Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі :

головуючого

Синявського
О.Г.,

суддів

Пекного С.Д.
та Гриціва М.І.,

за участю
прокурора захисника

Ковтун Н.Я.,
ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 27 лютого 2007 року кримінальну
справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2,

встановила:

вироком Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня
2006 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, громадянин України, судимостей немає,

засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 5
(п'ять) років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на
3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_2 від відбування
покарання звільнено з випробуванням протягом трьохрічного іспитового строку, з
покладенням на нього обов'язків, передбачених пп. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

За вироком суду злочин вчинено за таких обставин.

27 березня 2007 року близько15 години ОСОБА_2 на
керованому ним автомобілі марки ВАЗ-2107 н.з. НОМЕР_1, який належить ТзОВ
“Перша лізингова компанія”, зі швидкістю 50-60 км/год. рухався по вул.
Драгоманова в напрямку вул. Кошиця в м. Києві. Наближаючись до нерегульованого
пішохідного переходу, всупереч пп. 2.3 б, 12.1,12.3,18.1 Правил дорожнього руху
проявив неуважність до дорожньої обстановки, не зменшив швидкість руху
автомобіля та не зупинив його, внаслідок чого на пішохідному переході вчинив
наїзд на ОСОБА_3, яка від отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди
тяжких тілесних ушкоджень померла на місці події.

Задовольняючи апеляційне подання прокурора, який
затвердив обвинувальний висновок, колегія суддів судової палати у кримінальних
справах апеляційного суду м. Києва 29 листопада 2006 року постановила свій
вирок, яким ОСОБА_2 визнала винним за ч.2 ст. 286 КК України та засудила до
позбавлення волі на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними
засобами строком на 3 (три) роки.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 просить вирок
апеляційного суду змінити та звільнити його від відбування покарання на
підставі ст. 75 КК України. Вважає призначене йому покарання жорстоким та
несправедливим. На його думку, суд не врахував того, що він немає судимостей,
працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання та праці, не
перебуває на обліку в нарколога та психіатра. Зазначає, що не було надано
значення неодноразовим зверненням трудового колективу за місцем його праці про
обрання йому покарання, не пов'язаного з позбавленням волі, а також його
намаганню відшкодувати шкоду потерпілим. Звертає увагу на свій сімейний стан,
на те, що у випадку ув'язнення його дружина, яка перебуває у відпустці по
догляду за дитиною, та його малолітній син, 13 липня 2006 року народження,
опиняться в скрутному матеріальному становищі.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, виступ
засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_1, які посилаючись на
доводи касаційної скарги, просять її задовольнити, міркування прокурора про
залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів вважає, що для її задоволення немає підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості засудженого
ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого йому злочину відповідають фактичним
обставинам справи і обґрунтовані зібраними у справі доказами в їх сукупності, в
тому числі показаннями самого засудженого.

Подія злочину, доведеність винуватості та правильність
кваліфікації судом за ч. 2 ст. 286 КК України злочинних дій ОСОБА_2 в
касаційній скарзі не заперечуються.

Обираючи покарання суд врахував характер та ступінь
тяжкості вчиненого злочину, форму вини, а також зважив на наслідки злочину,
зокрема, що внаслідок його скоєння загинула молода сімнадцятирічна дівчина.
Посилаючись на ці та зазначені в касаційній скарзі підстави, апеляційний суд
призначив покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі
винного, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових
злочинів.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують
правильність визначення судом форми відбування покарання, оскільки, попри їх
сукупність та зміст, вони не применшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_2
злочину настільки, щоб можна було прийняти рішення про звільнення його від
відбування покарання з випробуванням.

Керуючись
ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

вирок апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2006
року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 -
без задоволення.

Судді:

Синявський
О.Г. Пекний С.Д Гриців М.І.