Справа № 460/970/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Яворівський районний суд Львівської області
в складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
секретаря: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
адвоката: ОСОБА_4 ,
обвинуваченого: ОСОБА_5 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, військовослужбовця військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (колишня військова частина НОМЕР_2 ), такого, який не має судимості,
за ч.3 ст.407 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Досудовим розслідуванням встановлено, що 20 травня 2014 року, у відповідності до Указу Президента України від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1240-VII від 06 травня 2014 року та мобілізаційного плану, солдат ОСОБА_5 призваний під час заходів часткової мобілізації для проходження військової служби.
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 20 травня 2014 року за №112, солдата ОСОБА_5 призначено на посаду навідника зенітно-артилерійського взводу зенітно-ракетної артилерії батареї 2 механізованого батальйону.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до положень ст.9 ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Відтак, з моменту відправлення ОСОБА_5 у військову частину польова пошта НОМЕР_1 з міського збірного пункту, він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Згідно п.п.1, 3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року за №548-ХІV, вихзд офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини.
03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_2 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби, солдату ОСОБА_5 було достеменно відомо і до часу самовільного залишення військової частини, він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
24 жовтня 2014 року, близько 08 години, солдат ОСОБА_5 , не маючи наміру назавжди ухилитися від військової служби, без дозволу командира, самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться в АДРЕСА_2 та без поважних причин, до 18 березня 2015 року, незаконно перебував за місцем свого фактичного проживання в АДРЕСА_1 , де доглядав за вагітною дружиною та хворими родичами та проводив час на власний розсуд.
17 березня 2015 року, близько 12 години, солдат ОСОБА_5 , добровільно прибув до військової прокуратури Львівського гарнізону та повідомив про скоєне ним кримінальне правопорушення, після чого, 18 березня 2015 року, близько 11 години, повернувся на територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про що доповів своєму командуванню та приступив до виконання обов`язків військової служби.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 ч.3 КК України.
Під час досудового розслідування між сторонами кримінального провадження, прокурором військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 , з участю адвоката ОСОБА_4 , 23 березня 2015 року було досягнуто та підписано угоду про визнання винуватості у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, за змістом якої, підозрюваний ОСОБА_5 повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні та зобов`язується беззастережно визнавати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні, а також сторони дійшли згоди, щодо призначення покарання обвинуваченому за ч.3 ст.407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді двох місяців відбування арешту на гауптвахті.
Судом встановлено, що дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення, відповідає вимогам ст.ст.468-470, 472 КПК України, відповідає закону України про кримінальну відповідальність за ч.3 ст.407 КК України, в тому числі, щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та щодо узгодженої міри покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді двох місяців відбування арешту на гауптвахті.
Шляхом вивчення документів кримінального провадження, опитування сторін, судом встановлено, що укладення угоди є добровільним волевиявленням сторін, тобто згідно з ч.6 ст.474 КПК України, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Також встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченого. При цьому, судом з`ясовано у обвинуваченого ОСОБА_5 та встановлено, що він зможе реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди, зобов`язання.
Крім цього, обвинуваченому ОСОБА_5 роз`яснено зміст ч.ч.4, 6, 7 ст.474 КПК України, який йому є зрозумілим та обвинуваченим усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості є його відмова від здійснення прав, передбачених ч.4 ст.474 КПК України, а саме: відмова права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь. Також обвинуваченим усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження його права на оскарження вироку, згідно з положеннями ст.ст.394 та 424 КПК України, а саме можливість оскарження вироку лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.4, 6, 7 ст.474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди. Наслідки невиконання угоди обвинуваченому ОСОБА_5 зрозумілі.
Після таких роз`яснень обвинувачений ОСОБА_5 не заперечив про затвердження угоди, з чим погодився і його адвокат ОСОБА_4 .
Прокурор також просить затвердити угоду про визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_5 .
Таким чином, за наслідками розгляду угоди про винуватість під час підготовчого судового засідання, суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши доводи сторін кримінального провадження, приходить до висновку про наявність правових підстав для прийняття рішення про затвердження угоди про визнання винуватості ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України та призначення узгодженої сторонами міри покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді двох місяців відбування арешту на гауптвахті, з ухваленням обвинувального вироку.
Керуючись ст.ст.314, 368, 370, 374, 475 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Затвердити угоду від 23 березня 2015 року, укладену між прокурором військової прокуратури Львівського гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 , з участю адвоката ОСОБА_4 про визнання винуватості ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України.
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді двох місяців відбування арешту на гауптвахті.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на вирок, якщо його не було скасовано, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вирок вважається таким, що не набрав законної сили.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
Суддя: ОСОБА_1