Справа № 11-752/07 р. Головуючий
суду 1 інстанції
ч. 2 ст. 186 Кутурланова
України Доповідач
апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 року колегія суддів судової палати у
кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі :

Головуючого:
Ржепецького О.П.

суддів: Губи О.О., Гулого В.П.

за участю:

прокурора Буц Г.О.

засудженого ОСОБА_1. розглянула у відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві матеріали кримінальної справи за
апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від
11 липня 2007 року, яким

ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Миколаєва раніше судимого:

1). 17.04.1984 року Очаківським районним судом Миколаївської області
за ч.3 ст. 81, ч. 2 ст. 140 КК України 1960
року на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,
звільнився 21.01.1988 року
на підставі акту
амністії умовно-достроково на 1 місяць 1 день;

2). 10.01.1990 року Корабельним районним судом Миколаївської
області за ст. 17, ч.3 ст. 81 КК
України 1960 року
на 4 роки позбавлення волі, звільнився
19.10.1993 року по відбуттю строку покарання;

3). 05.04.1995
року тим же судом за ч. 2 ст. 140 КК
року на 4 роки позбавлення волі, звільнився 04.09.1998 року на
підставі акту амністії;

4). 16.03.1999
року тим же судом за ч.3 ст.

140, ст. 26 КК України
1960 року на 4 роки позбавлення волі, ухвалою Тростянецького районного суду
Віницької області від
13.11.2001року дії перекваліфіковано на ч.3 ст. 185 КК України 2001 року
та скасовано ст. 26 КК України
1960 року, звільнився 18.02.2001 року по відбуттю
строку покарання; 5). 17.11.2003 року тим же судом за ст. 395 КК України на 1 місяць арешту;

5).
25.03.2004 року тим же судом за ч.3 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 20
днів позбавлення волі, звільнився 18.12.2006 року по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі.

За
вироком суду ОСОБА_1. визнано винними в тому, що він, 11 квітня 2007 року,
близько 15 години, знаходячись в квартирі АДРЕСА_1, застосувавши до потерпілої
ОСОБА_2 насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров'я, що виразилося в
закритті кулаком рота потерпілої і штовханні її в плечі, спричинивши фізичну
біль, відкрито викрав належний останній телевізор "Рейнфорд" вартістю
400 грн. З викраденим з місця події зник і розпорядився на свій розсуд.

В
апеляції та доповненнях засуджений ОСОБА_1 просить вирок суду скасувати,
направивши справу на додаткове розслідування або пом'якшити призначене
покарання чи виправдати його. Вважає, що фактичні обставини справи органами
досудового слідства і судом встановлені невірно. Посилається на те, що злочин
не вчиняв. Телевізор забрав і продав згідно з домовленістю з потерпілою,
оскільки їм не вистачало грошей. Раніше свої гроші він витратив на харчування
та догляд та за потерпілою, яка є інвалідом, а тому вважає, що діяв правомірно.
Крім того вказую на порушення в ході досудового слідства норм КПК України, так
як слідчим невірно були записні його показання, а він без окулярів не міг їх
прочитати. Також зазначає, що хворіє на психічне захворювання, але ця
обставина, а також його вік не були враховані судом, справа розслідувалася і розглядалася
без участі захисника.

Інших
апеляцій на вирок суду від учасників судового розгляду не надходило.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення засудженого на підтримку апеляції, думку прокурора
про залишення апеляцій без задоволення, а вироку без зміни, вивчивши матеріали
кримінальної справи та обговоривши доводи

апеляції,
колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Дослідивши
в судовому засіданні докази, суд дійшов правильного висновку про доведеність
вини ОСОБА_1. у вчиненні
грабежу за обставин, викладених у вироку суду.

Так, сам
засуджений ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтвердив факт виносу ним телевізора "Рейнфорд", який йому
не належав, з помешкання потерпілої проти її волі, а також факт закривання рота
потерпілої своєю рукою.

З
показань засудженого ОСОБА_1.,
які він давав в ході досудового слідства та які були оголошенні в судовому
засіданні, видно, що 11 квітня 2007 року він запропонував потерпілій ОСОБА_2, у
якої на той момент проживав, продати належний їй телевізор
"Рейнфорд". Отримавши відмову, він почав сваритися з потерпілою,
штовхнув її в плече, після чого виніс вказаний телевізор з квартири потерпілої
і продав знайомому ОСОБА_3.

З
показань потерпілої ОСОБА_2, які остання давала під час провадження досудового
слідства і які досліджені судом, видно, що 11 квітня 2007 року вона відмовила
ОСОБА_1 в продажі ним належного їй телевізора "Рейнфорд". Після чого
ОСОБА_1 став сваритися, закрив їй рота кулаком, штовхнув в плече та проти її
волі забрав вказаний телевізор.

Свідок
ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що він є сусідом потерпілої, 11 квітня
2007 року він бачив, як засуджений ніс в руках телевізор, який був замотаний в
ганчір'я.

Свідок
ОСОБА_3 в
судовому засіданні підтвердив факт придбання ним у ОСОБА_1. в квітні 2007 року
телевізора, який він через декілька днів добровільно видав співробітникам
міліції.

Протоколом
виїмки (а.с. 23) підтверджується факт видачі ОСОБА_3. співробітникам
міліції телевізора "Рейнфорд".

На
підставі викладеного, є обґрунтованими висновки суду щодо вчинення ОСОБА_1 вище
зазначеного злочину. Його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК
України.

Доводи апелянта
щодо правомірного заволодіння ним телевізором потерпілої, і, відповідно,
безпідставної кваліфікації його дій як грабіж, є необгрунтованими та такими, що
не відповідають фактичним обставинам

справи, які обґрунтовані сукупністю розглянутих у судовому засіданні
й наведених у вироку доказів.

Твердження
в апеляції засудженого ОСОБА_1. щодо побудови обвинувачення лише на показаннях
потерпілої, є безпідставними, оскільки, висновки суду про доведеність його вини
у вчиненні злочину, за який його було засуджено, обґрунтовані не лише
показаннями потерпілої, а іншими доказами розглянутими у судовому засіданні й
наведені у вироку, яким суд дав належну оцінку.

Відповідно
до вимог ст. 45 КПК України участь захисника при провадженні дізнання,
досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є
обов'язковою: у справах осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні
злочину у віці до 18 років; у справах про злочини осіб, які через фізичні або
психічні вади не можуть самі реалізувати своє право на захист; у справах осіб,
які не володіють мовою, якою ведеться судочинство; коли санкцією статті, за
якою кваліфікується злочин, передбачене довічне ув'язнення; при провадженні
справ про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Як видно
з матеріалів справи (а.с. 56) ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не
перебуває, психічними захворюваннями не страждав. Посилання засудженого
ОСОБА_1. на проходження ним курсу лікування у лікаря-психіатра СІЗО м.
Миколаєва, є такими, що не підтверджують наявність у нього вад, які б
унеможливлювали реалізувати своє право на захист, оскільки, як видно з довідки
начальника СІЗО м. Миколаєва від 11.10.2007 року, ОСОБА_1 з 24.06.2007 року
проходить курс лікування у лікаря-психіатра МСЧ СІЗО м. Миколаєва, психічними
захворюваннями не страждає.

За
наведених обставин, а також враховуючи вік ОСОБА_1., санкції статі за якою
кваліфіковано злочин, колегія судців вважає, що участь захисника, для
реалізації права на захист ОСОБА_1., враховуючи вимоги ст. 45 КПК України, при
провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в
суді першої інстанції не була обов'язкова.

Відповідно до
вимог ст. 47 КПК України захисник запрошується підозрюваним, обвинуваченим,
підсудним чи засудженим, їх законними представниками, а також іншими особами за
проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого.
Захисник призначається у випадках коли відповідно до вимог частини першої та
другої статі 45 КПК України участь
захисника є обов'язковою або
коли

підозрюваний,
обвинувачений, підсудний бажає запросити захисника, але за відсутністю коштів
чи з інших об'єктивних причин не може цього зробити.

Як видно
з матеріалів справи (а.с. 28, 33, 38, 63, 95) при роз'ясненні ОСОБА_1, як
підозрюваному право на захист, при пред'явленні останньому обвинувачення, при
оголошенні обвинуваченому про закінчення досудового слідства і пред'явленні
йому матеріалів справи, а також виходячи з змісту протоколу судового засіданні,
в ході розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції, засуджений ОСОБА_1
не виявляв бажання мати захисника, від послуг останнього відмовлявся.

Враховуючи
наведене колегія суддів вважає, що право на захист засудженого ОСОБА_1. при
провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в
суді першої інстанції не було порушено.

Доводи
апелянта щодо безпідставного відхилення його клопотання в ході досудового і
судового слідства щодо проведення очної ставки з потерпілою, є такими, що не
відповідають дійсності. Виходячи з матеріалів кримінальної справи, ні під час
провадження досудового слідства, ні під час розгляду справи у судовому
засіданні вказане клопотання засудженим не заявлялося.

Твердження
в апеляції засудженого ОСОБА_1. щодо порушення в ході досудового слідства вимог
ст. 223 КПК України, з посиланням на відсутність в обвинувальному висновку
описової частини, є також такими, що не відповідають дійсності, оскільки
обвинувальний висновок, як видно з матеріалів кримінальної справи, складається
і з описової і з резолютивної частини.

Порушення
засад рівності перед законом і судом, на що посилається засуджений в апеляції,
виходячи з матеріалів справи, колегією суддів не встановлено.

Посилання
засудженого ОСОБА_1. в апеляції на неправомірність дій слідчого при його
допиту, а саме використання відсутності у нього окулярів та психологічного
тиску, є безпідставними. Такі посилання засудженого перевірялися в ході
судового слідства і підтвердження не знайшли, про що обґрунтовано вказано у
вироку. Жодних доказів про недозволені методи слідства в апеляції не наведено.

З огляду на
викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку з
поверненням справи на
додаткове розслідування чи

постановления виправдувального вироку,
про що просять
в апеляції засуджений ОСОБА_1

Призначаючи
в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України покарання засудженому ОСОБА_1 суд у вироку послався
на ступень тяжкості вчиненого злочину, обставини, які характеризують злочин, а
саме вчинення умисного злочину, негативну характеристику засудженого,
неодноразове притягнення останнього до кримінальної відповідальності,
обставини, які обтяжують покарання, а саме рецидив злочинів та вчинення злочину
щодо особи похилого віку, яка перебуває в безпорадному стані.

Про те,
колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_1 покарання хоч і не
виходить за межі санкції встановленої ч. 2 ст. 186 КК України, але за своїм
розміром є явно несправедливим внаслідок суворості, не відповідає ступеню
тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, оскільки, судом не враховано
вік засудженого, якому 56 років, його стан здоров'я, зокрема проходження курсу
лікування у лікаря-психіатра СІЗО м. Миколаєва та відновлення права власності
потерпілої на викрадене майно. Вказана сукупність неврахованих судом обставин
істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним тяжкого злочину і відповідно до
п. 5 ч. 1 ст. 367, ст. 372, п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України дає підстави для
зміни вироку та пом'якшення призначеного засудженому ОСОБА_1 покарання до
мінімальних меж визначених санкцією статті за якою кваліфікуються його дії.

Керуючись ст.ст.
365, 366 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_1. задовольнити частково.

Вирок
Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2007 року у відношенні
ОСОБА_1. змінити.

Призначити
ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

В решті вище
зазначений вирок суду залишити без зміни.