ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001038 від 19.09.2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 14 травня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вимоги та мотиви апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнення (т. 4 а.с. 23-33), обвинувачений ОСОБА_7 просить врахувати всі пом`якшуючі покарання обставини та переглянути оскаржений вирок в частині призначення покарання, застосувавши положення ст. ст. 65, 66, 69 КК України. У задоволенні цивільних позовів відмовити, у разі необхідності поступово утримувати частину коштів за фактичні збитки з заробітної плати. Скасувати рішення про передачу автомобіля Subaru Forester потерпілим, повернути автомобіль разом з ключами та технічним паспортом власнику.

В обгрунтування заявлених вимог вказує, що після подання первинної апеляційної скарги він переосмислив подію, визнає повну міру вини та бажає викласти фактичні обставини та розбіжності, які підлягають уточненню.

Вказує, що всупереч висновкам суду, який зазначив, що на етапі судового розгляду він вину не визнав, фактично він її визнавав частково, оскільки погоджувався як із нанесенням ним тяжких тілесних ушкоджень дружині ОСОБА_9 , так і з настанням трагічного наслідку у виді смерті останньої, а заперечував лише наявність в нього умислу на заподіяння смерті потерпілій.

Зазначає, що після приходу до квартири дружини між ними відбулася розмова у ванній кімнаті, під час якої він поранив склом руку, затиснув рану туалетним рушником та вийшов в іншу кімнату, де вже лежала його сумка, яку він по приходу кинув на підлогу. З неї висипалися його речі, зокрема ніж, який він завжди носив з собою, про що було добре відомо його оточенню. На той час обвинувачений не погрожував дружині, не слідкував за нею і не перешкоджав їх рухатись вільно.

Припускає, що сам вид ножа, який лежав на підлозі, спровокував подальші дії ОСОБА_9 , яка вибігла на сходи і почала кликати на допомогу. Вказує, що в цей момент втратив над собою контроль та події почали розвиватися раптово, імпульсивно й непередбачувано. Бажаючи зупинити дружину, він кинувся за нею, як виявилося із ножем у правій руці, що і було зафіксоване камерами внутрішнього спостереження. Акцентує увагу на тому, що згідно із відеозаписом на той час ОСОБА_9 не мала будь-яких тілесних ушкоджень.

Щодо наявності в нього дублікату ключів від квартири потерпілої вказує, що вони із дружиною мали комплекти ключів від квартир та автомобілів один одного для безпеки у військовий час та догляду за спільною дитиною. Висновок суду про те, що він не зміг пояснити походження вказаного дублікату ключа, вважає помилковим, оскільки він чітко пояснив його походження та не зміг пригадати лише точний час виготовлення, який мав місце у період локдауну під час епідемії COVID-19, втім про сам факт наявності в нього цього ключа потерпілій було відомо. Також зазначає, що він не з`явився у квартирі ОСОБА_9 всупереч її волі, оскільки намагався зателефонувати останній весь час поки він підіймався сходами, що підтверджується відомостями, наданими оператором мобільного зв`язку. Крім того, між ним та потерпілою існували довірливі відносини, вони відвідували один одного та дитину без завчасного попередження.

Зазначає про хибність висновку суду щодо існування зв`язку між наявністю в нього медичної освіти та характером поранень, нанесених потерпілій. Вказує, що він є стоматологом та його знання анатомії людини обмежуються щелепно-лицевою ділянкою та областю шиї. Натомість поранення на тілі потерпілої є хаотичними, вражають різні ділянки та не сфокусовані на органах, ураження яких викликає миттєву смерть. Вважає, що висновки сторони обвинувачення та суду про вивереність та цілеспрямованість нанесених ударів, за відсутності в них спеціальних знань та без проведення спеціальної експертизи, є припущеннями.

Вказує про помилковість висновків суду щодо нанесення ним потерпілій не менше п`яти ударів лівою рукою. Акцентує увагу на тому, що він є правшею, згідно із даними судово-медичної експертизи не мав будь-яких ушкоджень, окрім порізу на пальці руки, а всі тілесні ушкодження на обличчі та шиї потерпілої розташовані в одній площині на правій стороні тіла та мають ознаки контакту з поверхнею, що вказує на їх виникнення внаслідок контакту з бруківкою у дворі будинку при падінні потерпілої з висоти власного зросту.

Звертає увагу на те, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не є належним підтвердженням нанесення ним ударів потерпілій, оскільки останні бачили лише тілесні ушкодження, але не механізм їх утворення, при цьому показання ОСОБА_10 про побиття ногами суперечать відеозапису з камер внутрішнього спостереження та обидва свідки зазначали, що за збігом часу погано пам`ятають обставини події.

Щодо залишення ним місця пригоди вказує, що не надав допомоги потерпілій через шок, страх та дезорієнтацію. Контролювати ситуацію почав лише біля будівлі колишнього «Будинку торгівлі», при цьому виявив в своїй руці ніж та зрозумів, що тривалий час носив його так вулицями міста. У подальшому він разом із працівниками поліції, допомагаючи їм, шукав вказаний ніж.

Зазначає, що він не заважав наданню дружині медичної допомоги, після нанесення їй тілесних ушкоджень остання була у свідомості понад 30 хвилин, втім він не вчиняв будь-яких дій з метою доведення вбивства до кінця, що вказує на відсутність в нього такого умислу. Акцентує увагу на тому, що лікарі швидкої допомоги не вжили реанімаційних заходів щодо потерпілої, а лише відвезли її до лікарні, де такі заходи вже не дали результатів. Вважає, що своєчасне надання потерпілій медичної допомоги врятувало б її життя.

Щодо телефонної розмови із матір`ю загиблої, потерпілою ОСОБА_12 , вказує, що останній зателефонував не він, а його син, який виніс до кімнати телефон із увімкнутим гучним зв`язком. Під час цієї розмови він перебував у стані сильного душевного хвилювання, але ніяких погроз не висловлював, заяв про вбивство дружини та дитини не робив. Коли у двері постукали працівники поліції, то він припинив розмову й впустив їх. Припускає, що ОСОБА_12 , яка була у шоковому стані внаслідок отримання звістки про смерть дочки, могла невірно сприйняти його висловлювання.

Вказує на невірну оцінку судом його висловлювань та використання його тверджень під час проведення слідчого експерименту, результати якого вважає недопустимими доказами, оскільки фактично ця слідча дія являла собою повторний допит під запис, без будь-яких замірів та із порушенням процедури.

Зазначає, що судом було безпідставно не враховано як обставини, що пом`якшують його покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання внаслідок раптового конфлікту із потерпілою, тривалої психологічної напруги у родині та збігу тяжких сімейних обставин наміру дружини розірвати шлюб, проживання окремо близько року, що спричиняло постійний стрес, страх втрати сім`ї, побоювання за подальшу долю дитини, що поєднувалося із воєнним станом та значним професійним навантаженням. Також судом не було прийнято до уваги достатньою мірою відомості про його особу відсутність судимостей, добропорядну поведінку, позитивну характеристику з місця роботи і проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини.

Щодо цивільних позовів потерпілих зазначає, що вони не відповідають вимогам ЦПК України, оскільки у них відсутнє належне обгрунтування розміру моральної шкоди, не надано доказів на його підтвердження, а також включено витрати, які не підлягають відшкодуванню.

Вказує, що на даний час потерпілі заволоділи його квартирою, яку здають в оренду, належними йому грошовими коштами, що перебували у його сумці та у квартирі, а також обома автомобілями, що належали йому та дружині, а також вони отримують державну допомогу на дитину.

Натомість все його майно перебуває у розпорядженні потерпілих, він втратив можливість працювати та отримувати будь-які доходи, а також з нього будуть присуджені аліменти на утримання дитини, у зв`язку із чим присуджені з нього суми відшкодування є завідомо недосяжними.

Короткий зміст оскарженого вироку суду:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у вигляді тринадцяти років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Строк покарання обвинуваченому обчислювати з моменту затримання 19.09.2023 року.

Зараховано строк у покарання строк попереднього ув`язнення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 500 000 гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про стягнення матеріальної шкоди задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 46 900 гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 про стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 500 000 гривень.

Арешт, накладений ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2023 року та 21.09.2023 року, скасовано.

Вирішені питання про речові докази.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, близько 22 годин 22 хвилин 18 вересня 2023 року прибув до місця мешкання своєї дружини ОСОБА_9 , а саме до квартири АДРЕСА_2 , де раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків між ними виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті своїй дружині ОСОБА_9 , яка в цей момент знаходилась поруч з ним.

Так, перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, ОСОБА_7 , знаходячись в одній із кімнат квартири АДРЕСА_2 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_9 та завдав їй не менше одного удару в ділянку обличчя та тулубу, після чого, маючи намір довести свій злочинний умисел до кінця, дістав ніж, який мав при собі, але остання, намагаючись запобігти діям свого чоловіка, розуміючи реальну загрозу для свого життя, скориставшись виниклою можливістю, вибігла з квартири та направилась по сходам під`їзду вниз, з метою виходу на прибудинкову територію, при цьому кликала на допомогу, однак впала біля вказаного під`їзду.

Далі, 18 вересня 2023 року приблизно о 22 годині 34 хвилини, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті своїй дружині ОСОБА_9 , побіг по сходам будинку АДРЕСА_3 , за нею, при цьому тримаючи в своїй правій руці підготовлений для здійснення свого злочинного наміру ніж, наздогнав її та подавлюючи волю останньої до можливого спротиву, завдав їй не менше п`яти ударів кулаком руки в область обличчя, після чого підняв дружину з поверхні землі, утримуючи її руками за тіло та одяг, приставив її спиною до стіни вищевказаного будинку, тим самим блокуючи їй можливість чинити опір та відбиття нападу, завдав множинні удари ножем в область черевної порожнини, в результаті чого спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: множинних колото-різаних поранень тулубу: колото-різана рана передньої черевної стінки в епігастральній області з наявністю раневого каналу, що йде у напрямку спереду назад та дещо знизу-вверх, проникає в черевну порожнину з ушкодженням лівої частки печінки, рідка кров (до 2,0 л) в черевній порожнині; колото-різана рана на лівій переднє-бічній поверхні тулубу на рівні 9-го міжребір`я з наявністю раневого каналу, що йде у напрямку спереду назад ушкоджує синус лівої легені, лівий купол діафрагми проникає в позачеревний простір з ушкодженням судин лівої нирки, наявність поза черевної гематоми до 500 мл, непроникаюче колото-різане поранення на передній черевній стінці справа в клубовій області; закриту тупу травму голови: синці в лобній області посередині, на спинці носа, в правій виличній ділянці, на підборідді посередині та справа, по довжині правої гілки нижньої щелепи (5 синців), крововиливи в м`яких покривних тканинах голови в лобній області, в лівій потилично-скроневій області; численні садна на тулубі, шиї, верхніх та нижніх кінцівках.

Смерть ОСОБА_9 настала від множинних колото-різаних поранень тулуба з ушкодженням лівої частки печінки, судин лівої нирки з крововиливами в черевну порожнину, позачеревний простір, що ускладнилася розвитком гострого недокрів`я внутрішніх органів, що знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями ОСОБА_7 .

Дії ОСОБА_7 у цій частині кваліфіковані судом у вироку за ч. 1 ст. 115 КК України за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Позиції учасників апеляційного розгляду:

У межах апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність.

Потерпілі до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день та час апеляційного розгляду були повідомлені належним чином.

Мотиви суду апеляційної інстанції:

Аналізуючи доводи обвинуваченого щодо незаконності та необгрунтованості вироку суду, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; 3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; 4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; 5) чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; 6) яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати, які обов`язки слід покласти на особу в разі її звільнення від відбування покарання з випробуванням та інші питання.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини останнього у їх вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Визначену в оскарженому вироку кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України колегія суддів вважає правильною і з нею погоджується.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які зводяться до посилання на неправильну оцінку судом першої інстанції фактичних обставин справи, процесуальні порушення, на думку сторони захисту допущені у межах судового розгляду, та неправильне вирішення цивільних позовів, а також акцентуванні уваги на окремих другорядних обставинах, які не впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого та їх оцінку, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами та обставинами, які ними підтверджуються.

Аналізуючи апеляційні доводи, колегія суддів насамперед акцентує увагу на тому, що попри формальну вказівку в апеляційній скарзі на визнання своєї винуватості, фактично ОСОБА_7 визнає фактичні обставини, зазначені в обвинуваченні, лише у тій частині, що смерть потерпілої ОСОБА_9 настала від нанесених ним ударів ножем. Натомість він заперечує наявність конфлікту між ним та потерпілою у приміщенні квартири, під час якого він застосовував до останньої фізичне насильство; те, що він погнався за потерпілою, яка вибігла з квартири, з метою її вбивства; те, що у дворі будинку він наносив ОСОБА_9 удари кулаком руки в область обличчя.

Апеляційні доводи у цій частині спростовуються дослідженим судом першої інстанції доказами, у тому числі:

-протоколом від 19.09.2023 слідчого експерименту, проведеного із ОСОБА_7 , згідно із яким обвинувачений у присутності захисника, перебуваючи на місці події у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , детально розповів зокрема про те, як він штовхнув потерпілу ОСОБА_9 , внаслідок чого вона сіла на унітаз у ванній кімнаті, при цьому вдарилася потиличною частиною голови об кахель, та долонею правої руки наніс їй один удар в область скроні, від чого в неї пішла кров з носу, а далі погодився поговорити та став виходити з ванної кімнати, чим ОСОБА_9 скористалася, вийшла з ванної кімнати, швидко відчинила двері, вибігла з квартири та побігла сходами, а він побіг за нею;

-протоколом огляду від 27.09.2023 відеозаписів з камер зовнішнього спостереження будинку АДРЕСА_3 за 18.09.2023, згідно із яким згаданими камерами зафіксовано, як починаючи з 22:34:26 зі сходів на сходовий майданчик вибігає особа жіночої статі, одягнена в футболку світлого кольору та джинсові шорти, а за нею особа чоловічої статі в спортивному костюмі темного кольору, яка тримає у правій руці предмет, схожий на ніж. Особа жіночої статі вибігає з під`їзду, біжить у напрямку під`їзду № 3, за нею біжить особа чоловічої статі. Коли особа жіночої статі падає на землю, то особа чоловічої статі схиляється над нею, неодноразово наносить їй рукою удари, після чого підіймає її, притуляє до стіни будинку та о 22:35:17 прямує до хвіртки з подвір`я будинку;

-висновком експерта від 15.11.2023 № 6291/4367 Е, згідно із яким на тілі ОСОБА_9 було виявлено зокрема синці в лобній області посередині, на спинці носу, у правій виличній ділянці, на підборідді посередині та справа, по довжині правої гілки нижньої щелепи (5 синців), крововиливи у м`яких покривних тканинах голови в лобній області, в лівій потилично-скроневій області, численні садна на тулубі, шиї, верхніх та нижніх кінцівках. Такі тілесні ушкодження за своєї кількістю та розташуванням не узгоджуються із версією обвинуваченого про виникнення їх одномоментно, при падінні ОСОБА_9 на бруківку двору з висоти її власного зросту, та підтверджують встановлені судом обставини нанесення обвинуваченим ударів рукою потерпілій в область обличчя.

Відтак колегія суддів погоджується із висновками суду щодо фактичних обставин справи та відхиляє апеляційні доводи обвинуваченого про неправильне їх встановлення та невірну оцінку доказів, у тому числі показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Посилання ОСОБА_7 на те, що він не пам`ятає обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції оцінює як спосіб захисту з огляду на те, що згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 650 від 26.10.2023 обвинувачений під час інкримінованого йому діяння міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, як може це і на даний час.

Зважаючи на викладене, висновок суду про те, що у межах судового розгляду ОСОБА_7 свою винуватість не визнав, є правильним. Формальну зміну позиції захисту в суді апеляційної інстанції та визнання тих обставин, які поза розумним сумнівом підтверджуються дослідженим доказами, колегія суддів не вважає такою, що істотно впливає на оцінку вироку суду.

Доводи ОСОБА_7 про відсутність в нього умислу на заподіяння смерті потерпілій не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються характером дій обвинуваченого який, тримаючи в руці ніж, гнався за потерпілою у під`їзді будинку, потім на вулиці, зрештою наздогнав її та наніс останній вказаним ножем декілька ударів в область розташування життєво важливих органів, після чого будь-якої допомоги їй не надав та залишив місце події, що поза розумним сумнівом вказує на спрямованість його умислу саме на вбивство ОСОБА_9 .

Посилання апелянта на те, що з моменту залишення ним місця події ОСОБА_9 була живою, втім він не вжив заходів для доведення умислу на вбивство до кінця, а також потерпіла прожила ще близько 30 хвилин та могла зберегти життя за умови своєчасного надання належної медичної допомоги, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги, оскільки вони є міркуваннями загального характеру, які не спростовують ані спрямованості умислу обвинуваченого, ані причинного зв`язку між його діями та настанням смерті потерпілої ОСОБА_9 .

Апеляційні доводи щодо помилковості висновків суду про джерело набуття ним дублікату ключів від квартири потерпілої; про те, що він з`явився у квартирі ОСОБА_9 всупереч її волі; про існування зв`язку між наявністю в нього медичної освіти та характером заподіяних потерпілій поранень, - колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються другорядних обставин, які не мають істотного значення для оцінки дій обвинуваченого та їх кваліфікації. У цій частині належить додатково зазначити, що ОСОБА_7 під час проведення із ним слідчого експерименту від 19.09.2023 чітко вказував, що дружині не було відомо про наявність в нього дублікату ключа від квартири, де вона проживала.

Посилання апелянта на викривлення фактичних обставин у показаннях матері загиблої, потерпілої ОСОБА_12 , колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційні доводи у цій частині зводяться до загальних міркувань та заперечування доказів винуватості. Натомість колегія суддів не вбачає достатніх підстав для сумнівів у відповідності дійсності показань потерпілої. Крім того, ці показання висвітлюють обставини не самої події злочину, а змісту телефонного спілкування між потерпілою та обвинуваченим через певний час після вчинення інкримінованого останньому діяння, а отже не мають визначального значення для встановлення його фактичних обставин.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недопустимості як доказів відомостей, отриманих під час проведення слідчого експерименту із ним, оскільки фактично ця слідча дія являла собою повторний допит під запис, без будь-яких замірів та із порушенням процедури, колегія суддів оцінює як безпідставні та відхиляє.

Так, з протоколу проведення слідчого експерименту від 19.09.2023 та відеозапису до нього (т. 1 а.с. 118-123) вбачається, що вказану слідчу дію із обвинуваченим ОСОБА_7 було проведено за участю зокрема захисника ОСОБА_14 та понятих ОСОБА_15 й ОСОБА_16 на місці скоєння злочину у квартирі АДРЕСА_2 . Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 рухався по вказаній квартирі, детально розповідав, супроводжуючи свої пояснення відповідними вказівками та демонстраційним діями, де і які саме події мали місце 18.09.2023, при цьому також використовувався манекен, який імітував потерпілу, у зв`язку із чим у колегії суддів відсутні підстави для висновку про те, що фактично відбувся не слідчий експеримент, а допит обвинуваченого. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при проведенні даної слідчої дії, які тягнули б недопустимість її результатів як доказів, колегія суддів не вбачає.

Міркування ОСОБА_7 щодо вчинення ним злочину у стані сильного душевного хвилювання колегія суддів відхиляє, оскільки необхідною передумовою для кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України як умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання, є зумовленість такого діяння жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого. Натомість з боку потерпілої ОСОБА_9 таких дій не вбачається.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про неврахування як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, оскільки фактично позиція ОСОБА_7 зводиться до визнання тих обставин, які є очевидно доведеними, приховування інших обставин, що на думку обвинуваченого можуть вплинути на його становище негативно, а також намагання у будь-який спосіб применшити свою винуватість та зменшити обсяг цивільної відповідальності.

Належить додатково зазначити, що навіть повне визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань саме по собі не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину (Постанова ВС у справі № 263/15605/17, провадження № 51-4234км20).

Аналізуючи апеляційні доводи обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання та неврахування достатньою мірою відомостей про його особу, колегія суддів зважає на те, що згідно із ч. 1 ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, а також найбільш небезпечним злочином проти життя та здоров`я особи; враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується негативно; відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, та наявність одної обставини, що його обтяжує, - вчинення злочину щодо подружжя.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, ближче до його верхньої межі, але не у максимальному розмірі, таким, що відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а підстав для його пом`якшення не вбачає.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, оскільки не містять нових істотних для справи відомостей, які не були враховані при ухваленні вироку, а полягають у переоцінці тих відомостей, що були відомі суду першої інстанції та, на переконання колегії суддів, дістали належну оцінку, а також в оспорюванні суддівського розсуду щодо призначення кримінального покарання у межах, встановлених законом.

Аналізуючи апеляційні доводи щодо неправильного, на думку обвинуваченого, вирішення цивільних позовів потерпілих, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно із положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Згідно із п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є батьками загиблої ОСОБА_9 , суд першої інстанції достатньою мірою прийняв до уваги характер та обсяг моральних страждань та переживань, що були заподіяні потерпілим злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_7 , кваліфікованими за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме умисним вбивством потерпілої ОСОБА_9 , яка є близьким родичем позивачів.

Визначений у вироку розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500.000 гривень на користь кожного з потерпілих з урахуванням всіх встановлених обставин, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія судів вважає достатнім і таким, що не є надмірним. Обгрунтованість стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_12 суми у розмірі 46.900 грн. у відшкодування матеріальної шкоди підтверджується дослідженими судом доказами понесення цією потерпілою витрат на поховання ОСОБА_9 саме у такому розмірі.

Апеляційні доводи обвинуваченого у цій частині суд апеляційної інстанції вважає непереконливими, оскільки вони не містять нових відомостей, які не були враховані судом першої інстанції, а зводяться до переоцінки тих обставин, що були відомі суду, проаналізовані та дістали належну оцінку, а також посилання на наявність у позивачів доходів від належного йому майна та з інших джерел, яка не впливає на відносини відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

З огляду на викладене колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 409-412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 14 травня 2025 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4