Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Шилової Т.С.,

суддів: Матієк
Т.В., Романець Л.А.,

за участю прокурора Шевченко О.О.,

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 23 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом апеляційної інстанції, на
вирок Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20 лютого
2014 року.

Зазначеним вироком, залишеним без
зміни апеляційним судом,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має
судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у
виді позбавлення волі на строк

5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_1 звільнено
від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком
тривалістю 2 роки та покладено на нього
обов'язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ст.
76 КК.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано
винним та засуджено за те, що він 11
жовтня 2009 року приблизно о 14:00 біля
гаража по АДРЕСА_1 на ґрунті раптово
виниклих особистих неприязних
відносин з причин того, що ОСОБА_2
завдав легких тілесних ушкоджень його
зятю ОСОБА_3, умисно наніс два удари
металевими граблями ОСОБА_2 в потиличну
частину голови зліва, спричинивши
потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор порушує
питання про скасування судових рішень
у зв'язку з істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильним застосуванням
кримінального закону та
невідповідністю призначеного
покарання ступеню тяжкості вчиненого
злочину й особі засудженого внаслідок
м'якості та про направлення справи на
новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи
свої вимоги прокурор зазначає, що суд у
порушення положень ст. 334 КПК 1960 року не
мотивував у вироку звільнення
засудженого від відбування покарання з
випробуванням та безпідставно
застосував положення ст. 75 КК, не взяв
до уваги те, що потерпілий наполягав на
суворій мірі покарання, а дані про
особу засудженого не знижують ступінь
його суспільної небезпеки та вчинених
ним діянь. Стверджує, що ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який не підтримав касаційну
скаргу, перевіривши матеріали справи
та обговоривши наведені у скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність
винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та
правильність кваліфікації його дій
прокурор у касаційній скарзі не
оспорює.

Доводи прокурора, викладені в
касаційній скарзі щодо м'якості
призначеного засудженому покарання та
неправильного застосування ст. 75 КК не
є достатньо переконливими та не
ґрунтується на обставинах, викладених
у вироку.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України при
призначенні покарання суд враховує
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що
пом'якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо
суд при призначенні покарання у виді
позбавлення волі на строк не більше
п'яти років, враховуючи тяжкість
злочину, особу винного та інші
обставини справи, дійде висновку про
можливість виправлення засудженого
без відбування покарання, він може
прийняти рішення про звільнення від
відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів справи суд
дотримався зазначених норм закону та
звільняючи ОСОБА_1 від відбування
покарання з випробуванням врахував
тяжкість вчиненого злочину, обставини
його скоєння, а також дані про його
особу (раніше не судимий, позитивно
характеризується за місцем проживання
та роботи, має незадовільний стан
здоров'я та немолодий вік). Обставинами,
що пом'якшують покарання, судом
обґрунтовано визнано щире каяття та
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди (а.с. 241 т. 2, а.с. 5 т. 3).
Обставин, які обтяжують покарання,
судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність обрання засудженому
покарання у виді позбавлення волі та
можливість виправлення засудженого
без відбування покарання, застосувавши
положення ст. 75 КК, належним чином
умотивувавши своє рішення.

Що стосується доводів прокурора про
невідповідність ухвали апеляційного
суду вимогам ст. 377 КПК України, то
вони не знайшли свого підтвердження.
Як видно зі змісту ухвали, апеляційний
суд, розглядаючи справу за апеляцією
прокурора ретельно перевірив
викладені у ній доводи, щодо скасування
вироку в частині розв'язання
цивільного позову, й визнав їх
безпідставними, навівши у своїй ухвалі
докладні мотиви такого рішення.
Апеляційна скарга з підстав
неправильного застосування ст.
75 КК прокурором не подавалася.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
були би підставами для зміни або
скасування судових рішень, не
встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХI «Перехідні
положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити
без задоволення, а вирок Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20 лютого
2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Судді:

____________________ __________________ __________________

Т.С. Шилова Т.В. Матієк
Л.А. Романець