Справа № 1312/5129/12 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/67/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

виправданих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові кримінальну справу за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на вирок Личаківського районного суду м.Львова від 21 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, приватного підприємця, раніше не судимого,

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Озеряни Борщівського району Тернопільської області, українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, пенсіонера, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_4 , українця, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, працюючого інженером відділу транспорту в ТМ «Барвінок», раніше не судимого,

визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, кожного.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 у виді підписки про невиїзд, скасовано.

Цивільний позов ОСОБА_23 та ОСОБА_24 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Згідно вироку суду підсудні ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 обвинувачуються в тому, що вони 20 листопада 2010 року близько 04 години 30 хвилин, знаходячись на вул. К.Левицького, 40 у м.Львові, будучи незадоволеними діями працівників міліції, які намагались припинити незаконні дії ОСОБА_25 , матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, який вирвав у працівника БДПС ВДАІ м.Львова ОСОБА_23 протокол про адміністративне правопорушення серії ВС №174970, діючи умисно, усвідомлюючи, що перед ними знаходяться працівники ОВС, які перебували у форменому одязі та виконували покладені на них службові обов`язки, заподіяли їм тілесні ушкодження. Так, ОСОБА_20 та ОСОБА_22 підбігли до інспектора БДПС ВДАІ м.Львова ОСОБА_23 , схопили його за формений одяг, кинули головою на землю та нанесли йому приблизно два удари в голову та ногу. У цей час ОСОБА_21 підбіг до інспектора БДПС ВДАІ м.Львова ОСОБА_24 , схопив його правою рукою за формений одяг та різким рухом кинув останнього головою до бордюру, при цьому зірвавши нагрудний значок працівника ДАІ з форми ОСОБА_24 . Внаслідок чого у ОСОБА_23 виявлено струс головного мозку, два синці на голові та лівій нозі, які відносяться до легкого ступеня тілесних ушкоджень, у ОСОБА_24 - садна та синець на волосистій частині голови і на шиї справа, які відносяться до легкого ступеня тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 обвинувачуються в тому, що своїми умисними діями заподіяли працівникам правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду потерпілі ОСОБА_23 і ОСОБА_24 подали апеляційні скарги, в яких просять такий скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, кожного.

Вважають, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосовані норми кримінального закону, постановлення виправдувального вироку є незаконним, оскільки вважають підсудних винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України. Згідно висновків судово-медичної експертизи № 3217 від 18 січня 2011 року та № 258 від 01 лютого 2011 року за підсумками експертів у ОСОБА_24 відповідно виявлено струс головного мозку, садна та синець на волосистій частині голови і на шиї справа, а у ОСОБА_23 - струс головного мозку, два синці на голові та лівій нозі. Вироком суду встановлено, що ніхто із допитаних свідків очевидців події не підтвердив факту нанесення підсудними 20 листопада 2010 року будь-яких ударів потерпілим, а відповідно умисного заподіяння їм легких тілесних ушкоджень. Твердження про відсутність у підсудних умислу не відповідає дійсності, оскільки свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 підтверджують фізичний контакт підсудних та потерпілих - працівників ОВС, які були у форменому одязі та виконували обов`язки, визначені Законом України «Про міліцію». Крім того, ОСОБА_30 вказує, що бачив, як підсудні наносили удари потерпілим.

Заслухавши доповідача, прохання потерпілих про задоволення їх апеляційних скарг, думку прокурора, виправданих та захисника про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Стаття 2 КПК України 1960 року визначає, що завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

У відповідності до вимог ст. 16-1 КПК України 1960 року розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Згідно ст. 64 КПК України 1960 року при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини злочину); винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; характер і розмір шкоди, завданої злочином.

Нормами ст. 65 КПК України 1960 року встановлено, що доказами у кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий, суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» при постановленні вироку суддя повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

За змістом ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч.2 ст. 327 КПК України 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови, коли в ході судового розгляду винуватість підсудного у вчиненні злочину доведена.

Відповідно до ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення до вироку формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини передбачено право на справедливий судовий розгляд. Загальні вимоги справедливості, що містяться у коментованій статті, застосовуються у провадженнях щодо всіх кримінальних справ. Суспільний інтерес не може виправдати використання доказів, здобутих з порушенням закону.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 46 Конвенції та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

Висновки й аргументи Європейського суду з прав людини повністю співпадають з відповідними положеннями національного законодавства: Кримінально-процесуального кодексу України та Конституції України, і зокрема ст. 62 Конституції, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст. 62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, суд першої інстанції розглянув її на засадах змагальності і диспозитивності, безпосередньо перевіривши і дослідивши зібрані у справі докази, дотримуючись вимог ст. 334 КПК України 1960 року, проаналізувавши їх в сукупності та у системному взаємозв`язку між ними, відповідно до положень ст. 65 КПК України 1960 року, та, давши їм належну юридичну оцінку, дійшов до обґрунтованого висновку про невинуватість ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 у вчиненні інкримінованого їм злочину та виправдав останніх, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом першої інстанції підсудні ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали та пояснили, що підсудний ОСОБА_20 20 листопада 2010 року близько 00 години 20 хвилин приїхав з батьком ОСОБА_21 на вул. Левицького у м.Львові до місця ДТП, де перебував його брат ОСОБА_25 та водій автомобіля марки «Тойота» ОСОБА_26 , з яким були ще якісь особи. ОСОБА_26 хотів, щоб йому заплатили гроші за пошкодження автомобіля, але брат розповів про обставини ДТП, згідно яких його вина була відсутня, тому викликав працівників ДАІ. Інспектори ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які прибули на місце близько 01 години і оформляли подію, упереджено ставилися до ОСОБА_25 , неналежно проводили заміри, з приводу чого знайомий брата ОСОБА_22 робив їм зауваження. Біля 04 години інспектор ОСОБА_23 покликав ОСОБА_25 до свого автомобіля, брат підійшов. В той час ОСОБА_20 з батьком ОСОБА_21 та ОСОБА_22 стояли збоку на тротуарі, як почули вигук батька «б`ють». Коли ОСОБА_20 повернувся, то побачив, що ОСОБА_25 лежить спиною на землі, ногами до автомобіля, а працівники ДАІ сидять на ньому, ОСОБА_24 правим коліном спертий на брата, а з іншої сторони - ОСОБА_23 , останній наносив удари кулаком ОСОБА_25 в голову. Вони підбігли до місця події, де батько ОСОБА_21 підняв ОСОБА_25 , на обличчі останнього в області губ була кров, ОСОБА_25 робив кроки назад, почав бігти навколо машини, а інспектори намагалися знову його схопити, тоді ОСОБА_25 побіг в сторону вул. Зеленої, а ОСОБА_23 за ним. Коли повернулися ОСОБА_21 і ОСОБА_31 , які теж побігли за ОСОБА_25 , то повідомили, що його не знайшли. ОСОБА_23 викликав когось по рації і в подальшому їх доставили в райвідділ міліції. Також вказали, що ОСОБА_32 був в шоковому стані, в його руках ніяких документів не було, моменту його падіння не бачили, підсудні жодних тілесних ушкоджень потерпілим не наносили, за одяг не шарпали. Після події інспектори поводили себе звично, одяг був не пошкоджений, побоїв на них не було. Цивільний позов не визнають, оскільки їх винуватість відсутня.

Аналогічні пояснення ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 дали і в судовому засіданні колегії Апеляційного суду, настоюючи на своїй непричетності до інкримінованого їм злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, вказавши це у вироку суду, що ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , очевидно, мали намір перешкодити інспекторам ВДАІ у виконанні їх службових обов`язків, оскільки ОСОБА_25 намагався порвати протокол, у зв`язку з чим між ними виникла шарпанина і штовханина, внаслідок якої потерпілі опинилися в сутичці великого кола осіб, надалі впали на землю і отримали легкі тілесні ушкодження. За наведених обставин спростовуються показання потерпілих щодо умисного нанесення їм тілесних ушкоджень.

Судом першої інстанції належним чином дано оцінку показанням свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , ОСОБА_35 , з яких вбачається, що ударів потерпілим не наносилось.

Посилання апелянтів на показання свідка ОСОБА_36 як на доказ нанесення ударів потерпілим, не може бути прийняте до уваги колегії суддів апеляційної інстанції, оскільки як зазначено у вироку, в судовому засіданні при допиті даний свідок ствердив, що підсудні ударів потерпілим не наносили.

Суд першої інстанції правильно констатував та прийшов до висновку, що, спираючись на показання допитаних свідків, досудовим слідством і обвинуваченням не здобуто та не подано суду доказів нанесення підсудними 20 листопада 2010 року ударів потерпілим, а відповідно умисного заподіяння їм легких тілесних ушкоджень.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно не були прийняті як доказ винуватості підсудних висновки судово-медичної експертизи № 3217 від 18 січня 2011 року про виявлення у ОСОБА_24 струсу головного мозку, саден і синця на волосистій частині голови і на шиї справа (т.1 а.с.162-163) та за № 258 від 01 лютого 2011 року про виявлення у ОСОБА_23 струсу головного мозку, двох синців на голові та лівій нозі, оскільки такі не свідчать про наявність та спрямованість умислу підсудних.

Крім того, прокурор, який підтримував державне обвинувачення у даному кримінальному провадженні, 19 листопада 2014 року в ході його розгляду (т.5 а.с.70-71) змінив пред`явлене ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 обвинувачення, звинувативши кожного з них у вчиненні ними опору працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків, вважаючи, що всі дії обвинувачених підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 342 КК України, і додаткової кваліфікації за ч.2 ст. 345 КК України не потребують. Зі зміною обвинувачення потерпілі в судовому засіданні не погодились.

Однак, на думку колегії суддів, прокурор підставно у постанові про зміну обвинувачення в суді зазначив, що умисел обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 був спрямований на те, щоб перешкодити працівникам міліції затримати ОСОБА_25 , оскільки вони відтягували потерпілих від останнього за одяг, а в подальшому, тримаючи ОСОБА_23 та ОСОБА_24 за одяг, не давали можливості його переслідувати. Об`єктивні дані, які б вказували на те, що тілесні ушкодження потерпілим були спричинені умисно, відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що всупереч ст. 65 КПК України 1960 року органом досудового слідства не здобуто жодних фактичних даних, які б встановлювали винуватість підсудних у вчиненні інкримінованого їм злочину.

У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, а не повертати справу на додаткове розслідування.

Стаття 8 Конституції України декларує, що в України визнається і діє принцип верховенства права.

Суд першої інстанції, належно оцінивши докази, на які покликається орган досудового слідства, які вичерпно поповнені в судовому слідстві і, враховуючи, що збирання доказів по справі про обвинувачення ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 в інкримінованому їм злочині вичерпані, усі докази, які маються по справі, перевірені, прийшов до вірного висновку про відсутність у діях ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України .

Клопотань про доповнення досудового та судового слідства, скерування справи на додаткове розслідування учасники процесу, зокрема, прокурор, не заявляли, а тому, у відповідності до положень ст. 16-1 КПК України, суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для винесення обвинувального вироку відносно ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 за ч. 2 ст. 345 КК України.

На підставі вищенаведеного та враховуючи положення ст. 62 Конституції України, за якою ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 в інкримінованому їм злочині.

Виправдувальний вирок суду стосовно ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 за ч.2 ст. 345 КК України є обґрунтованим та законним.

За таких обставин апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 задоволенню не підлягають

При перевірці кримінальної справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування чи зміну вироку.

Керуючись ст. ст. 362, 366, 377, 379 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м.Львова від 21 листопада 2014 року відносно засуджених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом шести місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_3 ОСОБА_37 ОСОБА_38