Ухвала

іменем україни

07 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9,

суддів: ОСОБА_10, ОСОБА_11,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_12,

за участю прокурора ОСОБА_13,

захисника ОСОБА_2,

особи, справу щодо

якої закрито, ОСОБА_3,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000002 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року щодо ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

За вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 31 січня 2014 року

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 3 ст. 364 КК (в редакції, чинній на час скоєння злочину) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк три роки без конфіскації майна, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватим і засуджено за зловживання владою та службовим становищем (умисне, в інтересах третіх осіб, використання службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби), що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам, за таких обставин.

Наказами начальника Компаніївського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 09 вересня 2010 року № 142 «Про допуск працівників Компаніївського РВ УМС до виконання конвойних функцій» та «Про визначення конвою з числа співробітників Компаніївського РВ УМВС в Кіровоградській області для етапування затриманих та заарештованих» від 15 листопада 2010 року № 195 ОСОБА_3 було наділено повноваженнями конвоювати ОСОБА_4 із Кіровоградського слідчого ізолятора № 14 до Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області та у зворотному напрямку.

Проте ОСОБА_3, будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу - начальником сектору карного розшуку кримінальної міліції Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області, маючи спеціальне звання «лейтенант міліції», отримавши 15 листопада 2010 року в слідчому ізоляторі ОСОБА_4 (який перебував під вартою за вчинення особливо тяжкого злочину) для конвоювання в районний відділ міліції, розташований по вул. Кірова, 4а в смт Компаніївці, всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, статей 10, 11, 20 Закону України «Про міліцію», пунктів 1.27, 2.12 Інструкції з організації конвоювання затриманих та взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 20 січня 2005 року № 60, погодився на пропозицію ОСОБА_5 доставити її чоловіка до приватної нотаріальної контори по АДРЕСА_2 для видачі останнім довіреності на право продажу автомобіля ВАЗ (реєстр. № НОМЕР_1). Для цього ОСОБА_3 незаконно дав ОСОБА_6, котрий керував автомобілем, у якому конвоювався ОСОБА_4, вказівку змінити маршрут конвоювання та їхати до вищевказаної контори.

Після прибуття у місце знаходження нотаріальної контори ОСОБА_3 зняв із ОСОБА_4 наручники, завів у приміщення контори, де останній у присутності нотаріуса ОСОБА_7 підписав довіреність від 15 листопада 2010 року, якою він уповноважив третіх осіб зняти з обліку в органах ДАІ, поставити на облік і продати належний йому на праві власності автомобіль марки ВАЗ (реєстр. № НОМЕР_1), який був речовим доказом у кримінальній страві стосовно ОСОБА_4 В результаті таких незаконних дій ОСОБА_3 речовий доказ у кримінальній справі перейшов у власність третьої особи - добросовісного набувача, що призвело до його втрати та порушення передбаченого законом права потерпілого ОСОБА_8 на відшкодування завданої йому злочином шкоди.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду і закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв'язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_3 і призначити новий розгляд кримінального провадження в цьому суді. Вказує на невмотивованість ухвали апеляційного суду, який дав неправильну оцінку доказам у кримінальному провадженні й необґрунтовано визнав частину з них недопустимими. Вважає, що наявних у кримінальному провадженні доказів достатньо для визнання винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочину.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думки захисника й особи, справу щодо якої закрито, котрі заперечували проти задоволення скарги, обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до кримінального процесуального закону ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 419 КПК; при скасуванні вироку в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дотримався вказаних вимог закону.

Так, висновки про відсутність у діях ОСОБА_3 складу інкримінованого йому злочину апеляційний суд зробив після дослідження необхідних для цього доказів.

Цей суд на підставі аналізу й належної оцінки доказів у провадженні обґрунтовано, на думку колегії суддів, дійшов висновку, що ОСОБА_3 не міг залучатися до виконання обов'язків із конвоювання, оскільки не пройшов необхідної для цього підготовки, адже не вивчав Інструкції з організації конвоювання затриманих та взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 січня 2005 року № 60 (якою визначено порядок конвоювання, права та обов'язки осіб, що його здійснюють). Крім того, конкретного маршруту конвоювання йому не було доведено. До того ж ОСОБА_3 не був начальником конвою (старшим конвоїром), оскільки для покладення на особу таких обов'язків має бути видано наказ.

За змістом ст. 364 КК (в редакції, чинній на час скоєння злочину) особу може бути притягнено до кримінальної відповідальності за зловживання владою або службовими повноваженнями лише тоді, коли встановлено причинний зв'язок між умисним, з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб використанням службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби та завданням істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність від дій ОСОБА_3 вищевказаних наслідків, без наявності яких не може йтися про склад злочину, відповідальність за який передбачено відповідною частиною ст. 364 КК.

Засуджуючи ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 364 КК (в редакції, чинній на час скоєння злочину), місцевий суд вважав, що зловживання ОСОБА_3 владою та службовим становищем завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам у вигляді втрати речового доказу - автомобіля ВАЗ - у кримінальній справі щодо ОСОБА_4 й дискредитації державного органу виконавчої влади, незаконного втручання у діяльність правоохоронного органу, дезорганізації нормальної роботи цього органу та підриву престижу працівника правоохоронного органу.

Між тим, як правильно встановлено апеляційним судом, речовий доказ у кримінальній справі щодо ОСОБА_4 фактично не втрачався і був повернутий ОСОБА_4 у власність вироком Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2012 року (більше ніж за рік до засудження ОСОБА_3.). А ще до постановлення вироку потерпілому в цій справі ОСОБА_8 було відшкодовано завдані злочином збитки за його цивільним позовом і він не мав претензій з цього приводу до ОСОБА_4 Також вказаним вироком ОСОБА_4 не призначалось покарання у виді конфіскації всього або частини майна, яке було його власністю, адже такого покарання за вчинений ним злочин (ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК) кримінальний закон не передбачає.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що слідчий виніс постанову про арешт майна ОСОБА_4 лише 15 грудня 2010 року, тобто через місяць після того, як той видав довіреність на розпорядження його транспортним засобом від 15 листопада 2010 року. А протокол про накладення арешту на його майно складено 21 грудня 2010 року. Отже, на 15 листопада 2010 року жодних заборон на вчинення дій стосовно майна ОСОБА_4 не існувало.

Правильним є також висновок апеляційного суду про те, що сторона обвинувачення не довела факту дискредитації ОСОБА_3 державного органу виконавчої влади, підриву ним престижу працівника правоохоронного органу, втручання у діяльність такого органу.

Отже, досліджені апеляційним судом докази свідчать, що дії ОСОБА_3 не завдали істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам, адже речовий доказ втрачено не було й не відбулося такого негативного впливу на нормальну діяльність правоохоронного органу, яке би свідчило про його дискредитацію та про підрив престижу працівника такого органу.

Тобто за наявності необхідних підстав ОСОБА_3 міг нести відповідальність лише у дисциплінарному порядку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд обґрунтовано закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв'язку з відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК (в редакції, чинній на час скоєння злочину).

Склад вищевказаного злочину відсутній у діях ОСОБА_3 і у зв'язку зі змінами у законі про кримінальну відповідальність, які вже були чинними на час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, але не узяті ним до уваги всупереч положенням ст. 5 КК.

Так, Законом України № 746-VII від 21 лютого 2014 року (який набув чинності 28 лютого 2014 року) змінено диспозицію ч. 1 ст. 364 КК. Згідно з цією зміною кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем може наставати лише за наявності у службової особи мети одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи. Приміткою до ст. 364-1 КК визначено, що під неправомірною вигодою слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав.

З кримінального провадження убачається, що ОСОБА_3 не інкримінувались дії, які би могли свідчити про наявність у нього вищевказаної мети, і доказів про це стороною обвинувачення не надано.

З огляду на викладене касаційну скаргу не може бути задоволено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року щодо ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_11 ОСОБА_10