У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Синявського О.Г.,

суддів

Пекного С.Д. та Гриціва М.І.,

розглянувши в
судовому засіданні в місті Києві 27 листопада 2007 року кримінальну справу за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 26 лютого 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 травня 2007 року щодо нього,

встановила:

вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26
лютого 2007 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Миколаївської
області від 15 травня 2007 року,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця Миколаївської області,
громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч.
3 ст. 364 КК України до позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з
позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 (два)
роки з конфіскацією половини майна, яке є власністю засудженого.

Постановлено стягувати із ОСОБА_1 на користь експертної установи судові
витрати у розмірі 282 (двісті вісімдесят дві) гривні 46 копійок.

За вироком ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він, як представник влади,
зловживаючи своїм службовим становищем міліціонера ізолятора тимчасового
тримання (далі ІТТ) Врадіївського РВ УМВСУ у Миколаївській області, всупереч
інтересам служби та покладеним на нього функціональним обов'язкам, з метою
підриву авторитету та престижу органів державної влади, діючи на користь третіх
осіб, дозволив і посприяв тимчасово ув'язненим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втекти з-під
варти.

Зокрема, у ніч з 11 на 12 травня 2006 року під час виконання своїх
службових обов'язків на внутрішньому посту ІТТ ОСОБА_1 ключем, який ОСОБА_2
передав йому через оглядове вікно, відімкнув замок дверей камери, в якій той
утримувався, та разом з ним заблокував штоки кнопкового вимикача сигналізації,
після чого останній вийшов у коридор камерного блоку. Тоді аналогічним способом
випустив з камери ОСОБА_3. Тим же ключем відчинив металеву дверну решітку та
допоміг заблокувати роботу сигналізації на цій решітці, завдяки чому ув'язнені
пройшли до прогулянкового двору, з якого потім через двері шлюзу вийшли на
волю. Далі, виконуючи побажання останніх дати їм час якомога далі віддалитися
від ізолятора, через півтора - дві години після їх виходу звідти, зімітувавши
перед тим обстановку нападу на нього, сповістив чергову частину райвідділу
міліції про втечу арештованих з-під варти.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 зазначає, що органи досудового
слідства не встановили й не допитали ряд свідків, серед них й втікачів ОСОБА_2
та ОСОБА_3., які б підтвердили його непричетність до злочину. У справі не
віднайдено ключа, яким були відчинені двері камер та інших приміщень ізолятора
тимчасового тримання, й не з'ясовано, чи можливо одним ключем відчинити замки,
які були встановлені на цих дверях. Обстановка місця події була сфальсифікована
органами досудового слідства та працівниками місцевого райвідділу міліції,
внаслідок чого в цьому місці появились предмети, якими могла бути заблокована
робота сигналізації (сірники, ніж з коричневою ручкою, шматок тканини, металева
ложка, фрагмент ножового полотна). Окремі працівники того ж райвідділу міліції,
не будучи учасниками огляду місця події, під час його проведення виявили
предмет блокування сигналізації на дверях одного з приміщень ІТТ, чим негативно
вплинули на хід розслідування справи.

Твердить, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки
даними судово-медичної експертизи про його тривале перебування в непритомному
стані після застосування до нього насильства втікачами та судово-трасологічної
про неможливість відкриття дверей ІТТ одним ключем, а також безпідставно
обґрунтували свої висновки показаннями ряду свідків, джерела походження яких є
сумнівними.

Посилається на те, що його початкові викривальні показання були висловлені
ним внаслідок застосування до нього недозволених методів ведення слідства.

При визначенні показання суд не врахував ряд обставин, що пом'якшують його
відповідальності, як-от: молодий вік, несудимість, позитивну характеристику,
невеликий стаж перебування на займаній посаді.

Просить скасувати судові рішення та повернути справу на нове розслідування.

Заслухавши доповідача та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає,
що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_1 оспорює фактичні обставини
справи, які були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і
перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України у касаційному порядку не
підлягають, а тому не можуть бути підставами для зміни чи скасування судових
рішень.

Поряд з цим, слід також зазначити, що винність ОСОБА_1 у зловживанні владою
працівника правоохоронного органу, вчиненого ним за обставин описаних у вироку,
суд першої інстанції встановив і обґрунтував зібраними у справі доказами, які
ним були оцінені в сукупності на підставі повного, всебічного та об'єктивного
дослідження фактичних обставин справи.

Зокрема, те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували під вартою в ІТТ
Врадіївського РВ УМВСУ в Миколаївській області й втекли звідти завдяки тому, що
ОСОБА_1, який у день злочину знаходився при виконанні свої службових обов'язків
молодшого міліціонера зазначеної установи, зловживаючи наданою йому владою,
дозволив й допоміг їм безперешкодно здійснити втечу, стверджується явкою з
повинною засудженого та його первинними викривальними показання, а також рядом
документів, якими засвідчується його статус працівника правоохоронного органу
та перебування на службі в момент скоєння злочину (т.1 а.с. 53-55, 56, 57,
106-108).

Суд першої інстанції правильно надав віри показанням засудженого й
обґрунтовано поклав їх в основу обвинувачення, оскільки у справі немає даних,
які б викликали сумніви в їх достовірності та об'єктивності.

У матеріалах справи немає також ні документальних, ні медичних чи будь-яких
інших відомостей, які б свідчили, що ці показання засуджений висловив під дією
застосованого до нього насильства, в тому числі зазначеного в його касаційній
скарзі.

У процесі судового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції
перевірялись заяви засудженого про застосування до нього недозволених методів
ведення слідства і, як видно з матеріалів справи, з посиланням на показання
працівників правоохоронних органів, які приймали явку з повинною та допитували
його як підозрюваного, а також на прокурорську перевірку цих заяв, за
наслідками якої була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної
справи від 29.12.2006 року, обґрунтовано визнали їх безпідставними.

Тому доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що його повідомлення про злочин та
початкові показання про обставини вчинення ним цього діяння були здобуті з
порушення вимог кримінально-процесуального закону, є непереконливими.

З'ясовуючи спосіб скоєння втечі та причини неспрацювання справної
охоронно-тривожної сигналізації, органи досудового слідства під час огляду
місця події виявили предмети, якими можна заблокувати кнопки вимикача тривожної
сигналізації (уламок ножового плоского полотна, держак металевої ложки, сірники
тощо). Із показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших працівників
місцевого райвідділу міліції, які в день злочину знаходились на чергуванні,
встановили, що уночі не було чути будь-якого характерного шуму чи брязкоту
металу, який би доносився з ІТТ. Сигналізація знаходилась у справному стані,
але не спрацювала, бо кнопки вмикання були заблоковані сторонніми предметами,
один з яких (фрагмент плоского полотна ножівки) випав з обв'язки дверей одного
з приміщень ІТТ під час перевірки їх ОСОБА_4.

Свідки також повідомили, що на тілі ОСОБА_1 вони не бачили будь-яких слідів
насильства, яке за словами останнього до нього застосували втікачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Посилаючись на ці докази, які були досліджені в судовому засіданні, а також
на дані судово-трасологічної експертизи про знаходження замків дверей камер, з
яких втекли арештовані, та інших приміщень ІТТ, в робочому стані, на
неможливість непомітного відчинення дверей камер арештованими зсередини, яка
була з'ясована під час проведення відтворення обстановки та обставин злочину з
участю свідка ОСОБА_4, дані акту технічного обстеження про справність
сигналізаційної системи ІТТ Врадіївського РВ УМВСУ у Миколаївській області,
результати інженерно-технічної експертизи про можливість блокування
охоронно-тривожної сигналізації дверей камер та інших приміщень ІТТ у спосіб
притиснення та утримування штоків кнопкових вимикачів будь-якими плоскими
предметами, технічну характеристику сигналізаційної системи, показання свідка ОСОБА_7
про його розмову з ОСОБА_2, під час якої останній повідомив про свою втечу
з-під варти з допомогою постового міліціонера ІТТ, та інші докази суд першої
інстанції дійшов висновку, що без сторонньої допомоги ззовні арештовані самі не
змогли б непомітно втекти з-під варти (т. 1 а.с. 86-93, 182-186, 222-226,
234-236, 240-241).

Оскільки в цей час на чергуванні в ІТТ знаходився тільки ОСОБА_1, суд, оцінивши зазначені докази в
сукупності з його показаннями під час досудового слідства, обґрунтовано визнав,
що ця втеча стало можливою саме завдяки винним діям ОСОБА_1

З огляду на наведене твердження засудженого про фальшування доказів, їх
сумнівність та непроцесуальне втручання працівників Врадіївського райвідділу
міліції в розслідування справи є безпідставними.

Не применшують правильності висновків суду посилання засудженого на
відсутність у справі показань ОСОБА_2 та ОСОБА_3., а також ключа, яким були
відчинені двері камер та інших приміщень ІТТ, оскільки сама по собі відсутність
цих показань та одного із знарядь злочину не спростовують сукупності інших
наведених у вироку доказів, які судом були визнані необхідними та достатніми
для побудови обвинувального вироку.

Не виправдовують ОСОБА_1 й посилання на висновок судово-медичної експертизи
про його тривале перебування в непритомному стані, тому що за уточненнями
експерта в судовому засіданні, в разі застосування до нього описаного ним
насильства, він мав би прийти до тями орієнтовно через двадцять хвилин, а не
через півтора - дві години, як убачається з його показань.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 3 ст. 364 КК України відповідає
фактичним обставинам справи.

При призначенні покарання суд зважив на фактичні обставини справи, ступінь
суспільної небезпечності вчиненого злочину, відомості про особу засудженого та
обставини, що впливають на покарання, в тому числі й на ті з них, що перелічені
в касаційній скарзі. З урахуванням цих даних ним було обрано покарання в межах
санкції статті звинувачення на рівні її мінімальної межі, яке відповідає
вимогам ст. 65 КК України й є необхідним та достатнім для виправлення
засудженого та попередження нових злочинів.

Підстав для пом'якшення покарання не вбачається.

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія
суддів

ухвалила:

відмовити у задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_1.

Судді:

Синявський О.Г. Пекний
С.Д. Гриців М.І.