АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 11-кп/781/399/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.05.2015 м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника особи, стосовно якої застосовано заходи медичного характеру, та представника цивільного відповідача ОСОБА_8 , - адвоката ОСОБА_9 ,
цивільного відповідача ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 , поданою на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2015 року, якою стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівка Кіровоградського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, одруженого, пенсіонера, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
який, вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, у стані неосудності, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної примусової психіатричної допомоги.

Постановлено відмовити у цивільному позові про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої діями ОСОБА_10 , та про відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу, пред`явленому потерпілою ОСОБА_7 до ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 125 КК України, тобто, - вчинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у стані неосудності.

Обставини вчинення суспільно небезпечного діяння наступні.

ОСОБА_10 , 05 червня 2014 року, приблизно о 07 годині 00 хвилин, знаходячись неподалік від свого домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих з ОСОБА_7 неприязних стосунків, під час сварки із останньою, наніс їй два удари тупим дерев`яним предметом (дерев`яною палицею) в область голови, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, - забою мозку легкого ступеню, що, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1314 від 14.11.2014 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи № 631 від 09.12.2014 року ОСОБА_10 , на момент вчинення суспільно небезпечного діяння перебував у стані неосудності, підпадає під дію ч. 2 ст. 19 КК України; потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку потерпілою ОСОБА_7 , котра просить скасувати ухвалу суду в частині відмові у позові ОСОБА_7 , пред`явленому до ОСОБА_8 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу; постановити нову ухвалу, якою пред`явлений цивільний позов задовольнити повністю, і стягнути з ОСОБА_8 1 771 гривню 94 копійки у відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 15 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 2 700 гривень у відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.

Вимоги, викладені у апеляційній скарзі, особа, яка її подала, обґрунтовує наступними доводами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1186 ЦК України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку із психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом із цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Враховуючи викладене, вважає безпідставними посилання сулу першої інстанції на те, що на момент скоєння ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, ОСОБА_8 не могла знати про психічний стан свого чоловіка, і не може нести цивільну відповідальність за спричинену ним шкоду.

Такий висновок суду, за переконанням особи, яка подала апеляційну скаргу, спростовується доказами по кримінальному провадженні, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , котрі пояснили, що ОСОБА_10 є агресивною людиною, яка не повністю контролює себе, має конфлікти із сусідами протягом тривалого часу.

Крім того, вважає нелогічним та суперечливим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 не знала та не могла знати про психічний стан її чоловіка ОСОБА_10 на момент вчинення ним суспільно небезпечного діяння, - оскільки навіть у слідчого під час досудового розслідування виникли сумніви в осудності ОСОБА_10 .

Потерпіла в апеляційній скарзі зазначає, що цивільний відповідач проживає разом із чоловіком ( ОСОБА_10 ) протягом 50 років, а тому, як вважає потерпіла, цивільний відповідач була обізнана про психічний стан її чоловіка, тим більше, коли про це знають сусіди та односельці.

Наголошує, - суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги показання свідків, наведені вище, не зазначив в оскаржуваній ухвалі їх оцінки та мотивів відхилення, не перевірив належно доводів, викладених в позовній заяві, пославшись лише на показання зацікавленої особи ОСОБА_8 та довідку Кіровоградської обласної психіатричної лікарні.

Заслухавши суддю-доповідача, думку потерпілої ОСОБА_7 котра підтримала свою апеляційну скаргу повністю, просила задовольнити апеляційну скаргу, змінити ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, захисника особи, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру, та представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9 , цивільного відповідача ОСОБА_8 , які заперечили задоволення апеляційної скарги потерпілої, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, прокурора, який заперечив задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Учасниками судового провадження не оспорюється правова кваліфікація суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, вчиненого ОСОБА_10 у стані неосудності, та правильність обрання виду примусових заходів медичного характеру, застосованих до ОСОБА_10 .

За таких обставин, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_10 у стані неосудності, за ч. 2 ст. 125 КК України, - як вчинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а обраний судом першої інстанції вид примусових заходів медичного характеру, що його застосовано до ОСОБА_10 , - обґрунтованим.

Судове рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку в частині вирішення судом цивільного позову, пред`явленого потерпілою ОСОБА_7 до дружини ОСОБА_10 ОСОБА_8 .

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_7 до ОСОБА_8 пред`явлено цивільний позов за шкоду, завдану діяннями ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, де вона ставить питання про стягнення з ОСОБА_8 1 771 гривню 94 копійки у відшкодування завданої майнової шкоди, 15 000 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди та 2 700 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу (аркуш провадження 32-37).

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_10 , відмовив у цивільному позові.

Підставами того суд в оскаржуваній ухвалі зазначив на момент вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, ОСОБА_8 не знала та не могла знати про психічний стан свого чоловіка, котрий до цього за медичною допомогою до Кіровоградської обласної психіатричної лікарні не звертався, на диспансерному обліку не перебував, тому ОСОБА_8 не може нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану суспільно небезпечним діянням ОСОБА_10 .

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 1186 ЦК України регламентовано порядок та випадки відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Зокрема, ч. 2 ст. 1186 ЦК України встановлено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 1489-ІІІ від 22 лютого 2000 року /далі за текстом Закон/, - діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні; забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Статтею 10 Закону встановлено - психіатрична допомога надається психіатричними закладами всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленомуКабінетом Міністрів України. До видів психіатричної допомоги, згідно із ст. 11 Закону, належить також психіатричний огляд.

Відтак, за змістом наведених положень Закону, визначити психічний стан здоров`я особи та встановити діагноз, а також чи потребує особа психіатричної допомоги, має право лише лікар-психіатр, який здійснює професійну діяльність на підставі ліцензії, після огляду відповідної особи.

Факт осудності або неосудності особи (у зв`язку із психічним захворюванням) під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього, визначається на підставі проведеної фахівцями під час кримінального провадження психіатричної експертизи, призначеною з цією метою у порядку ст. 509 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, постановою слідчого СВ Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_13 21 листопада 2014 року постановлено призначити по даному кримінальному провадженні судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_10 . Підставами того стала наявність сумніву в осудності останнього, оскільки він переніс декілька лакунарних інфарктів (аркуш провадження 105).

У відповідності з актом судово-психіатричного експерта № 631 від 09 грудня 2014 року, ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння страждав і страждає на даний час судинною деменцією, що позбавляє ОСОБА_10 розуміти значення своїх дій і розумно керувати ними, підпадає під дію ч. 2 ст. 19 КК України, відносно інкримінованого йому діяння слід вважати неосудним (аркуш провадження 106).

Таким чином, діагноз ОСОБА_10 щодо наявності у нього психічної хвороби та його неосудність у цьому зв`язку лікарем фахівцем у галузі психіатрії встановлені 09 грудня 2014 року.

При цьому, матеріали кримінального провадження не містять інших медичних документів, датованих раніше 09 грудня 2014 року, що діагностували б наявність у ОСОБА_10 психічного розладу або психічної хвороби.

Відтак, цивільний відповідач ОСОБА_8 на час вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння (05 червня 2014 року), не знала і не могла знати про наявність у останнього психічної хвороби, оскільки факт наявності у ОСОБА_10 психічної хвороби встановлений 09 грудня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги потерпілої щодо обізнаності цивільного відповідача ОСОБА_10 про психічний стан її чоловіка ОСОБА_10 , оскільки: показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 встановлено, що ОСОБА_10 є агресивною людиною, яка не повністю контролює себе, має конфлікти із сусідами протягом тривалого часу; навіть у слідчого під час досудового розслідування виникли сумніви в осудності ОСОБА_10 ; цивільний відповідач проживає разом із чоловіком ( ОСОБА_10 ) протягом 50 років, а тому була обізнана про психічний стан її чоловіка, тим більше, коли про це знають сусіди та односельці, - колегією суддів визнаються необґрунтованими.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 1489-ІІІ від 22 лютого 2000 року регламентується презумпція психічного здоров`я, а саме: Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Норми Закону, що визначають ці підстави та порядок, частково вже зазначені вище за текстом даної ухвали суду апеляційної інстанції, а також встановлені розділом ІІ Закону, і ними вказується, що наявність психічного розладу (хвороби) у особи встановлюється виключно у спеціалізованих закладах та фахівцями у галузі психіатрії.

Відтак, посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що про наявність психічного розладу у ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, і до цього моменту, було відомо жінці останнього (цивільному відповідачу ОСОБА_8 ), сусідам ОСОБА_10 , односільцям, а тому ОСОБА_8 має нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану суспільно небезпечними діями її чоловіка ОСОБА_10 , - є безпідставні.

Усі перелічені особи не є фахівцями у галузі психіатрії, не мають, відповідно до положень зазначеного вище Закону, права на встановлення діагнозу ОСОБА_10 з приводу наявності у останнього психічного розладу.

Тому, «обізнаність» цих осіб про наявність психічного розладу у ОСОБА_10 на момент вчинення ним суспільно небезпечного діяння може оцінюватися лише як припущення, і не може бути використана, у розумінні ст. 1186 ЦК України, на яку посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, як доказ наявності та доведеності підстав, за яких ОСОБА_8 мала б нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану суспільно небезпечним діянням її чоловіка ОСОБА_10 .

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 та зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, і залишає це судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2015 року, якою стосовно ОСОБА_10 ,який, вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, у стані неосудності, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної примусової психіатричної допомоги, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Відповідає оригіналу:
Суддя апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2