Ухвала іменем україни 04 листопада 2014
року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Животова Г. О.,

суддів: Сахна Р. І.,
Єлфімова О. В.,

за участю

прокурора Лисого С. Л.,

розглянула в судовому засіданні
кримінальну справу за касаційною
скаргою прокурора на вирок
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 жовтня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Одеської області від
11 березня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку
України, раніше судиму, останнього разу
за вироком Білгород-Дністровського
районного суду Одеської області від

21 серпня 2000 року за сукупністю
злочинів, передбачених статтями 229-8, ч. 2
ст. 229-1 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки з
конфіскацією майна, яке є його
власністю, 14 березня 2002 року звільнену
по відбуттю покарання,

засуджено за ст. 395 КК із застосуванням
ст. 69 КК до покарання у виді штрафу в
розмірі 510 грн.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винною у
тому, що вона ухилялася від
адміністративного нагляду,
встановленого щодо неї, 18 березня 2002
року самовільно залишила місце
проживання.

В результаті розгляду справи
апеляційний суд вирок місцевого суду
щодо ОСОБА_1 змінив, призначив останній
за ст. 395 КК покарання у виді арешту на
строк 3 місяці й звільнив від його
відбування.

У касаційній скарзі прокурор,
посилаючись на неправильне
застосування кримінального та істотне
порушення
кримінального-процесуального законыв,
просить постановлені у справі судові
рішення скасувати та звільнити

ОСОБА_1 від кримінальної
відповідальності, а справу закрити. На
думку прокурора, місцевий суд,
застосувавши ст. 69 КК, при призначенні
засудженій покарання безпідставно
перейшов до іншого виду покарання, а
апеляційний суд у свою чергу,
призначивши ОСОБА_1 покарання у виді
арешту та звільнивши її від його
відбування, порушив вимоги ст. 60 КК та
ст. 378 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який вважав, що постановлені
у справі судові рішення слід змінити,
звільнивши

ОСОБА_1 від призначеного покарання за
ст. 395 КК, перевіривши та дослідивши
матеріали кримінальної справи і
обговоривши доводи, наведені у скарзі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року
підставами для скасування або зміни
судових рішень при розгляді справи в
суді касаційної інстанції є істотне
порушення вимог кримінального
процесуального закону, неправильне
застосування кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого.

Згідно зі ст. 395 вказаного Кодексу суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального й процесуального права
при ухваленні судових рішень у тій
частині, в якій їх було оскаржено.

Доводи прокурора у касаційній скарзі
про те, що апеляційний суд порушив
вимоги ст. 378 КПК 1960 року, колегія суддів
вважає обґрунтованими.

За змістом статей 373, 378 КПК 1960 року в
разі необхідності застосування більш
суворого покарання апеляційний суд
скасовує вирок суду першої інстанції і
постановляє свій вирок. Погіршення
становища засудженого можливе лише при
постановленні апеляційним судом
вироку, а при винесенні ним ухвали не
допускається.

З урахуванням закріпленого у ст. 51 КК
принципу побудови покарань, покарання
у виді арешту є більш суворим
покаранням аніж штраф, а тому колегія
суддів вважає, що апеляційний суд
всупереч вимогам
кримінально-процесуального закону,
призначивши засудженій ОСОБА_1
покарання у виді арешту, погіршив
становище останньої, що при винесенні
ухвали є недопустимим.

Крім того, санкція ст. 395 КК передбачає
покарання у виді арешту на строк 6
місяців.

Відповідно до ст. 60 КК арешт не може
бути застосовано до жінок, які мають
дітей до семи років.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 має дитину,

2009 року народження.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про
практику призначення судами
кримінального покарання» суд не вправі
перейти до більш м'якого виду покарання
у випадках, коли санкцією закону, за
яким засуджується особа, передбачено
лише такі покарання, які з огляду на її
вік чи стан не можуть бути до неї
застосовані. В таких випадках суд, за
наявності до того підстав, відповідно
до ст. 7 КПК 1960 року повинен закрити
справу і звільнити особу від
кримінальної відповідальності або
постановити обвинувальний вирок і
звільнити засудженого від покарання.

З огляду на те, що до ОСОБА_1 з
урахуванням її стану не може бути
застосоване основне покарання у виді
арешту, а більш м'яке покарання за
конкретних обставин справи призначити
не можна, а тому колегія суддів вважає,
що постановлені у справі судові
рішення слід змінити.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 394-396 КПК

1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI
Перехідних положень КПК 2012 року,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора
задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 жовтня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Одеської області від

11 березня 2014 року щодо ОСОБА_1 змінити,
вважати ОСОБА_1 засудженою за ст. 395 КК
без призначення покарання.

Судді:

Г. О. Животов Р. І. Сахно О. В. Єлфімов