ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006039 від 08 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 152, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 301-1 КК України, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року клопотання прокурора задоволено та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 12 червня 2026 року, без визначення розміру застави.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_8 обвинувачується у пособництві у вчиненні зґвалтування неповнолітньої особи та пособництві у виготовленні дитячої порнографії. Суд першої інстанції врахував характер і тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, санкцію ч. 3 ст. 152 КК України, дані про особу обвинуваченого, а також дійшов висновку про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, - переховування від суду та незаконного впливу на неповнолітню потерпілу і свідків. Місцевий суд визнав, що зазначені ризики не зменшилися, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. З огляду на те, що обвинувачення стосується, зокрема, злочину, вчиненого із застосуванням насильства, суд першої інстанції не визначив розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою подано з порушенням строку, передбаченого ст. 199 КПК України, оскільки його подано безпосередньо в день судового розгляду, а копії клопотання сторона захисту й обвинувачений отримали в залі судового засідання.

Також захисник зазначає, що клопотання прокурора складено неналежним чином, у ньому відсутні відомості про те, що обвинувачений уже перебуває під вартою, коли і ким йому первинно обрано цей запобіжний захід, скільки разів та коли строк тримання під вартою продовжувався раніше, який загальний строк перебування обвинуваченого під вартою та коли спливає строк дії попередньої ухвали.

Окремо в апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції надав стороні захисту лише 20 хвилин для ознайомлення з клопотанням і складення заперечень, чим, на думку захисника, порушив право на захист. Крім того, захисник вважає, що прокурор вчиняв дії, спрямовані на затягування розгляду справи та фактичне збільшення строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки 12 березня 2026 року заявляв клопотання про відкладення розгляду у зв`язку зі змінами у складі групи прокурорів, а 17 березня 2026 року не з`явився в судове засідання.

Крім того, захисник стверджує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, прокурором і судом першої інстанції лише формально перераховано без наведення конкретних фактів, які б підтверджували їх існування станом на момент продовження строку тримання під вартою. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, захисник наголошує, що тривале тримання під вартою без нових підстав і без належного розгляду можливості застосування більш м`яких заходів є необґрунтованим. Захисник також зазначає, що ОСОБА_8 перебуває під вартою з 25 червня 2025 року, а тому подальше тримання під вартою є невиправданим і може бути замінене на запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням свободи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , який підтримали доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали, що надійшли до апеляційного суду, та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного перегляду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим із додержанням вимог кримінального процесуального закону, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та з наведенням належних і достатніх мотивів.

За змістом ч.ч. 13 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення цього питання здійснюється в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наявності відповідного клопотання суд зобов`язаний до закінчення двомісячного строку з дня застосування запобіжного заходу розглянути питання доцільності його продовження та постановити вмотивовану ухвалу про скасування, зміну або продовження його дії на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Тримання під вартою відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом і застосовується лише за умови, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. При вирішенні питання про продовження такого запобіжного заходу суд має перевірити не лише формальне існування попередньої ухвали, а й актуальність ризиків, їх зв`язок із конкретними обставинами кримінального провадження та можливість їх нейтралізації менш суворими процесуальними засобами.

Положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагають, щоб кожне позбавлення особи свободи здійснювалося лише у випадках, передбачених законом, за встановленою процедурою та за наявності підстав, які залишаються релевантними й достатніми протягом усього строку такого обмеження.

Європейський суд з прав людини у справах «Летельє проти Франції» та «Лабіта проти Італії» наголошував, що національні суди, вирішуючи питання про подальше тримання особи під вартою, повинні наводити факти «за» і «проти» існування справжнього суспільного інтересу, який, попри презумпцію невинуватості, може виправдати відступ від правила поваги до особистої свободи. У справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» Велика палата ЄСПЛ підкреслила, що після спливу певного часу сама наявність обґрунтованого обвинувачення вже не є достатньою, а суди мають наводити інші релевантні й достатні підстави для продовження тримання під вартою.

Водночас практика ЄСПЛ не виключає врахування тяжкості інкримінованого злочину та суворості можливого покарання при оцінці ризику переховування. У справі «Ілійков проти Болгарії» Суд зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом оцінки такого ризику, однак вона не може автоматично або ізольовано виправдовувати тримання особи під вартою. У справах «Харченко проти України» та «Ігнатов проти України» ЄСПЛ звертав увагу на недопустимість продовження тримання під вартою на підставі шаблонних формулювань без конкретної оцінки обставин справи, особи обвинуваченого та можливості застосування альтернативних заходів.

Зазначені стандарти підлягають застосуванню не механічно, а з урахуванням конкретного предмета апеляційного перегляду. Апеляційний суд у цьому провадженні перевіряє не питання доведеності винуватості ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні, а законність, обґрунтованість і вмотивованість ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу.

Встановлено, що на розгляді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006039 від 08 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 152, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 301-1 КК України. Інкриміноване за ч. 3 ст. 152 КК України діяння відповідно до ст. 12 КК України належить до особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років.

Щодо доводів апеляційної скарги про подання прокурором клопотання з порушенням строку, передбаченого ст. 199 КПК України, отримання стороною захисту копії клопотання безпосередньо в судовому засіданні та надання судом недостатнього часу для ознайомлення з клопотанням і складення заперечень, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 199 КПК України регламентує порядок продовження строку тримання під вартою у межах досудового розслідування та визначає, зокрема, строк звернення слідчого, прокурора з відповідним клопотанням до слідчого судді. Натомість у цьому кримінальному провадженні питання продовження запобіжного заходу вирішувалося під час судового розгляду, де спеціальним процесуальним приписом є ст. 331 КПК України. Зазначена стаття не встановлює окремого мінімального строку завчасного подання клопотання про продовження запобіжного заходу, однак покладає на суд обов`язок розглянути питання доцільності його продовження до закінчення двомісячного строку дії відповідного запобіжного заходу.

Тому сам по собі факт подання прокурором клопотання в день судового засідання не може автоматично свідчити про незаконність ухвали суду першої інстанції, якщо стороні захисту було забезпечено реальну можливість ознайомитися зі змістом клопотання, висловити заперечення, а суд розглянув питання до спливу строку дії попередньої ухвали. Такий підхід відповідає змісту ст. 331 КПК України та не суперечить гарантіям ст. 5 Конвенції, оскільки вирішальним є не формальне посилання на кількість днів, а реальність і ефективність судового контролю за подальшим позбавленням особи свободи.

Доводи про те, що стороні захисту було надано лише 20 хвилин для ознайомлення з клопотанням, колегія суддів оцінює з урахуванням конкретних обставин провадження. Забезпечення захисту достатнім часом для підготовки позиції є складовою права на захист. Водночас апеляційна скарга не містить конкретизації, які саме доводи, докази або заперечення захисник не зміг подати через тривалість наданого часу, та яким чином це вплинуло на правильність вирішення питання про запобіжний захід. Зі змісту матеріалів вбачається, що захисник і обвинувачений були присутні під час розгляду, отримали копію клопотання, висловили позицію проти його задоволення, а доводи захисту були предметом оцінки суду. За таких обставин наведений довід не свідчить про істотне порушення права на захист, яке могло б бути самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне оформлення клопотання прокурора та відсутність у ньому окремих відомостей про первинне обрання запобіжного заходу, кількість попередніх продовжень, загальний строк перебування обвинуваченого під вартою та дату спливу попереднього строку, колегія суддів зазначає таке.

Вимоги до змісту клопотання про продовження тримання під вартою спрямовані на те, щоб суд мав достатні дані для перевірки актуальності ризиків, необхідності подальшого застосування запобіжного заходу та неможливості запобігання таким ризикам шляхом застосування більш м`яких заходів. Неповнота окремих формальних відомостей у клопотанні сама по собі не є безумовною підставою для відмови в його задоволенні, якщо за наявними матеріалами суд може встановити обставини, необхідні для вирішення питання по суті, а сторона захисту має можливість висловити заперечення.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції встановив процесуальний статус ОСОБА_8 як обвинуваченого, який перебуває під вартою, характер висунутого обвинувачення, строк, на який прокурор просив продовжити дію запобіжного заходу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів. Отже, зазначені захисником недоліки клопотання не позбавили суд можливості вирішити питання по суті та не спростовують законності ухвали, постановленої за результатами розгляду такого клопотання.

Доводи апеляційної скарги про вчинення прокурором дій, спрямованих на затягування розгляду справи, з посиланням на заявлення 12 березня 2026 року клопотання про відкладення розгляду у зв`язку зі змінами у складі групи прокурорів і неявку прокурора в судове засідання 17 березня 2026 року, не спростовують законності ухвали від 14 квітня 2026 року. Предметом цього апеляційного перегляду є наявність або відсутність підстав для продовження запобіжного заходу, а не загальна оцінка процесуальної поведінки прокурора на попередніх етапах судового розгляду. Водночас наведені обставини не свідчать про відпадіння ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і не доводять, що суд першої інстанції був позбавлений можливості здійснити належний судовий контроль за подальшим триманням ОСОБА_8 під вартою.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, нерозгляд можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу та невиправданість подальшого тримання обвинуваченого під вартою з огляду на тривалість такого тримання, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків і запобігання ризикам, переліченим у ч. 1 цієї статті. Для встановлення таких ризиків закон не вимагає доведення того, що обвинувачений неодмінно вчинить відповідні дії, однак вимагає наявності обґрунтованої ймовірності такої поведінки, яка має випливати з конкретних обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років. За даними, врахованими судом першої інстанції, обвинувачений офіційно не працевлаштований, не проходить військову службу, неодружений, не має на утриманні дітей чи інших осіб, не має рухомого або нерухомого майна, тобто не має достатніх соціально-стримуючих факторів, які б істотно зменшували ризик ухилення від суду.

Суворість можливого покарання у цьому випадку не розглядається колегією суддів як самостійна або автоматична підстава для тримання особи під вартою. Однак у поєднанні з характером інкримінованого діяння, стадією судового розгляду та наведеними даними про особу обвинуваченого вона є релевантною обставиною для оцінки ризику переховування від суду. Такий висновок узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка допускає врахування тяжкості обвинувачення як одного з елементів оцінки ризику, але вимагає його аналізу в сукупності з іншими конкретними факторами.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу на неповнолітню потерпілу та свідків, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. У цьому кримінальному провадженні показання потерпілої та свідків мають істотне значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню, а їх безпосередній допит судом є важливою гарантією змагальності та безпосередності судового розгляду. До моменту такого допиту ризик незаконного впливу не може вважатися нейтралізованим лише з огляду на перебування кримінального провадження в суді.

Особливого значення в цьому аспекті набуває те, що потерпіла є неповнолітньою, а характер інкримінованого кримінального правопорушення пов`язаний із посяганням на статеву свободу та статеву недоторканість неповнолітньої особи. Така обставина об`єктивно підвищує вразливість потерпілої до можливого психологічного впливу, умовлянь або іншого втручання, спрямованого на зміну чи пом`якшення показань. Саме тому висновок суду першої інстанції про актуальність цього ризику не є абстрактним або шаблонним.

Доводи захисника про те, що ризики прокурором і судом лише формально перераховано, не знаходять підтвердження. Оскаржувана ухвала містить посилання не лише на тяжкість обвинувачення, а й на конкретні дані про особу обвинуваченого, відсутність у нього достатніх соціальних зв`язків, характер інкримінованого злочину, процесуальне значення показань неповнолітньої потерпілої та свідків. Наведені обставини у своїй сукупності є достатніми для висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, на час постановлення оскаржуваної ухвали не відпали та не зменшилися настільки, щоб дозволити змінити запобіжний захід на більш м`який.

Тривалість перебування ОСОБА_8 під вартою з 25 червня 2025 року сама по собі не може бути проігнорована судом, однак вона не є безумовною підставою для звільнення особи з-під варти або зміни запобіжного заходу. Вирішальним є те, чи зберігаються релевантні та достатні підстави для подальшого тримання під вартою. У цьому провадженні такі підстави судом першої інстанції встановлені, а апеляційна скарга не містить переконливих даних про істотну зміну обставин, які б свідчили про відпадіння відповідних ризиків.

Колегія суддів не вбачає підстав і для висновку про можливість запобігти встановленим ризикам шляхом застосування особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту. Особисте зобов`язання та особиста порука не забезпечили б достатнього контролю за поведінкою обвинуваченого з огляду на встановлений ризик переховування від суду й недостатність соціально-стримуючих факторів. Застава за обставин цього провадження не усуває ризику незаконного впливу на неповнолітню потерпілу та свідків. Домашній арешт також не здатен належним чином запобігти вказаним ризикам, зокрема з огляду на характер обвинувачення, дані про місце вчинення інкримінованих подій та можливість комунікації з учасниками провадження поза умовами ізоляції.

Посилання захисника на практику ЄСПЛ щодо недопустимості автоматичного або шаблонного продовження тримання під вартою колегія суддів вважає правильним за своїм загальним змістом. Разом з тим наведені стандарти не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали, оскільки у цьому провадженні суд першої інстанції навів не лише загальні посилання на тяжкість обвинувачення, а й конкретні обставини, які обґрунтовують актуальність ризиків, та оцінив неможливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Отже, висновки суду першої інстанції відповідають критеріям «релевантності» та «достатності» мотивів у розумінні ст. 5 Конвенції.

Висновок суду першої інстанції про невизначення розміру застави колегія суддів також вважає обґрунтованим. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 і 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Оскільки ОСОБА_8 обвинувачується, зокрема, у пособництві у вчиненні зґвалтування неповнолітньої особи, тобто у кримінальному правопорушенні, яке за своїм змістом пов`язане із застосуванням насильства, а судом встановлено ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правомірно скористався наданим йому законом дискреційним повноваженням і не визначив розмір застави. Такий висновок не є наслідком автоматичного застосування ч. 4 ст. 183 КПК України, а ґрунтується на сукупності характеру обвинувачення, встановлених ризиків і неможливості їх нейтралізації менш суворими заходами.

Колегія суддів окремо наголошує, що при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу суд не встановлює винуватість особи й не дає оцінки доказам з точки зору їх достатності для ухвалення обвинувального чи виправдувального вироку. Предметом перевірки є наявність процесуального статусу обвинуваченого, характер висунутого обвинувачення, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, їх актуальність та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Остаточна оцінка доведеності пред`явленого обвинувачення має бути надана судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які перешкоджали б подальшому застосуванню до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції та колегією суддів апеляційного суду не встановлено. Стороною захисту апеляційному суду не надано документів або інших даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я чи з інших передбачених законом підстав.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду судом першої інстанції питання про продовження строку дії запобіжного заходу, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, доводи апеляційної скарги її висновків не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 331, 370, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2026 року, якою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006039 від 08 травня 2025 року, обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 12 червня 2026 року, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: