Справа № 539/833/26
Провадження № 1-кп/539/218/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2026

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 06.09.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області перебуває обвинувальний акт із додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 06.09.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Ухвалою судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02.03.2026 вказане кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання.

Під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 просила призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні та доручити Лубенському районному відділу філії ДУ «Центр пробації» в Полтавській області скласти досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Окрім того, прокурор в інтересах держави в особі Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Лубнитеплоенерго» звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 812917,78грн, який просить розглянути одночасно із кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 06.09.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Також, 18.03.2026 року від прокурора Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 надійшло клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_6 , яке мотивоване тим, ОСОБА_6 обвинувачується у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої юридичної особи використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, а саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 завдано шкоду ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» в розмірі 812917,78 грн., що підтверджується висновком судової економічної експертизи №1432 від 28 жовтня 2025 року. Під час здійснення досудового розслідування отримано інформацію від комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про те, що ОСОБА_6 на праві власності належать квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість майна становить 1475920,10 грн. З метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову) вчиненого ОСОБА_6 , прокурор вважає, що виникла необхідність у накладенні арешту.

Обвинувачений та його захисники у судовому засіданні заперечили щодо клопотання прокурора про накладення арешту на майно, подано письмове заперечення на клопотання прокурора, зазначивши, що ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» є юридичною особою публічного права, яке створене розпорядчим актом органу влади для задоволення суспільних потреб, але у відносинах зі споживачами воно виступає як рівноправний партнер (сторона договору), а не як владний орган, тому прокурор, який діє в інтересах даної юридичної особи, є неналежним позивачем. У даному випадку прокурор не наділений повноваженнями здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Тому заявлені прокурором підстави арешту є не виправданими, а переслідувані цілі не можуть бути досягнуті через застосування до майна обвинуваченого саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна. Також всупереч вимог ч.11 ст.170 КПК України, прокурором не доведено, що існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до відчуження, приховування, пошкодження, знищення чи передачі зазначеного майна. Зазначають, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 є його єдиними житлом, в якому зареєстровані та проживають його малолітні діти, а накладення арешту на квартиру, де мешкають діти, без залучення органу опіки та піклування та без врахування їхніх інтересів, є порушенням статті 3 Конвенції ООН про права дитини, яка проголошує пріоритет інтересів дитини над будь-якими іншими цілями держави. Окрім цього зазначили, що санкція ч.2 ст. 364 КК України не передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Окремо сторона захисту, звернула увагу суду, що за поданим обвинувальним актом у даному кримінальному провадженні справа не може бути призначена до судового розгляду, так як потерпілим у обвинувальному акті зазначено ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» із юридичною адресою: Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7, в той час як ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» не є потерпілою особою, як потерпіла особа у кримінальному провадженні не залучалось, вказане підприємство як юридична особа має місце знаходження за адресою м.Лубни вул.Захисників України, буд.17, а не тією що зазначена у обвинувальному акті. Підприємство у своєму листі чітко зазначило, що в розумінні ст.58 КПК України не є потерпілим, та що фінансування закупівлі електричної енергії для потреб ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» згідно умов Договору про постачання електричної енергії споживачу від 02.01.2024року №1009, здійснювалося за кошти підприємства без використання бюджетних коштів. Письмову згоду, про визнання потерпілою особою ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» не надавало, тому підстав та права для визнання потерпілою особою юридичну особу, що є комунальним підприємством, у прокурора не має. Окремо звернули увагу суду, що про постанову про визнання юридичної особи потерпілим та залучення до участі у кримінальному провадженні від 28.01.2026року дізналися лише сьогодні, при відкритті матеріалів в порядку ст.290 КПК України вона не була надана захисту стороною обвинувачення, вважають що цей документ складено в позапроцесуальний спосіб, окрім того у вступній частині зазначено, що вона винесена т.в.о. заступником начальника СВ Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_7 , а підписана вона заступником начальника СВ Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_8 , адреса підприємства зазначена Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7, що не є юридичною адресою підприємства, у резолютивній частині постановлено визнати підприємство потерпілим у кримінальному провадженні, однак в п. 24 у Реєстрі матеріалів досудового розслідування №0000065 від 06.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, зазначено що 28.01.2026 року винесено постанову про визнання юридичної особи потерпілим та залучення до участі у кримінальному провадженні представника потерпілого, якого по суті ніхто не залучав та докази надіслання та вручення такої постанови підприємству також відсутні. Вважають, що відсутні відомості про залучення уповноваженої особи як представника потерпілого або визнання потерпілим, що взагалі виключає об`єктивну сторону злочину. Також вказали, що в обвинувальному акті не зазначено кваліфікуючі ознаки ст.364 КК України. З приводу прийняття цивільного позову навели свої міркування у запереченнях на позовну заяву.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, дійшов наступного висновку.

Вирішуючи заявлене клопотання про арешт майна, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, щодо вищезазначеного клопотання, надавши оцінку доводам захисників, що підтримана обвинуваченим та прокурора, суд звертає увагу на нище викладене.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 і ч.1 ст.170 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження. Він полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно:

- є доказом злочину;

- підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб або конфіскації у юридичної особи;

- для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення - арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Водночас, відповідно до абз.1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України. До таких ризиків відноситься можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, суд має встановити:

1) навність суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу) та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна;

3) чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт, до виду майна, на яке можна накладати арешт, та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою;

4) чи можливо накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

5) чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких слідчий/ прокурор звертається із відповідним клопотанням;

6) чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

Статтею 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до інформації від комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_6 на праві власності належать квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості становить 1475920,10 грн.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України застосування арешту з метою відшкодування шкоди може бути за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

При цьому, згідно з ч.8 вказаної статті вартість майна, яке підлягає арешту з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові.

Кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» спричинено матеріальну шкоду на загальну суму в розмірі 812917,78 грн., що підтверджується висновком судової економічної експертизи №1432 від 28 жовтня 2025 року. Долучена прокурором до матеріалів клопотання довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості, на який просить накласти арешт прокурор, свідчить про те, що вартість майна становить 1475920,10 грн, що значно перевищує розмір матеріальної шкоди завданою кримінальним правопорушенням.

З матеріалів клопотання не встановлено, що вартість нерухомого майна є співмірною розміру заподіяної шкоди.

Щодо розумності та співрозмірності арешту суд додатково зазначає, що критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд суду.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Окремо, суд звертає увагу, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 є його єдиними житлом, в якому зареєстровані та проживають його малолітні діти - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Накладення арешту на квартиру, де мешкають діти, без залучення органу опіки та піклування та без врахування їхніх інтересів, є порушенням статті 3 Конвенції ООН про права дитини, яка проголошує пріоритет інтересів дитини над будь-якими іншими цілями держави та буде порушувати гарантоване право на житло, що визначене ст. 47 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцьки проти України» наголосив, що втрата житла є найбільш радикальної формою втручання у право особи на повагу до свого дому.

Також всупереч вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, прокурором у клопотанні не зазначено та в судовому засіданні не доведено, що існують обставини, які підтверджують, що незастосування такого заходу як арешт майна, призведе до відчуження, приховування, пошкодження, знищення чи передачі зазначеного майна. Зазначені доводи прокурором жодним доказом не підтверджуються.

Суд також бере до уваги і висновки, що викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 676/6114/19 (провадження № 61-3775св22), відповідно до якої Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді юридичних осіб.

З огляду на вище зазначене, враховуючи що справа перебуває на стадії підготовчого розгляду, суд вважає, що накладення арешту на майно за вказаних підстав у клопотанні про накладення арешту, не буде співмірним між цілями судового розгляду справи та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Тому із наведених у клопотанні обґрунтувань та, заважаючи на долучені до клопотання докази зі сторони захисту, суд не вбачає підстав для арешту майна обвинуваченого ОСОБА_6 , тому у задоволенні поданого клопотання про арешт майна слід відмовити.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України в підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Обов`язкові відомості, які мають бути відображені в обвинувальному акті, визначені у частині другій статті 291 КПК України.

Відповідно до ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта; дату та місце його складання та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

До обвинувального акта додається:

1) реєстр матеріалів досудового розслідування;

2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування;

3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу);

4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного;

5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Тобто, межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

При цьому, як випливає зі змісту КПК України, формулюючи обвинувачення слід враховувати вимоги ст. 91 КПК, щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема щодо події кримінального правопорушення, а саме: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

У доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення, виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому, суд може повернути обвинувальний акт прокурору виключно з підстав невідповідності форми чи змісту такого обвинувального акту положенням ст. 291 КПК України.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, тобто у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадських інтересам.

Обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, присутнє формулювання обвинувачення та правова кваліфікація. Формулювання обвинувачення, викладене з урахуванням положень ч.1 ст. 91 КПК України, відповідно до специфіки кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 364 КК України, тобто зазначені місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форма вини, мета.

Встановлено, що у обвинувальному акті не зазначено мотив кримінального правопорушення, проте згідно із висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 273/1053/17 (провадження № 51-8914км18), кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Питання про відповідність викладення матеріалу в обвинувальному акті, власне фактичних обставин справи, а також про узгодженість викладених фактичних обставин справи з формулюванням обвинувачення та з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, не може бути предметом розгляду у підготовчому судовому засіданні, оскільки на цій стадії судового провадження суд не вправі вдаватися до оцінки вказаних обставин чи досліджувати обставини кримінального провадження або докази на їх підтвердження чи спростування.

Однак, вивчивши обвинувальний акт з додатками, доводи сторони захисту в частині учасників провадження та додатків до реєстру, а саме зазначення потерпілого, яким вказано ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» із юридичною адресою: Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7 суд вважає їх обґрунтованими.

Під час підготовчого судового засідання встановлено, що 28.01.2026року т.в.о. заступником начальника СВ Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_7 , постановлено постанову про визнання юридичної особи потерпілим та залучення до участі у кримінальному провадженні, згідно якої визнано ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» із юридичною адресою: Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7, потерпілим у кримінальному провадженні №0000065 від 06.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Встановлено, що Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7, не є юридичною адресою підприємства, постанова підписана заступником начальника СВ Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_8 , у резолютивній частині постановлено визнати підприємство потерпілим у кримінальному провадженні, однак в п. 24 у Реєстрі матеріалів досудового розслідування №0000065 від 06.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, зазначено що 28.01.2026 року винесено постанову про визнання юридичної особи потерпілим та залучення до участі у кримінальному провадженні представника потерпілого.

Як стверджує сторона захисту про наявність вказаної постанови вони дізналися лише під час підготовчого розгляду справи, при відкритті матеріалів в порядку ст.290 КПК України вона не була надана захисту стороною обвинувачення, вважають що цей документ складено в позапроцесуальний спосіб.

Звертають увагу суду що ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» не є потерпілим, підприємтво у своєму листі, що датований 25.02.2026року за №117/162 чітко зазначило, що в розумінні ст.58 КПК України не є потерпілим, та що фінансування закупівлі електричної енергії для потреб ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» згідно умов Договору про постачання електричної енергії споживачу від 02.01.2024року №1009, здійснювалося за кошти підприємства без використання бюджетних коштів. Письмову згоду, про визнання потерілою особою ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» не надавало, тому підстав та права для визнання потерпілою особою юридичну особу, що є комунальним підприємством, у прокурора не має.

Відповідно до ч.1 ст.55 КК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Як визначено ч.2, 3 ст.55 КК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно до ч.7 ст.55 КК України, якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 10.02.2020року у справі №234/16822/18 зроблено висновок, що «кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості залучення до провадження постраждалу особу та набуття нею статусу потерпілого, якщо вона цього не бажає, у такому разі її можна залучити до провадження лише як свідка». Як наслідок, за відсутності набуття юридичною особою процесуального статусу потерпілого на добровільній основі, виникає обгрунтоване питання щодо правомірності визнання особи потерпілою.

В судовому засіданні встановлено, що юридичною особою ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» не подавалось заяви про залучення її до провадження як потерпілого, підприємство не вважає себе потерпілим, письмова згода, яка давала б можливість на стадії досудового розслідування визнати вказане підприємство потерпілим, також відсутня, з огляду на що є не зрозумілим на якій правовій підставі було винесено постанову про визнання ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» потерпілим, про наявність постанови сторона захисту дізналася лише під час підготовчого судового засідання, докази вручення такої постанови також відсутні. При відкритті матеріалів в порядку ст.290 КПК України вона не була надана захисту стороною обвинувачення, захисники обвинуваченого вважають що цей документ складено в позапроцесуальний спосіб, окрім того адреса підприємства зазначена Полтавська область м.Лубни вул.Захисників України, буд.7, що не є юридичною адресою підприємства. В той же час ОКВПТГ «Лубнитеплоенерго» в обвинувальному акті зазначено потерпілою особою, що створює для суду ситуацію процесуальної невизначеності і унеможливлює точне дотримання прав учасників судового провадження. Всупереч ч.4 ст.291 КПК України до обвинувального акту не додано довідки про юридичну особу, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Таким чином, дані обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту (з додатками) вимогам КПК України. Обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 131, 132, 170-173, 291, 314, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 06.09.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України прокурору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути подана до Полтавського апеляційного суду через Лубенський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали суду складено 23.03.2026 року.

Головуюча суддя ОСОБА_1