Дата документу 13.03.2026Справа № 554/3244/26
Провадження № 1-кс/554/3757/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2026 року м. Полтава

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

слідчого - ОСОБА_5

підозрюваного - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду клопотання слідчого СВ УСБУ в Полтавській області капітана юстиції ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 від 14.01.2026, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 114-2, ч. 2 ст. 111 КК України про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця с. Привітне Алуштинського району, АР Крим зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, безробітнього, -

встановила:

28 червня 1996 року Верховною Радою України прийнято Основний Закон України - Конституцію України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно з частиною 1 статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

У той же час, починаючи з 20 лютого 2014 року, всупереч вищеназваним положенням норм міжнародного права та Конституції України, на території суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, підрозділами Збройних Сил Російської Федерації (далі по тексту - ЗС РФ) та іншими військовими формуваннями країни-агресора вчинено ряд дій, внаслідок чого здійснено окупацію частини території України - Автономної Республіки Крим і м. Севастополя із намаганням легітимізації указаних дій.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави.

Так, вказаними особами організовувалися та проводилися у березні - квітні 2014 року антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях. Основною їх метою було поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

У подальшому, 24 лютого 2022 року близько 05 години ранку ЗС РФ спільно з підрозділами незаконних збройних формувань так званих «Донецької Народної Республіки» і «Луганської Народної Республіки», утворених на тимчасово окупованих територія Донецької та Луганської областей, здійснили інтенсивні ракетно-бомбові та артилерійські обстріли по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, перетнули державний кордон України на ділянках Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької, Херсонської областей та АР Крим, вторглися на територію суверенної держави Україна, тобто розпочали відкритий міжнародний збройний конфлікт проти України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 258/2023, від 18 серпня 2023 року № 451/2023, від 06 листопада 2023 року № 734/2023, від 05 лютого 2024 №49/2024, від 06 травня 2024 року № 271/2024, від 23 липня 2024 року № 469/2024, від 28 жовтня 2024 року № 741/2024, від 14 січня 2025 № 26/2025, від 15 квітня 2025 № 235/2025, від 14 липня 2025 року № 478/2025, від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 та від 12 січня 2026 року №40/26, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, строк дії воєнного стану в Україні продовжувався. Дія воєнного стану в Україні триває до теперішнього часу.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», особи, винні у порушенні вимог або невиконанні заходів правового режиму воєнного стану, притягаються до відповідальності згідно із законом.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою обміну інформацією та миттєвими повідомленнями з невизначеним колом осіб, за допомогою власного мобільного телефону (точна дата та час в ході проведення досудового розслідування не встановлено) створив у додатку-мессенджері «Telegram» обліковий запис « НОМЕР_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за ідентифікаційною ознакою - власним номером мобільного телефону НОМЕР_2 .

Будучи негативно налаштованим до чинної влади в Україні та української держави у цілому, діючи умисно, діючи з корисливих мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше початку лютого 2026 року, ОСОБА_6 маючи злочинний умисел, спрямований на нанесення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи протиправність своїх дій, встановив контакт та почав конфіденційне спілкування із представником іноземної держави (кадровим співробітником 2 служби федеральної служби безпеки російської федерації) - громадянкою російської федерації ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт рф НОМЕР_3 виданий 11.07.2006), уродженкою с. Сватки Миргородського району, Полтавської області, зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 , використовує обліковий запис в «месенджері» - «Telegram» - « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (id), підписаний як « ОСОБА_9 », з метою виконання завдань останньої по збору, аналізу і передачі інформації щодо транспортно-логістичної інфраструктури України, сил безпеки та оборони України, що полягають у нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Так, у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 19.02.2026 співробітником фсб рф, за допомогою облікового запису в «месенджері» - «Telegram» - « ОСОБА_10 » (id) через мобільний додаток «месенджер» - «Telegram», ОСОБА_6 надано завдання з пошуку будинку, або квартири вікна якої направлені на залізничні колії в м. Ковель Волинської області.

За наявною інформацією м. Ковель Волинської області є великим залізничним вузлом, що забезпечує сполучення з ключовими містами України. Зі станції Ковель (станція) курсують поїзди до Києва, Одеси, Дніпра, а також Львівського напрямку, також через нього проходе ключова частка військової допомоги, яка надається партнерами з країн ЄС, США, Великої Британії та інших.

Так, 20.02.2026 ОСОБА_6 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на допомогу представникам іноземної держави у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, здійснив виїзд з м. Полтави до м. Ковель Волинської області.

Надалі 03.03.2026 року ОСОБА_6 заселився в орендовану квартиру в АДРЕСА_3 , яка знаходиться поблизу ключового сполучення залізничних колій міста.

В подальшому, 07.03.2026 року ОСОБА_6 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_4 у період часу з 14:00 по 15:30 здійснив фотозйомку на мобільний телефон «Samsung Galaxy модель SM-03F» мобільної вогневої групи у складі військового вантажного автомобіля ЗІЛ-131, в кузові якого встановлена зенітна установка, які розташовувалися поруч залізничних колій, поблизу будинку №9 по вул. Хурсенка (Чайковського) в м. Ковель Волинської області.

Вказана мобільна вогнева група підпорядкована військовій частині НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 бригада тактичної авіації Повітряних сил Збройних сил України).

Надалі 08.03.2026 року о 20:29 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на допомогу представникам іноземної держави у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, ОСОБА_6 переслав зазначені вище фотоматеріали та текстові повідомлення через мобільний додаток «месенджер» - «Telegram», зі свого акаунту « НОМЕР_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), зареєстрованого на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , абоненту з обліковим записом « ОСОБА_10 » «id» підписаним як « ОСОБА_9 », який належить кадровому співробітнику 2 служби федеральної служби безпеки рф, а саме громадянці рф, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За попередніми домовленостями за вказані дії ОСОБА_6 повинен отримати кошти у розмірі 3000 грн.

Несанкціонована передача вказаної інформації представникам спеціальних служб російської федерації наносить шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України.

Одержання спеціальними службами російської федерації вказаної інформації, в умовах триваючої збройної агресії проти України негативно впливає на стан національної безпеки та ускладнює реалізацію національних інтересів України у сфері державної безпеки та національної оборони.

Правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність ОСОБА_6 :

-державна зрада, тобто діянні, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме шляхом надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненого в умовах воєнного стану, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Таким чином, у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення підозрюється: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець с. Привітне Алуштинського району, АР Крим зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, безробітній.

11.03.2026 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Вина підозрюваного ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, підтверджується зібраними у провадженні доказами, а саме:

-Повідомленням 4 відділу 8 управління департаменту військової контррозвідки УСБУ в Полтавській області про виявлення ознак кримінального правопорушення;

-Відповідями оперативного підрозділу на доручення слідчого;

-Іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності, у тому числі матеріалами слідчих розшукових та негласних дій.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання слідчого підтримав, просив його задовольнити, з підстав у ньому наведених, наголосив на обґрунтованості підозри, звертав увагу суду на корисливі мотиви скоєння злочину в умовах воєнного стану. Приєднав до матеріалів клопотання документи в кількості 4 арк.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що підтримує клопотання слідчого та просить його задовольнити з підстав наведених у ньому. Наголошував, що саме цей запобіжний захід зумовить належну процесуальну поведінку підозрюваної особи.

Слідчий в судовому засіданні вказав, що клопотання підтримує в повному обсязі та просить задовільнити, з підстав у ньому наведених.

Підозрюваний в судовому засіданні вказав, що заперечує проти задоволення клопотання слідчого , зазначив про відсутність доведеності ризиків визначених у клопотання слідчого. Звертав увагу суду на те, що він працює не офіційно, допомагає військовому капелану, вважає дії працівників СБУ незаконними.

Захисник підозрюваного в судовому засіданні підтримав свого підзахисного, просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого з огляду на недоведеність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, просив застосувати до його підзахисного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Злочини проти основ національної безпеки України є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, що забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад. Без належної кримінально-правової охорони цих соціальних цінностей неможливе нормальне функціонування держави та вiдповiдних її iнститутiв.

Об`єктом злочинів проти основ національної безпеки є суспiльнi відносини, що забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної, соціальної i правової держави (ст. 1 Конституцiї України).

ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі.

Разом із цим, у даному кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, у зв`язку із чим, є необхідність в обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з його утриманням у Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Згідно ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою ст. 176 цього Кодексу.

Згідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, підозрюваний ОСОБА_6 розуміючи, що вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, відчуваючи страх та невідворотність майбутнього покарання за вчинене кримінальне правопорушення, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, останній, може переховуватися від органів досудового розслідування, як на території України, так і на території тимчасово окупованих Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим, а також закордоном, у т.ч. на території Російської Федерації.

Також враховуючи особливу зухвалість вчинених кримінальних правопорушень підозрюваний перебуваючи на волі зможе вжити заходів конспірації з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування унеможливить своєчасне виконання процесуальних рішень та призначення йому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Також, підозрюваний ОСОБА_6 перебуваючи поза аудіо-, візуальним контролем працівників установи виконання покарань, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, оскільки на даний час у вказаному кримінальному провадженні не встановлені всі обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ОСОБА_6 матиме змогу власноручно або за допомогою інших невстановлених осіб, знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування (фото-, та відеоматеріали, електронно-обчислювальні машини та засоби мобільного зв`язку тощо).

Окрім цього, підозрюваний ОСОБА_6 , може незаконно впливати на свідків та інших осіб, які дають викривальні покази щодо нього.

Зокрема, перебуваючи на волі, підозрюваний з метою уникнення кримінальної відповідальності для себе, своїх спільників, може вчинити дії направлені на примушення до зміни наданих раніше свідчень допитаними особами.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Також, підозрюваний може продовжити вчинення кримінальних правопорушень, у яких він підозрюється або вчинити інше кримінальне правопорушення, адже відповідно до зібраних доказів ОСОБА_6 не збирався завершувати свою злочинну діяльність.

Так, у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою неможливо буде запобігти контактам з іншими невстановленими співучасниками вчинення злочину, з якими перебуваючи на свободі зможе вільно спілкуватись та координувати їхні дії щодо приховування слідів та засобів вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Крім того, згідно листа Верховного суду від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію в Україні.

ОСОБА_6 фізично здоровий, спеціального лікування або особливих умов тримання, не потребує. Підозрюваний може утримуватись в установах виконання покарань.

На підставі викладеного, сторона обвинувачення вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти настанню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Відтак, з метою безперешкодного завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні та звернення до суду з обвинувальним актом у найкоротший строк, забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, зокрема своєчасної явки за викликом до слідчого, прокурора і суду, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, є необхідність застосувати щодо підозрюваного, найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб. Запитуваний строк дозволить забезпечити якнайшвидше завершення досудового розслідування, виходячи з необхідності встановлення та допиту як свідків очевидців вчинення злочину, проведення судових експертиз, слідчих експериментів, збору документів, що характеризують особу підозрюваного, відкриття матеріалів досудового розслідування, розгляду та, за наявності підстав, виконання клопотань сторони захисту.

Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001, Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991, Європейський суд з прав людини зазначив, що «особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу».

Відповідно до п. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі Фокс, Кембел і Гартлі проти Сполученого Королівства, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак, те що можна вважати обґрунтованим, залежить від обставин.

У справі Феррарі-Браво проти Італії Європейський суд з прав людини зазначив, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання осіб під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою містяться і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність у підозрюваного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, наявність повідомлення про підозру у вчиненні іншого тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, розмір майнової шкоди, у завданні якої пдозрюється, тощо.

Частиною 1 статті 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Разом із цим, згідно з ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом із цим, згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, визначення розміру застави у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 є недоцільним.

Враховуючи зазначене та передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України обставини, а також те, що підозрюваний ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення передбачені ст114-2, ст.111 КК України, дає право суду не застосовувати альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, тому слідчий суддя не визначає розмір застави.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-179, 182-183, 193-194,196-197, 199, 202, 205, 309, 369-372, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ухвалила:

Клопотання - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» строком на шістдесят діб, без визначення розміру застави, з 11.03.2026 року 08 год. 37 хв. до 09.05.2026 року 08 год. 37 хв. включно.

Строк дії ухвали суду до 09.05.2026 року.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Зобовязати слідчого, який вніс клопотання про обрання міри запобіжного заходу утримання під вартою, повідомити родичам заарештованого про взяття під варту.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1