УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 193/167/25

провадження № 51- 991 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. 28 Конституції України, Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», безпричинно, тривалий проміжок часу, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, систематично вчиняв психологічне насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_5 , з якою він проживає в одному помешканні, пов`язаний спільним побутом, має взаємні права та обов`язки, що призвело до психологічних страждань останньої.

Так, ОСОБА_4 , 28 березня 2024 року о 18:00, знаходячись за адресою їх спільного з потерпілою місця проживання на АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство стосовно своєї цивільної дружини ОСОБА_5 , яке полягало у висловлюванні стосовно неї нецензурної лайки та погрозах фізичною розправою. За вказані протиправні дії було складено протокол про адміністративне правопорушення та згідно постанови Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Крім того, ОСОБА_4 , продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства психологічного характеру, 07 вересня 2024 року, близько 16:30, знаходячись за вищевказаною адресою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, висловлював образи та погрози фізичною розправою відносно ОСОБА_5 . За вказані протиправні дії було складено протокол про адміністративне правопорушення та згідно постанови Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 680 грн.

Надалі, ОСОБА_4 , продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства психологічного характеру, 01 грудня 2024 року об 11:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою відносно ОСОБА_5 , спричинивїй фізичний біль та вчиняв психологічний тиск, а також виганяв її з будинку. За вказані протиправні дії постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від

05 грудня 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні

адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП танакладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 680 грн.

В подальшому, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, ОСОБА_4 , 19 січня 2025 року, близько 18:00, перебуваючи за вищезазначеною адресою, маючи прямий умисел на подальше систематичне вчинення домашнього насильства на ґрунті конфліктних побутових сімейних відносин, продовжив вчиняти психологічне насильство стосовно ОСОБА_5 , погрожував їй фізичною розправою, у зв`язку з чим остання викликала працівників поліції, які припинили протиправні дії ОСОБА_4 .

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 , у період часу з квітня

2024 року по 19 січня 2025 року заподіяв ОСОБА_5 систематичні психологічні страждання, які полягали у словесних образах, погрозах, викликали у потерпілої побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, внаслідок чого погіршилась якість життя потерпілої.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 25 лютого 2026 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового апеляційного розгляду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність. Обгрунтовуючи свої вимоги,посилається на те, що судом не застосовано до ОСОБА_4 , який вчинив домашнє насильство, обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК. Прокурор вважає, що судом повинні бути застосовані обмежувальні заходи до засудженого, що сприяло би його виправленню та відповідало б інтересам потерпілої, враховуючи те, що останнього неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що свідчить про систематичні умисні дії обвинуваченого, що призвело до психологічних страждань потерпілої, наявності негативних переживань та загальної дестабілізації обстановки у родині. Також зазначає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу належним чином не мотивував.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через не застосування до засудженого обмежувальних заходів колегія суддів вважає необгрунтованими, виходячи наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 91-1 КК в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.

Зі змісту цієї норми слідує, що застосування таких заходів належить до дискреційних повноважень суду та не є його обов`язком, що не заперечується у касаційній скарзі.

Обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК, виступають додатковим механізмом захисту потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Тобто, суд застосовує обмежувальні заходи тільки тоді, коли вважає, що для цього є достатні підстави, при цьому, суд має виходити першочергово з інтересів потерпілого та фактичних обставин кримінального провадження.

Як убачається з копії оскаржуваногосудового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вирішуючи питання про необхідність застосування до ОСОБА_4 обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК, врахував, що ОСОБА_4 вже понад три місяці проживає у будинку своєї матері,тобто, окремо від потерпілої ОСОБА_5 , й після останнього факту домашнього насильства відносно потерпілої, подібних протиправних дій не вчиняв, до того ж, увесь час окремого проживання з потерпілою, він самостійно виховує та утримує їх десятирічного спільного сина, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав у застосуванні до ОСОБА_4 будь-яких обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що застосування до ОСОБА_4 обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК не відповідатиме інтересам потерпілої і у даному випадку є недоцільним, а для запобігання в подальшому вчиненню домашнього насильства достатнім є покарання для останньогоза ст. 126-1 КК та покладення на нього обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК, з чим погоджується і колегія суддів.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3