Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
06 травня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого: ОСОБА_1

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Рівне кримінальне провадження №0000969 за апеляційними скаргами цивільного відповідача ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 лютого 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за ч.1 ст.286 КК України,

З участю прокурора: ОСОБА_8

Обвинуваченого ОСОБА_7

Представника потерпілої: ОСОБА_9

Цивільного відповідача: ОСОБА_10 .

Представника цивільного відповідача: ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубенського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року ОСОБА_7 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання 2 роки обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік та відповідно до п.3,4 ст.76 КК України покладено обов`язки повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтись для реєстрації в органи КВІ.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь КЗ «Дубенська центральна районна лікарня» 9409, 69 грн. за лікування потерпілої та з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_6 33455,12 грн. матеріальної шкоди.

У задоволенні цивільного позову про відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_6 відмовлено.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів.

Як визнав суд, 28 липня 2014 року біля 11 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем OPEL MOVANO н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по пішоходній дорожці по вул..Сурмичі в м.Дубно Рівненської області, в районі розташування ринку "Малий Базарчик", в умовах обмеженої видимості не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод та небезпеки іншим учасникам руху, не скористався допомогою інших осіб під час виконання даного маневру поблизу магазину "Дмитрик", допустив наїзд на ОСОБА_6 , яка в той час знаходилася на пішохідній доріжці. Внаслідок чого ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Дана пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху: 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. 10.9 під час руху транспортного засобу заднім ходом, водій не повинен створювати небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху, він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 вважає вирок незаконним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального права в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди. В обґрунтування вказує, що ОСОБА_7 керував автомобілем «Опель Мовано», який належить ОСОБА_10 на праві власності і допустив на неї наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, що доведено вироком суду, їй заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому обох ніг. Обставини кримінального правопорушення, причинний зв`язок між вчиненим та заподіяними їй майновою та моральною шкодою повністю доведені під час досудового розслідування та судового розгляду. Зазначає, що в матеріалах провадження будь-які докази того, що ОСОБА_7 володів транспортним засобом чи перебував трудових відносинах з ОСОБА_10 .. При цьому вказує, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом на прохання власника ОСОБА_10 та мав при собі лише посвідчення водія, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу перебувало у власника та обвинуваченому не передавалось. Доводить, що внаслідок ДТП, через ушкодження обох ніг вона не може пересуватись, змушена була терпіти фізичну біль та пройшла курс інтенсивної терапії, оскільки взагалі не було шансів на те, що вона буде ходити. У зв`язку з цим вона позбавилась можливості вести активний спосіб життя. У даний час проживає одна, потребує сторонньої допомоги так як стала безпорадною. Таким чином від спричинення наїзду їй було завдано моральні страждання, а відповідач ОСОБА_10 відшкодував лише 5000 грн. на лікування. Вважає свої позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_10 , як власника джерела підвищеної небезпеки моральної шкоди обґрунтованим, оскільки у зв`язку з нанесенням їй тілесних ушкоджень перенесла значні фізичні та психологічні страждання. Висновок суду про відмову у задоволенні позову у цій частині з посиланням на ст..1167 ЦК України вважає необґрунтованими. Доводить, що за правилами ч.2 ст.1187 ЦК шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується власником. Поряд з цим, ОСОБА_12 в судове засідання не з`являвся, згідно ст..60 ЦПК доказів на спростування вимог позову не подавав
Враховуючи наведене вказує, що судом не в повній мірі враховано норми чинного законодавства, правові позиції Верховного Суду України та викладене в позовній заяві, у зв`язку з чим суд прийшов до неправильного висновку та відмовив у стягненні моральної шкоди.
Просить вирок в частині вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди змінити та стягнути з ОСОБА_10 на її користь 300 000 грн. моральної шкоди.
В апеляційній скарзі цивільний відповідач ОСОБА_10 вважає вирок незаконним, необґрунтованим. При цьому вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано та безпідставно стягнуто кошти на користь потерпілої. Зазначає, що посилання суду про те, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було в нього є надуманим, оскільки під час досудового розслідування та судового розгляду це взагалі не встановлювалось. Зазначає, що огляд місця події проводився 24 вересня 2015 року і в ньому не зазначено про наявність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
На підставі ст..1167, ст..1187 ЦК України просить вирок змінити та відмовити у задоволенні цивільного позову в повному обсязі про стягнення на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 33455,12 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілої ОСОБА_9 про задоволення вимог потерпілої, зміну вироку та стягнення моральної шкоди з цивільного відповідача у даному кримінальному провадженні, пояснення цивільного відповідача ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 на обґрунтування апеляційної скарги і відмову у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 в повному обсязі, обвинуваченого ОСОБА_7 , який висловив думку про правильність судового рішення, думку прокурора ОСОБА_8 про необхідність зміни вироку суду першої інстанції та часткове задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга цивільного відповідача ОСОБА_10 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_6 підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні відповідають фактичним обставинам справи, та не заперечується учасниками судового провадження, оскільки докази не досліджувались і обставини не оспорювалися відповідно до вимог ст..349 КПК України .

Кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України є правильною і в апеляційних скаргах не оспорюється.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції відповідно до вимог ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого та визначив покарання в межах санкції даної статті, яке є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів. Міра покарання потерпілою в апеляційній скарзі також не оспорюється.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні пред`явлено потерпілою ОСОБА_6 про стягнення майнової та моральної шкоди з цивільного відповідача ОСОБА_10 , відповідно вимог ч.1 ст.128КПК України до початку судового розгляду.

Ухвалюючи рішення про задоволення цивільного позову в частині відшкодування майнової шкоди з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 в розмірі 33455грн.12коп. суд обґрунтовано визнав доведеними позивачкою підстави і розмір суми відшкодування, про що навів належні розрахунки та послався на відповідні докази, зокрема квитанції на придбання потерпілою ліків. При цьому суд врахував, що відповідачем ОСОБА_10 в ході досудового розслідування справи добровільно було відшкодовано шкоду в сумі 5000грн. Вирішуючи позов у даному кримінальному провадженні по суті, суд вирішив його відповідно вимог ст..128 КПК України, на підставі норм Цивільного Кодексу України про загальні підставі відшкодування майнової шкоди та виходив з позиції відповідача, викладеної ним у запереченнях (а.с.49). Крім того враховано його заяву про небажання бути присутнім при судовому розгляді справи (а.с.56), що спростовує його твердження при апеляційному розгляді про те, що йому невідомо про рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, викладені в апеляційній скарзі цивільного відповідача ОСОБА_10 доводи про необґрунтованість та незаконність судового рішення в частині стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_6 колегія суддів вважає безпідставними.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування з ОСОБА_10 моральної шкоди з посилання на ст.1167 ЦК України, то такий висновок суду не ґрунтується на законі.

Так, частиною 2 ст.1187 ЦК України встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідальність у таких випадках має нести винна в завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи людина, яка керувала автомобілем та з вини якої сталася ДТП. Тобто, якщо особа під час керування автомобілем має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на нього, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху). Винятки із цього правила встановлено ч.ч.3,5 ст.1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядчик тощо) звільняється від обов`язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння авто третьою особою, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як встановлено матеріалами даного кримінального провадження та судом обвинувачений ОСОБА_7 керував транспортним засобом на прохання власника ОСОБА_10 та мав при собі лише посвідчення водія, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу перебувало у власника і обвинуваченому не передавалось. Ці обставини підтвердив ОСОБА_10 при апеляційному розгляді і зазначив, що ОСОБА_7 у нього за договором не працював, а лише виконував його одноразове прохання підвезти товар на його автомобілі і в цей час він також перебував з ним у салоні. Отже, відповідної правової підстави володіння ОСОБА_7 транспортним засобом «Опель Мовано» державний номер НОМЕР_1 , який належав на праві особистої власності відповідачу ОСОБА_13 , згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_2 зареєстровано ВРЕО ДАІ м.Дубно немає.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаних норм закону та відповідно і до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013року відповідальність перед потерпілою і за спричинену моральну шкоду у даній справі має нести власник автомобіля, тобто ОСОБА_10 , як володілець і власник джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи частково позов у даній справі про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що згідно ч.2 ст.23 ЦК право на це мають лише фізичні особи. Частина 3 ст.23 ЦК визначає, що розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначеннні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як видно зі справи, в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 заподіяно середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритих суглобових багатоуламкових переломів проксимальних епіфізів обох в/гомілкових кісток зі зміщенням перелому медіальної кісточки лівого г/ступеневого суглобу без зміщення. Таким чином їй було спричинено фізичний біль та моральні страждання. З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 була тривалий час з 28.07.2014 по 5.09.2014року на стаціонарному лікуванні, їй було проведено три операції, і як наслідок це позбавило її звичного активного способу життя. При цьому від отриманих травм та погіршення стану здоров`я вона потребує постійного догляду та додаткових витрат на лікування. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що потерпіла ОСОБА_6 є пенсіонеркою, проживає одна та внаслідок отриманих травм не може вести звичний для неї спосіб життя.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що виходячи із засад розумності, виваженості, ступеню моральних страждань потерпілої, а також з урахуванням майнового становища цивільного відповідача, який є приватним підприємцем, вимога потерпілої про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню, а рішення судді першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ст..408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

На підставі наведеного і керуючись ст..23, ст..1187 ЦК України, ст.ст.407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу цивільного відповідача ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дубенського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , засудженого за ч.1 ст.286 КК України в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з цивільного відповідача ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_6 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2