Справа № 738/293/26 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/504/26
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2026 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Менська виправна колонія (№ 91)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року засудженому ОСОБА_10 замінено покарання у виді довічного позбавлення волі, визначене вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 та його ж ухвалою від 08 червня 2000 року,

на покарання у виді 20 років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 у виді 20 років позбавлення волі визначено рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 01 жовтня 2025 року.

Отже, на час розгляду клопотання ОСОБА_10 відбув 5 місяців 7 днів покарання у виді позбавлення волі та відповідно до приписів ст. 81 КК України набуде право на умовно-дострокове звільнення лише після 01 жовтня 2040 року.

Не погодившись із даною ухвалою, захисник ОСОБА_7 подав на неї апеляційну скаргу в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_10 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Скаргу обґрунтував помилковістю висновку суду про неможливість застосування положень ст. 81 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а також послався на неврахування місцевим судом того, зо засуджений відбуває покарання з 1996 року, за цей час довів своє виправлення. На даний час відбув 30 років строку покарання, а отже відповідно до практики ЄСПЛ, Статуту міжнародного кримінального суду, Конституції України, рішення Конституційного Суду України 6-р(ІІ) 2021 від 16 вересня 2021 року має право на умовно-дострокове звільнення.

Апеляційну скаргу на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2026 року подав і сам засуджений ОСОБА_8 та просив, або звільнити його умовно-достроково на підставі рішення Конституційного Суду України 6-р(ІІ)2021, або звільнити його за відбуттям 30-років покарання.

Також засудженим 23.04.2026 подано уточнююче доповнення (мовою оригіналу) до апеляційної скарги в якому він просив не розглядати його клопотання про умовно-дострокове звільнення, а зосередити увагу на його клопотанні про звільнення за відбуттям 30 років загального строку покарання.

Вимоги апеляційної скарги та доповнення мотивував тим, що з врахуванням початку відбуття покарання, строку відбутого ним покарання, доведеності виправлення, міжнародної практики щодо обмеження строку покарання 30 роками, положень статті 77 Статуту Міжнародного кримінального суду, Рішення КСУ 6-р(ІІ)2021, тлумачення приписів ст.ст. 72, 81, 82 КК України вважає, що набув право на умовно-дострокове звільнення або звільнення за відбуттям загального строку покарання, що перевищує 30 років.

Апеляційну скаргу просив розглядати без його участі.

Після відкриття провадження судом апеляційної інстанції з`ясовано, що в різних судових рішеннях, маються різні варіанти написання прізвища засудженого ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), при цьому сам засуджений викладає своє прізвище як « ОСОБА_11 ».

В зв`язку з цим апеляційним судом витребувано з установи виконання покарань копію паспорта засудженого. Так, відповідно до копії паспорта громадянина України Серії НОМЕР_1 та матеріалів особової справи засудженого з ДУ «Менська виправна колонія (№ 91)» встановлено, що вірні анкетні дані засудженого (апелянта): « ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Отже, в подальшому апеляційний суд іменуватиме апелянта - ОСОБА_8 / ОСОБА_8 . При посиланні на інші судові рішення прізвище апелянта державною мовою викладатиметься в редакції даних документів, при посиланні на судові рішення, що складені російською мовою, апеляційним судом зазначатимуться анкетні дані засудженого у відповідності до паспорту громадянина України.

Заслухавши доповідь судді; думку захисника який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, позицію прокурора який проти них заперечував та просив ухвалу місцевого суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_8 (російською Михеев) засуджений вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року за ст. 93 п.п. «а,г,е,з», ст.69; ст.17 ч.2 ст.93 п.п. «а,г,е,з»; ст.42 КК України (1960 року ) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 травня 1997 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року щодо ОСОБА_8 залишений без змін.

Згідно з ухвалою Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 08 червня 2000 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року в частині призначеного ОСОБА_8 (російською Михеев) покарання змінено, замість покарання у виді смертної кари призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуттям покарання у тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього особисто належного майна, в іншій частині вирок залишено без змін.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниця від 24 грудня 2008 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року приведено у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, зменшено ОСОБА_10 покарання за ст.17 ч.2 ст.93 п.п. «а,г,е,з» КК України (1960 року) до 10 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду від 29 березня 2018 року зараховано засудженому ОСОБА_10 в строк покарання, призначеного вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року, строк попереднього ув`язнення з 23 лютого 1996 року до набрання вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року законної сили, тобто до 15 травня 1997 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Вінницького міського суду від 05 червня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_10 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року скасовано ухвалу Вінницького міського суду від 05 червня 2025 року, клопотання засудженого ОСОБА_10 задоволено, відповідно до ч.5 ст. 82 КК України замінено засудженому ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 08 червня 2000 року, на покарання у виді 20 років позбавлення волі.

Початок строку відбування ОСОБА_10 покарання у виді 20 років позбавлення волі визначено рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 01 жовтня 2025 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2025 року виправлено описку в ухвалі від 01.10.2025 та визначено вважати правильним в ухвалі прізвище засудженого « ОСОБА_14 ».

Мотивуючи своє рішення про відмову у задоволені клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, Менський районний суд Чернігівської області виходив із того, що за приписами ст.ст. 81-82 КК України для набуття права на умовно-дострокове звільнення ОСОБА_10 , що був засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, необхідно відбути не менше трьох чвертей строку заміненого покарання у вигляді 20 років позбавлення волі, перебіг якого розпочався 01 жовтня 2025 року, а отже відповідне право засуджений отримає через 15 років після заміни йому довічного покарання на строкове позбавлення волі, тобто з 01 жовтня 2040 року.

З даною позицією цілком погоджується й апеляційний суд, вважаючи безпідставними доводи захисника та засудженого про набуття останнім права на умовно-дострокове звільнення на час розгляду відповідного клопотання місцевим судом, з огляду на наступне.

06 листопада 2022 року набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану». Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК України, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 1 ст.82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

При цьому, ч.5 ст.82 КК України визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Крім того, згідно з ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

Вищевказані норми безальтернативно визначають, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування, за мови того, що засуджений став на шлях виправлення.

У відповідності до вищевказаних норм засуджений ОСОБА_8 реалізував своє «право на надію» та ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року йому замінено покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді 20 років позбавлення волі. При цьому перебіг даного строку рахується з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 01 жовтня 2025 року.

Тобто покарання для ОСОБА_8 набуло строкового характеру.

За приписами п.3 ч.3 ст. 81 КК України для набуття права на умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 необхідно відбути не менше трьох чвертей строку даного покарання, тобто не менше 15 років (3/4 від 20).

За таких обставин місцевий суд правильно підрахував, що за існуючих норм ст.ст. 81-82 КК України питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 може бути вирішено не раніше 01 жовтня 2040 року, а отже цілком законно відмовив у задоволенні відповідного клопотання засудженого, який відбув лише 5 місяців 7 днів з 20 річного строку заміненого покарання.

Посилання засудженого ОСОБА_8 на міжнародну практику, зокрема й положення ст. 77 Римського Статуту Міжнародного Кримінального Суду, якою нібито чітко визначено, що максимальний строк покарання у вигляді позбавлення волі не повинен перевищувати 30 років, а отже засуджений підлягає звільненню на підставі даних міжнародних норм, суд вважає безпідставними.

Так, пунктом а) ст. 77 Статуту МКС передбачено призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк, що не перевищує 30 років, однак пунктом b) вказаної статті передбачено довічне позбавлення волі в тих випадках, коли це виправдано особливо тяжким характером злочину та індивідуальними обставинами особи, визнаної винною. Дані пункти не є взаємовиключними.

Зважаючи на те, що за вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10 лютого 1997 року ОСОБА_8 був засуджений до покарання саме у вигляді довічного позбавлення волі, яке відбував до моменту застосування до нього судом акту гуманізму та заміни даного покарання позбавленням волі на строк 20 років, тобто на строк що є явно меншим ніж 30 років, суд не вбачає в цьому жодних порушень міжнародних стандартів.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому судова дискреція (судовий розгляд) у кримінальному судочинстві передбачає можливість суду обирати між певними альтернативами, кожна з яких є законною, тобто пряма передбачена законодавством.

Наразі в національному законодавстві відсутня жодна правова норма, яка передбачає можливість звільнення від подальшого відбування покарання засудженого до довічного позбавлення волі (в тому числі такого, якому здійснено заміну покарання на певний строк) в разі відбуття ним більше 30 років сукупного строку первинного та заміненого покарання.

За таких обставин підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_8 або звільнення його від подальшого відбування покарання в зв`язку з відбуття ним 30 років позбавлення волі відсутні, а відповідні апеляційні скарги захисника та засудженого задоволенню не підлягають

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4