Ухвала

іменем україни

09 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_12,
суддів:при секретарі ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000052, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Рівне, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК;

за участю прокурора ОСОБА_16,

захисника ОСОБА_6,

засудженого ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком місцевого суду залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією предметів контрабанди.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2 - 4 частини 1 статті 76 КК.

Постановлено конфіскувати у ОСОБА_5, тобто передати у власність держави - срібну монету номіналом «1 рубль», Російська імперія, 1896 року випуску; срібну монету «50 копъекъ», Російська імперія, 1897 року випуску; мідну монету номіналом «3 копейки», РССР, 1924 року випуску.

Також цим вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК, оскільки він вирішальною мірою ґрунтується на неналежному та недопустимому доказі - висновку мистецтвознавчої експертизи. Також вказує, що зазначене порушення залишилось поза увагою апеляційного суду, який всупереч ст. 404 КПК належним чином не дослідив матеріалів кримінального провадження та не спростував доводів наведених в апеляційній скарзі засудженого.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 в травні 2013 року за допомогою стільникового зв'язку та електронної пошти домовився з невстановленою особою про поштове відправлення у Республіку Польща сорока одного денарія Римської імперії, дев'яти монет Росії та Польщі, а також чотирьох старовинних купюр. Після цього, він повідомив свого знайомого ОСОБА_8 про те, що останній отримає на банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» кошти в розмірі 5 100 грн, за що передасть йому сорок один денарій Римської імперії. Після надходження коштів ОСОБА_5, отримав від ОСОБА_8 2 100 грн та сорок один денарій Римської імперії.

Він же, 13 травня 2013 року, маючи умисел на контрабанду культурних цінностей, достовірно знаючи порядок проходження митного контролю, знаходячись за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 приховав у спеціально виготовлені ним сховища - в обмотаний у фольгу пакунок сорок один денарій Римської імперії, а в інший такий же пакунок приховав старовинні монети: п'ять копійок 1905 року, полугрош 1565 року, полторак 1615 року, полугрош Яна Ольбрахта, трояк 1599 року, мідну монету номіналом «3 копейки» РССР 1924 року випуску, срібну монету номіналом «1 рубль» Російської імперії 1866 року випуску, срібну монету «50 копъекъ» Російської імперії 1897 року випуску, трояк Варшавський та старовинні купюри: одну марку Польща 1919 рік, п'ятсот лей Румунія 1940 року, п'ятсот лей Румунія 1941 року, п'ять марок Польща 1919 рік.

Цього ж дня, вищевказані пакунки, ОСОБА_5 через 14 відділення Рівненської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» відправив двома рекомендованими листами в Республіку Польща.

Однак, 15 травня 2013 року о 10.10 год, в ході проведення митного контролю в приміщенні адміністративної будівлі Дирекції обробки і перевезення пошти Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», що за адресою: місто Київ вул. Петрозаводська, 2, в зоні митного контролю поста «Спеціалізований» Київської регіональної митниці були виявлені два рекомендовані листи у яких ОСОБА_5 намагався перемістити зазначені старовинні монети та банкноти з приховуванням від митного контролю. Згідно висновку КНДІСЕ МЮ України, виявлені срібна монета номіналом «1 рубль» Російської імперії 1896 року випуску, срібна монета «50 копъекъ» Російської імперії 1897 року випуску, мідна монета номіналом «3 копейки» РССР 1924 року випуску, належать до культурних цінностей.

Отже, ОСОБА_5 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення до кінця закінченого замаху на контрабандне переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю вищевказаних культурних цінностей, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого та просила судові рішення залишити без зміни, пояснення засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з вимогами ст. 419 КПК у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов'язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляційні скарги залишаються без задоволення, зазначити підстави, через які вони визнані необґрунтованими.

За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності і шляхом дослідження доказів.

У силу ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони встановлені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За правилами ст. 23 цього Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового слідства з метою визначення цінності старовинних монет та банкнот відправлених ОСОБА_5 до Польщі, за постановою слідчого 20 травня 2013 року було проведено мистецтвознавчу експертизу, згідно висновку якої усі представлені для дослідження монети та банкноти становлять культурну цінність. При цьому, вартість монет номіналом «1 рубль» Російської імперії 1896 року випуску становила - 50 грн, срібної монети «50 копъекъ» Російської імперії 1897 року випуску - 20 грн, мідної монети «3 копейки» РССР 1924 року випуску - 1 грн. (т. 2 а.п. 180-187).

В подальшому, за клопотанням захисника ОСОБА_6, який не погодися з таким висновком, постановою слідчого від 30 травня 2013 року було призначено судову мистецтвознавчу експертизу. За висновком цієї експертизи, усі представлені монети та банкноти до культурних цінностей не належать, окрім монети номіналом «1 рубль» Російської імперії 1896 року випуску, срібної монети «50 копъекъ» Російської імперії 1897 року випуску та мідної монети номіналом «3 копейки» РССР 1924 року випуску, вартість яких була визначена - 2 000 грн, 1 200 грн, 1 000 грн, відповідно (т. 2 а.п. 152-176).

Сам засуджений ОСОБА_5 на протязі усього кримінального провадження по справі категорично заперечував той факт, що вилучені монети та банкноти належать до культурних цінностей. Фактично ці обставини підтвердили в суді свідки ОСОБА_10 - керівник громадської організації «Товариство колекціонерів» Антикваріат Давнього міста» та ОСОБА_8, який також є колекціонером монет, про що прямо зазначено у вироку суду.

Враховуючи те, що в ході досудового слідства було проведено два експертних дослідження, висновки яких є вкрай суперечливими, а експерт ОСОБА_11, як свідчить звукозапис процесу в суді першої інстанції, не змогла однозначно підтвердити правильність встановлення цінності монет та методики дослідження, обвинувачений ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, де ставив питання про визнання висновку судової мистецтвознавчої експертизи, який був покладений в основу обвинувального вироку, недопустимим та неналежним доказом, про що прямо зазначив у апеляційної скарзі.

Як убачається з звукозапису судового засідання, в апеляційному суді захисник ОСОБА_6 на підтримку вимог скарги обвинуваченого, з наведенням відповідних аргументів, також наполягав на необхідності визнання висновку експертизи неналежним та недопустимим доказом. Проте, апеляційний суд, незважаючи на таку позицію сторони захисту, безпідставно не розцінив ці обставини, як клопотання про необхідність ретельного дослідження доказів та підставу проведення всебічної перевірки матеріалів для усунення будь-яких сумнівів у відповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Замість цього, суд, вдаючись до надмірних формальностей, в своєму рішенні лише послався на встановлені ст. 404 КПК обмеження та голослівно указав, що обвинуваченим ОСОБА_5 питання визнання висновку мистецтвознавчої експертизи неналежним та недопустимим доказом в апеляційній скарзі не ставилось. За цих обставин, колегія суддів вважає, що прийняте апеляційним судом рішення було пов'язане з такими обмеженнями права на захист, що сказати, ніби заявникові забезпечили справедливий судовий розгляд, не можна.

Виходячи з системного аналізу положень Глави 4 та Глави 31 КПК, законодавець забов'язує суд апеляційної інстанції, за наявності суперечливих доказів, що мають істотне значення для висновків суду і на яких ґрунтується судове рішення здійснити їх перевірку шляхом дослідження матеріалів провадження, допиту свідків, понятих, залучення спеціалістів, експертів і ін.

Отже, враховуючи те, що апеляційний суд не перевірив належним чином доказів на яких вирішальною мірою ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні та не спростував усіх наведених у скарзі доводів, не дав в ухвалі вичерпної відповіді на них і не зазначив мотивовані підстави, з яких визнав ці доводи необґрунтованими, колегія суддів вважає, що умови, в яких розглянуто скаргу обвинуваченого не були сумісні з поняттям справедливого судового розгляду за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а сама процедура відбулася формально та з грубим порушенням вимог ст. ст. 2 та 404 КПК.

За таких обставин, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, у ході якого слід усунути вказані недоліки, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі, за необхідності провести судове слідство і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14