Справа № 352/15/15-к
Провадження № 11-кп/779/143/2015
Категорія ч. 1 ст. 229 КК України 1960 року
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Тисменицького районного суду від 20 лютого 2015 року по заяві апелянта про перегляд за нововиявленими обставинами вироку військового суду Івано-Франківського гарнізону від 30 червня 1995 року, з участю прокурора ОСОБА_7

в с т а н о в и л а :
Вказаною ухвалою суду заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку військового суду Івано-Франківського гарнізону від 30 червня 1995 року, яким апелянта було визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 84, ч. 1 ст. 229 КК України ( в редакції 1960 року ), із застосуванням ст. 42 КК України ( в редакції 1960 року ), до 3 років позбавлення волі, і на підставі Указу Президента України від 19 квітня 1995 року «Про амністію у зв`язку з 50-ю річницею перемоги у Великій Вітчизняній війні» як учасника бойових дій звільнено від призначеного покарання - залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував свою позицію тим, що вказана кримінальна справа знищена цим судом згідно акту № 518 від 29 липня 2004 року, що підтверджується відповідною довідкою Апеляційного суду Львівської області, послався на зміст вимог п. 5 ч. 2 ст. 459 КПК України який передбачає які обставини визнаються нововиявленими і, зокрема, що такі обставини мали б об`єктивно існувати на момент вирішення кримінальної справи, але не були і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі. Як випливає з вироку, вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 229 КК України ( в редакції 1960 року ), а саме у зберіганні і збуті без спеціального дозволу компонентів ракетного палива, тобто токсичних речовин, доведена висновком експертизи палива від 20 січня 1995 року ( том 2, а. с. 31-32 ), згідно якого в наданих двох контейнерах знаходяться рідини, які використовуються в якості компонентів ракетного палива, відносяться до сильнодіючих токсичних рідин, по ступеню небезпеки належать до особливо небезпечних отруйних речовин; зберігання, транспортування, робота з даними речовинами проводиться окремо, в засобах індивідуального захисту для кожної рідини окремо, для ураження людини даної рідини достатньо. І що у зв`язку із знищенням матеріалів кримінальної справи відносно ОСОБА_6 суд на даний час позбавлений можливості дослідити, на підставі чого експертиза прийшла до такого висновку, який ліг в основу обвинувального вироку щодо заявника.

Щодо посилання заявника на необхідність дослідження обставин щодо засудження його за ч. 2 ст. 84 КК України ( в редакції 1960 року ), то суд вважав його необгрунтованим з огляду на вимоги ч. 4 ст. 459 КПК України, відповідно до яких перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції для розгляду по суті, мотивуючи тим, що :

1. На його думку суд формально з`ясував природу правовідносин у справі, ухвала не відповідає вимогам КПК України виходячи з того, що судом не було належним чином спростовано доводи його заяви в тій його частині де він зазначав, що відповідними документами спростовуються доводи військового суду про те, що в його діях є встановлені злочинні діяння за вказаними статтями КК України.

2. Що ст. ст. 17, 23 КПК Україна передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи і не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Що він зазначав, що нововиявленою обставиною, яка дає підставу для перегляду вироку військового суду, є відповідна інформація із Державної санітарно-епідеміологічної служби України, з якої випливає, що характеристика таких компонентів ракетного палива як гептил та меланж проводиться згідно зазначеного ним ГОСТу. Такі терміни як «отруйні» чи «високо токсичні» до даних компонентів ракетного палива не використовуються, на підтвердження чого надав був суду копію відповідного наказу Міністерства охорони здоров`я України № 344 від 07 липня 2004 року «Про затвердження переліків отруйних та сильнодіючих лікарських засобів», в якому зазначені ним компоненти ракетного палива не входять до вказаного переліку. Тому робить висновок, що на час розгляду військовим судом кримінальної справи щодо нього підстав для визнання його винним з скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 229 КК в редакції закону 1960 року в військового суду не було, оскільки такі компоненти ракетного палива як гептил та меланж до отруйних або сильно діючих речовин ( лікарського спрямування ) не відносились.

Що суд на спростування доводів його заяви послався на те, що на даний час матеріали кримінальної справи є знищеними і тому неможливо встановити на підставі чого експерт приходив до висновку про те, що вище вказані компоненти ракетного палива входять в перелік сильно діючих чи отруйних речовин. Вважає, що за даних обставин, суд маючи такі достовірно встановлені факти відсутності в його діях складу злочину за ч. 1 ст. 229 КК України в редакції закону 1960 року зобов`язаний був його, якщо не виправдати за даною статтею, то принаймні призначити повторну судово-хімічну експертизу.

3. Суд порушив його право щодо участі в судовому розгляді даної заяви і це при тому, що в своїй заяві суду від 19 лютого 2015 року він зазначав, про те що має бажання брати учать в розгляді заяви.

4. Що суд формально розглянув дану заяву і не розглянув її з участю військового прокурора, а залучив до справи прокурора прокуратури Тисменицького району, що є недопустимим.

Апелянт в судове засідання повторно не прибув, хоч про день та час слухання справи був повідомлений, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши думку прокурора, котрий вважав, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Позиція апелянта про те, що суд формально з`ясував природу правовідносин у справі не заслуговує на увагу як виходячи з того, що з цього приводу апелянт нічого конкретного не вказав так і виходячи з того, що по тексту оскарженої ухвали суд в деталях виклав свою позицію з приводу суті поданої заяви та судового рішення. Зазначені ним обставини не могли бути предметом розгляду судом його заяви. А вирішувати питання щодо законності вироку в цілому суд першої інстанції в такому випадку не вправі.

Аналогічно по цій же підставі невмотивованими є твердження апелянта про те, що усі сумніви щодо доведеності його вини повинні тлумачитися на його користь та не можуть бути визнані доказами, а тому суд безпідставно залишив без задоволення його заяву.

Необгрунтованими слід визнати і доводи апелянта про те, що у своїй заяві він зазначав, що нововиявленою обставиною, яка дає підставу для перегляду постановленого відносно нього вироку військового суду є відповідна зазначена ним вище інформація, виходячи з того, що зазначений документ не стосується обставин по суті вказаної кримінальної справи, а стосується лікарських засобів, а не ракетного палива.

Позиція апелянта про те що за таких обставин, суд зобов`язаний був принаймні призначити повторну судово-хімічну експертизу є невмотивованим знову ж таки як виходячи з тієї ж підстави так і виходячи з того, що призначити експертизу через двадцять років після вироку, коли відсутні речові докази в справі неможливо.

Суд не порушив права апелянта на щодо участі в судовому розгляді даної заяви оскільки в заяві суду від 19 лютого 2015 року він вказав про можливість розгляду заяви по суті без його особистої участі. Справу було розглянуто з участю прокурора, закон не передбачає що участь повинен брати, як це зазначив апелянт, саме військовий прокурор.

Тому зазначені апеляційні вимоги слід визнати безпідставними.

Крім того, суд правильно зазначив, що ст. 459 КПК України передбачено що може бути визнано нововиявленими обставинами, а в заяві апелянта такого не вказано, доказів таких суду надано не було і що там же у ч. 4 зазначено, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 459-467 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 20 лютого 2015 року по заяві апелянта про перегляд за нововиявленими обставинами вироку військового суду Івано-Франківського гарнізону від 30 червня 1995 року про засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 84, ч. 1 ст. 229 КК України ( в редакції 1960 року ), із застосуванням ст. 42 КК України ( в редакції 1960 року ) залишити без змін.

На ухвалу протягом трьох місяців з дня її оголошення може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І :

_______________ __________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2