Дата документу 02.02.2026 Справа № 336/6835/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6835/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/253/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 02 лютого 2026 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкав у АДРЕСА_1 , неодружений, раніше судимий

- вироком Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року за ч.1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 50 НМДГ (відомості про сплату штрафу відсутні),

обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

захисника-адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Криворізька УВП».

Захисник адвокат ОСОБА_8 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2025 року, яким визнано ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

До строку покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та ухвалено рахувати строк відбування покарання з 06 червня 2024 року.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року за ч.1 ст. 125 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначення покарання ОСОБА_6 , пом`якшити покарання, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при призначенні покарання судом не повній мірі враховано особу обвинуваченого, який частково визнав свою вину, до подій кримінального правопорушення виконував свій військовий обов`язок тривалий час, є особою не молодого віку, (1978 р.н.), має кілька хвороб, що вимусило його після лікарні не повертатись за місцем служби. В лікарню ОСОБА_6 було доставлено для діагностування та подальшого лікування, але ж фактично медичної допомоги там він не отримав, стан здоров`я та самопочуття погіршувалось.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, проте, незважаючи на те, що ОСОБА_6 вину визнав частково, у вироку суд зазначив, що він «не висловив будь-яких ознак каяття».

Крім того, суд невірно виклав у вироку показання ОСОБА_6 , який дійсно незадовго перед медичним обстеженням вжив близько одного літру енергетичних напоїв, проте не знав принцип дії такого напою, та будь-яких намірів та сподівань про вплив такого напою на його організм, у вигляді підвищення артеріального тиску. Натомість суд зазначив про прямий умисел ОСОБА_6 випити цей напій перед проходженням тестування та бігу та подальшої діагностики у нього хвороби серцево-судинної системи.

Суд призначив покарання, яке за суворістю перевищує те, яке є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Тому, за таких обставин, призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого.

Згідно з вироком суду, солдат ОСОБА_6 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 9 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону відповідної ВЧ 15 грудня 2023 року, діючи в умовах воєнного стану, з метою ухилення від проходження військової служби, умисно самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів ВЧ, яке розташоване у певній місцевості, після чого свої службові обов`язки не виконував, заходів до повернення до військової частини не приймав, про своє місцезнаходження командуванню і в органи військового управління не повідомляв.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими, та ніким з учасників провадження не оспорюються.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.4 ст.408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Перевіряючи вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопрушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З мотивувальної частини вироку убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України віднесено до категорії особливо тяжких, особу обвинуваченого, який раніше судимий, при цьому засуджений за кримінальне правопорушення, вчинене під час самовільного залишення військової служби, офіційно неодружений, доказів на підтвердження наявності неповнолітньої дитини не надав, водночас вказував про наявність такої, на обліку в наркологічному або психіатричному закладі не перебуває.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав часткове визнання обвинуваченим вини у скоєнні злочину.

Суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 з урахуванням відомостей про його особу, необхідно призначити покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення - у виді позбавлення волі.

Разом з тим, при визначенні обвинуваченому ОСОБА_6 строку вказаного покарання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував фактичні обставини даного кримінального провадження, те, що від цього правопорушення тяжких наслідків не настало, а також відношення обвинуваченого до вчиненого злочину та його стан здоров`я.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що на підставі ст.ст.407-409 КПК України вирок суду підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання шляхом його пом`якшення - до 5 років.

Таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та, на думку колегії суддів, буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Підстав для застосування положень ст.ст.69,75 КК України колегія суддів не убачає.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2025 року, яким визнано ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, змінити в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, пом`якшивши його.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.408 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4