ч.2 ст.121 КК України та призначити йому за даний злочин покарання із застосуванням ч.2 ст.68 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначеним вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2010, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією майна, за виключенням житла.

В частині визнання ОСОБА_8 винуватим за ч.1 ст.263 КК України і призначення йому покарання за даний злочин вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.12.2013 скасувати, а кримінальну справу в цій частині щодо нього закрити на підставі п.2 ст.6 КПК України (1960 року) за відсутністю в його діях складу злочину.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч.1 ст.14 п. 6,11,12,13 ч.2 ст.115 КК України на ч.1 ст.14 ч.2 ст.121 КК України та призначити йому за даний злочин покарання із застосуванням ч.2 ст.68 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначеним вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2010, визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, з конфіскацією майна, за виключенням житла.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно з моменту її оголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили, а засудженими, що перебувають під вартою в той же строк з моменту вручення їм копії цього судового рішення.

Судді: