ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 607/1151/23

провадження № 51-4632км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Збаража Тернопільської обл., жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2025 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 342 КК у зв`язку із недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Тернопільський апеляційний суд скасував виправдувальний вирок суду першої інстанції та ухвалив свій вирок, яким 05 вересня 2025 року ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК, та звільнив його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 342 КК за таких обставин:

05 липня 2022 року близько 20:00 старший оперуповноважений в особливо важливих справах Тернопільського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України майор поліції ОСОБА_9 спільно із старшим оперуповноваженим в особливо важливих справах Управління служби безпеки України в Тернопільській області підполковником ОСОБА_10 виконували службові обов`язки, пов`язанні із виконанням ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, а саме встановлення місцезнаходження та затримання ОСОБА_6 .

Цього ж дня, о 20:11, під час виконання ними своїх службових обов`язків, ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 , отримавши оперативну інформацію щодо можливого місця перебування ОСОБА_6 , прибули за адресою: АДРЕСА_2 . Перебуваючи у приміщенні під`їзду вище вказаного житлового будинку, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було виявлено ОСОБА_6 , який зайшов у приміщення під`їзду. Після чого ОСОБА_9 представився та пред`явив службове посвідчення, на що ОСОБА_6 відреагував наступним чином, а саме: різко змінивши напрямок руху, побіг на вихід із під`їзду. У свою чергу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розпочали його наздоганяти із законного вимогою зупинитись, яку озвучували.

Надалі, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наздогнавши ОСОБА_6 , дещо далі по вул. Овочевій у напрямку до вул. Текстильної, що у м. Тернополі, проте останній поводився агресивно відносно працівників правоохоронних органів, активно жестикулював руками, протидіючи у виконанні законних вимог працівників правоохоронних органів. З метою припинення протиправних дій ОСОБА_6 працівниками правоохоронних органів йому було зроблено декілька словесних зауважень з вимогою припинити вчиняти протиправні дії. В цей момент у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на опір працівникам правоохоронних органів під час виконання ними своїх службових обов`язків.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 05 липня 2022 року близько 20:12 ОСОБА_6 , перебуваючи на вул. Овочевій неподалік буд. № 9 у м. Тернополі, розуміючи, що перед ним працівники правоохоронних органів, почав вчиняти активну фізичну протидію та перешкоджати виконання ними своїх службових обов`язків, а саме шарпав їх за верхній одяг, штовхав у ділянку грудної клітки, внаслідок чого обидва працівники падали на поверхню проїзної частини. В подальшому, під час вказаних протиправних дій, ОСОБА_6 на вимогу працівника поліції припинити вчиняти правопорушення не відреагував та одразу наніс удар правою ногою у ділянку лівої гомілки ОСОБА_9 .

В результаті злочинної діяльності ОСОБА_6 порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність правоохоронних органів, особисту недоторканість поліцейського і працівника СБ України, під час виконання ними своїх службових обов`язків, передбачених Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про службу безпеки України», Законом України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів».

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У поданих касаційних скаргах:

- адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у цьому суді.

Свою позицію обґрунтовує істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке він убачає в тому, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги прокурора та змінив обвинувачення ОСОБА_6 , оскільки, на думку сторони захисту, цей суд збільшив об`єм пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 342 КК, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину не доведена поза розумним сумнівом, адже апеляційний суд надав доказам іншу оцінку, відмінної від тої, що надав районний суд. Наполягає, що суд апеляційної інстанції не мав процесуальних підстав для повторного дослідження доказів, що призвело до порушення статей 404, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Крім іншого захисник акцентує на тому, що апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_6 від покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК повинен був визначити йому вид і розмір покарання, що відповідало б приписам статей 50, 65 КК;

- адвокат ОСОБА_11 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у цьому суді.

На думку захисника, апеляційний суд, засуджуючи ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342 КК, не надав належної оцінки усім обставинам справи, відповідно до вимог статей 91, 94 КПК, та виклав формулювання обвинувачення зі штучним створенням доказів, зокрема, в матеріалах провадження відсутні докази того, що працівники поліції та СБ України діяли на підставі доручення слідчого та представились ОСОБА_6 , шляхом пред`явлення службових посвідчень. Також стверджує, що ці документи стороні захисту не відкривались та не підтверджені в судових засіданнях, що свідчить, на його думку, про істотне порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК. Підсумовуючи, зазначає, що твердження апеляційного суду про те, що у вироку районного суду не зрозуміло вказано, що саме місцевий суд визнав недоведеним подію чи склад злочину, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, адже, як уважає захисник, місцевий суд виправдав його підзахисного за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК.

Позиції учасників судового провадження

У поданих письмових запереченнях на касаційну скаргу адвоката ОСОБА_7 прокурор, обґрунтовуючи свою позицію на спростування доводів касаційної скарги захисника, просить залишити без змін оскаржуване судове рішення.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, вирок апеляційного суду просила залишити без змін.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

У касаційних скаргах захисники фактично заперечують повноту судового розгляду під час апеляційного провадження, ставлять під сумнів правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень Суду законом не віднесено.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційних скарг сторони захисту щодо неправильної, на їх думку, оцінки апеляційним судом досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених апеляційним судом.

Як убачається з матеріалів провадження, судовий розгляд здійснювався на підставі обвинувального акту щодо ОСОБА_6 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК. За результатом розгляду якого районний суд 05 березня 2025 року визнав ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення та виправдав його за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК. Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що надані стороною обвинувачення докази не є такими, які б поза розумним сумнівом підтверджували вину ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, провів судове слідство в порядку ч. 3 ст. 404 КПК (допитав обвинуваченого, потерпілих і свідка, дослідив письмові докази), безпосередньо та всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ із точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, констатував, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК, тому скасував цей вирок та ухвалив свій, яким визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК, та звільнив його від покарання за цією частиною статті у зв`язку з закінченням строків давності відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшити обсяг обвинувачення, застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 342 КК, апеляційний суд покликався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку апеляційний суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Зокрема, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у опорі працівникам правоохоронного органу під час виконання ними своїх службових обов`язків підтверджується сукупністю доказів, належно оцінених судом, а саме:

- показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , які детально відображені у вироку апеляційного суду, які підтвердили, що вони, будучи працівниками Тернопільського управління ДВБ НП України та УСБ України в Тернопільській області, 05 липня 2022 року виконували свої службові обов`язки, зокрема доручення слідчого щодо перевірки ймовірного місця перебування ОСОБА_6 , оскільки останній є особою, яка перебуває у міжнародному розшуку. Прибувши за адресою: АДРЕСА_2 , де згідно з отриманої оперативної інформації міг проживати ОСОБА_6 , з метою проведення поквартирного обходу, встановлення того, чи дійсно вказана особа проживає за даною адресою, виходячи з під`їзду вказаного будинку, відкрилися двері та їм назустріч зайшла особа, візуально схожа на ОСОБА_6 . Після слів, що вони з поліції та демонстрації посвідчення, ОСОБА_6 зразу різко почав втікати, вибіг з під`їзду будинку та швидко перебіг через дорогу, повернувши праворуч. Ними було прийнято рішення переслідувати та наздогнати його з метою затримання. В процесі переслідування, яке тривало 5-10 хв, вони неодноразово кричали до ОСОБА_6 з вимогою зупинитися, оскільки вони з поліції. Наздогнавши обвинуваченого, при спробі знерухомити, останній почав чинити активний опір, розмахувати руками, шарпати, штовхати та кидати їх на землю. У цей момент ОСОБА_6 наніс ОСОБА_9 удар в ліву гомілку, після чого останній відчув різкий біль. Потім підбігли ОСОБА_13 та ОСОБА_12 та шляхом знерухомлення ОСОБА_6 за руки, його було затримано. У цей час останній повідомив, що він є ОСОБА_6 . Після чого його було доставлено в м. Збараж у ВП, де було складено протокол затримання. Вказували, що у ОСОБА_6 з моменту зустрічі у під`їзді будинку, під час переслідування було достатньо часу, щоб зрозуміти їх належність до правоохоронних органів, належним чином відреагувати, зупинившись, виконати законні вимоги;

- рапортами від 11 липня 2022 року № 19785 та № 19796, відповідно до яких, лікарем повідомлено про обставини травмування і виявлення ушкодження у ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які останні отримали під час затримання ОСОБА_6 , який перебував у розшуку за вчинення кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 317 КК;

- заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 11 липня 2022 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який 05 липня 2022 року близько 21:15, який спричинив кожному окремо тілесні ушкодження під час виконання ними службових обов`язків;

- консультаційними висновками спеціалістів № 6038 та № 6042 від 11 липня 2022 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , у яких вказано на виявлені тілесні ушкодження;

- висновками експерта від 18 липня 2022 року № 437 щодо ОСОБА_9 та від 18 липня 2022 року № 436 щодо ОСОБА_10 ;

- протоколом огляду (відеозапису) із таблицею ілюстрацій та відеозаписом, що міститься на DVD-диску від 05 серпня 2022 року;

- ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 15 серпня 2019 року про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

- протоколом затримання особи від 06 липня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_6 о 21:15 05 липня 2022 року затримано у кримінальному провадженні № 0000308 від 14.08.2017, згідно якого коштів у значній сумі у нього не виявлено та не вилучено;

- висновком службового розслідування за фактом травмування та законності дій працівників Тернопільського управління ДВБ НП України від 21 липня 2022 року;

- рапортами заступника начальника управління - начальника відділу оперативних розробок Тернопільського управління ДВБ НП України ОСОБА_14 від 06 липня 2022 року, старшого оперуповноваженого в ОВС Тернопільського управління ДВБ НП України ОСОБА_15 від 06 липня 2022 року, заступника начальника відділу Тернопільського управління ДВБ НП України ОСОБА_16 від 06 липня 2022 року, оперуповноваженого Тернопільського управління ДВБ НП України ОСОБА_17 від 06 липня 2022 року, у яких вони повідомляють обставини виявлення 05 липня 2022 року в м. Тернополі на вул. Овочевій, 7, розшукуваного за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_6 , вчинення ним опору і заподіяння тілесних ушкоджень працівникам поліції при його затриманні.

Не залишились і поза увагою апеляційного суду показання самого ОСОБА_6 , який хоч не визнав вину в інкримінованому злочині, однак не зміг навести переконливих пояснень щодо мотивів втечі, зокрема про те, чому після раптового вибігу із під`їзду будинку АДРЕСА_3 , відчуваючи небезпеку від потерпілих, не сів у автомобіль, який знаходився поруч із під`їздом будинку, на якому його попередньо привіз знайомий - ОСОБА_18 (як у потенційне місце укриття від протиправних дій), не звернувся за допомогою до нього, а побіг у протилежному напрямку до вул. Текстильної у м. Тернополі. Ці показання обвинуваченого колегія суддів оцінила критично та вважала їх такими, що свідчать про обрану тактику захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки вони спростовуються зазначеними вище показаннями потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , висновками судово-медичних експертиз, показаннями експерта в суді першої інстанції та письмовими доказами, у тому числі і відеозаписом події.

Верховний Суд погоджується з судом апеляційної інстанції, що з огляду на комплекс доказів, зібраних у цьому провадженні, слід констатувати, що ОСОБА_6 не міг не усвідомлювати того факту, що проводилось саме його затримання і слідчу дію проводили саме працівники правоохоронного органу, оскільки протоколом огляду відеозапису від 05 серпня 2022 року у під`їзді житлового будинку по вул. Овочевій в м. Тернополі та безпосередньо сам відеозапис подій у сукупності із показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_12 у судовому засідання, підтверджується той факт, що потерпілий ОСОБА_9 в момент зустрічі із обвинуваченим ОСОБА_6 повідомив останньому (в контексті показань обох потерпілих фразу: « ОСОБА_19 , поліція»), після чого обвинувачений почав втікати. Саме з цього моменту, на переконання колегії суддів, останній зрозумів належність цих осіб до працівників правоохоронного органу, що і стало причиною його раптової втечі з під`їзду та подальшого переслідування його потерпілими.

Крім того, факт усвідомлення належності потерпілих до працівників правоохоронного органу підтвердив допитаний судом апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12 , який повідомив, що в ході переслідування ОСОБА_6 йому неодноразово повідомлялось фраза: « ОСОБА_19 , стій, поліція», як і під час затримання останнього і активного опору таким діям обвинуваченим, під час якого потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_13 були заподіяні тілесні ушкодження. Водночас, ОСОБА_6 на слова потерпілих про належність до правоохоронних органів не реагував, не зупинявся, хоч мав таку можливість, продовжував втікати, а після його зупинення, продовжував чинити опір, в ході якого потерпілі отримали тілесні ушкодження, що підтверджується відповідними висновками, детально відображеними у вироку.

Також колегія суддів погоджується з апеляційним судом, що показання ОСОБА_6 про страх перед невідомими особами через ймовірну можливість заволодіння ними значною сумою коштів, які він мав при собі, є непереконливими, адже, враховуючи відсутність будь-яких передумов для цього, перебування їх у під`їзді житлового будинку, в освітленому місці, відсутність даних про будь-які дії зі сторони потерпілих, які б могли свідчити про застосування насильства до обвинуваченого чи спробу заволодіти його майном, а також відсутність даних про намагання звернутися за допомогою до сторонніх осіб, про вилучення при затриманні коштів у обвинуваченого, що також підтверджується відеозаписом, відповідно до якого при виході із приміщення під`їзду ОСОБА_6 викидає належну йому сумку, оминає автомобіль свого знайомого, який підвіз ОСОБА_6 до будинку і здійснює втечу від працівників правоохоронного органу.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_13 під час затримання ОСОБА_6 були без форменого одягу колегія суддів не вважає такими, що засуджений не міг не усвідомлювати того факту, що ОСОБА_9 та ОСОБА_13 належать до працівників правоохоронних органів, враховуючи послідовні показання потерпілих про те, що вони неодноразово повідомляли про це ОСОБА_6 з моменту зустрічі та демонстрації посвідчення у під`їзді будинку, після чого він раптово почав тікати, а також під час переслідування останнього.

Крім того, на переконання Верховний Суд, є правильною позиція апеляційного суду, що діяльність правоохоронних органів по розшуку для затримання особи на підставі ухвали суду не може завжди відбуватися гласно із використанням форменого одягу і усіх розпізнавальних знаків правоохоронного органу (ст. 20 Закону України «Про Національну поліцію»), оскільки вказане суперечить меті таких розшукових дій і не спрямоване на досягнення бажаного результату.

Також колегія суддів уважає непереконливими доводи сторони захисту про відсутність доручення на здійснення певних дій, оскільки вказане спростовується показаннями потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , а також висновком та матеріалами службового розслідування.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з судом апеляційної інстанції, що докази, які досліджені цим судом, у своїй сукупності та взаємозв`язку, підтверджують факт опору ОСОБА_6 працівникам правоохоронного органу під час виконання ними своїх службових обов`язків, та вважає, що його дії кваліфіковано правильно за ч. 2 ст. 342 КК.

Що стосується тверджень захисника про те, що суд апеляційної інстанції повинен був призначити ОСОБА_6 вид і розмір покарання за ч. 2 ст. 342 КК і тільки потім звільнити його від покарання відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК, колегія суддів уважає їх непереконливими, оскільки цей суд виходив із сформованої практики Верховного Суду, відповідно до якої звільнення від покарання необхідне як звільнення не від конкретного виду і розміру покарання, передбаченого санкцією статті КК або призначеного судом, а саме від його призначення, як форми примусу загалом, а наполягання сторони захисту на необхідності призначення саме виду і розміру покарання його підзахисному ОСОБА_6 суперечить інтересам останнього і свідчить про прохання погіршити становище засудженому.

Отже, апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК, а вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає статей 370, 420 КПК.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, про яке просять захисники, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційні скарги його захисників - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3