Справа № 442/4475/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1093/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 2 (два) роки обмеження волі; за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 (сім) років позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 7 (сім) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з моменту його затримання в порядку ст.. 208 КПК України тобто з 02.04.2025 по 05.04.2025 включно день за день.

Строк відбуття покарання вирішено відраховувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 будучи раніше неодноразово судимий, востаннє 05.10.2021 Львівським апеляційним судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чоти) роки та 6 (шість) місяці, за ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2019 визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки та 8 (вісім) місяців, зарахувавши покарання, відбуте частково за попереднім вироком з 05.03.2019 по 20.07.2021, яке відбув повністю та звільнений 05.12.2023 з ДУ «Личаківська виправна колонія №30» по відбуттю строку покарання, на шлях виправлення не став, висновків для себе не зробив, а повторно вчинив новий, умисний, корисливий, тяжкий злочини проти власності в умовах воєнного стану.

Так, Указом Президента України №734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 3429-IX від 08.11.2023 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX), та Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX), 06.02.2024 № 3564-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

25.02.2024 в період часу з 00 год. 00 хв. по 02 год. 50 хв. ОСОБА_8 , проходячи повз багатоповерховий житловий будинок АДРЕСА_2 , побачив ОСОБА_10 , який будучи в стані алкогольного сп`яніння спав на лавці, біля якої на землі перебувало особисте майно потерпілого, а саме мобільний телефон марки «POCO X3 Pro» у силіконовому чохлі та чоловіче портмоне шкіряне чорного кольору, які вирішив умисно, повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрасти.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, перебуваючи біля житлового будинку № 88 на вул. Самбірській в м. Дрогобич Львівської області, діючи умисно, в умовах воєнного стану, переконавшись в тому, що його дії не будуть викриті, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав належний потерпілому ОСОБА_10 мобільний телефон марки «POCO X3 Pro», IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 вартістю 4100,00 грн. з силіконовим чохлом вартістю 62,50 грн. та чоловіче портмоне зі шкіри чорного кольору марки «Tailian» вартістю 233,33 грн. у якому перебували грошові коштів у сумі 800 гривень, 100 польських злотих, які згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 25.02.2024 становлять 966 гривень, посвідчення водія видане на ім`я ОСОБА_11 серії НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер: НОМЕР_5 , банківські картки банку «Монобанк» АТ «Універсал Банк» НОМЕР_6 та банку «Райффайзен Банк» НОМЕР_7 , після чого поклав вказане майно до кишень верхнього одягу та утримуючи викрадене при собі пішов у невідомому напрямку, тим самим привласнив чуже майно та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 6 161,83 гривні.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Крім цього встановлено, що 25.02.2024 в період часу з 00 год. 00 хв. по 02 год. 50 хв. ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи з прямим умислом, знаходячись біля житлового будинку № 88 на вулиці Самбірській в м. Дрогобич Львівської області, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав чоловіче портмоне зі шкіри чорного кольору марки «Tailian», яка належить потерпілому ОСОБА_10 . В подальшому оглянувши вказане портмоне, ОСОБА_8 крім грошових коштів, виявив у ньому банківські картки належні потерпілому ОСОБА_10 , а саме: банківську картку «Monobank» номер НОМЕР_6 (з безконтактною технологією проведення платежів) емітентом якої є АТ «Універсал Банк» та банківську картку «Visa» номер НОМЕР_7 емітентом якої є АТ «РайфайзенБанк», а також посвідчення водія видане на ім`я ОСОБА_11 серії НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль марки «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер: НОМЕР_5 , які згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХП від 2 жовтня 1992 року, п. 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи коштів в Україні» №2346 III від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 7 грудня 2000 року, «Положення про міжбанківські розрахунки», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08 жовтня 1998 року № 414, та примітки до ст. 358 Кримінального кодексу України, є офіційними документами, після чого в останнього виник умисел на їх викрадення з метою використання в особистих цілях.

Таким чином, ОСОБА_8 , вчинив викрадення офіційних документів ОСОБА_10 з корисливих мотивів, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України.

Крім цього встановлено, що 02.04.2024 приблизно 15 год. 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , в якій проживає потерпіла ОСОБА_12 , в умовах воєнного стану, діючи повторно, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за чужий рахунок, маючи раптово виниклий умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив, перебуваючи у вітальній кімнаті, вказаної вище квартири, пересвідчився що за його діями ніхто не спостерігає, помітив на журнальному столику ноутбук марки «Lenovo-v15» вартістю 6526 гривень 66 копійок, взяв його та направився до виходу із квартири. Проте протиправні дії ОСОБА_8 були помічені внучкою потерпілої ОСОБА_13 , яка намагалась зупинити останнього, а саме почала наздоганяти ОСОБА_8 та кричати йому в слід, щоб той зупинився та повернув викрадене майно, на що останній не реагував, а покинув квартиру, вийшовши з під`їзду будинку та побіг у невідомому напрямку, тобто привласнив викрадене майно та мав змогу ним розпорядитися на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 6526 гривень 66 копійок.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дрогобицького районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити у частині призначеного покарання, вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України до покарання: за ч. 1 ст. 357 КК України пробаційного нагляду строком 1 рік, за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі, ч. 4 ст. 186 КК України 7 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати визначеним ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Відповідно до ст. 72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання обвинуваченого в порядку ст. 208 КПК України, тобто з 02 квітня 2025 року по 05 квітня 2025 року включно.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що ст. 357 КК України передбачено можливість призначення покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до трьох років, обмеження волі на той самий строк. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується, зокрема, до інвалідів першої та другої групи. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №64/25/356/В віл 26 лютого 2025 року номер рішення №64/25/356/Р, яким встановлено останньому ІІ групу інвалідності, що судом не враховано при призначенні покарання.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок Дрогобицького районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року змінити, застосувати до ОСОБА_8 вимоги ст. 69 КК України пом`якшити йому покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року та визначити таке в 5 років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України, визначити іспитовий строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

Подану апеляційну скаргу захисник мотивує тим, що оскаржений вирок не відповідає вимогам кримінального процесуального закону через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що ОСОБА_8 у судовому засіданні визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував шкодує, є інвалідом ІІ групи, має туберкульоз, страждає на двобічну абсцедуючу полісмену пневмонію, хронічний гепатит. В окремих випадках він взагалі не міг пересуватись, через що провадження у цій справі було зупинене.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 відшкодував шкоду повністю, активно сприяв розкриттю злочину, є інвалідом ІІ групи, має позитивну характеристику за місцем проживання, потерпілі не мають до нього жодних матеріальних та моральних претензій, відмовляються від підтримання обвинувачення, тому вважає, що до нього може бути застосовано вимоги ст. 69 КК України та призначено більш м`яке покарання.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 подану апеляційну скаргу підтримав та заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.

Захисник ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційних вимог прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, беручи до уваги, що в апеляційній скарзі прокурора фактично не ставиться питання про погіршення правового становища обвинуваченого, те, що ОСОБА_8 не клопотав про розгляд справи з його участю, а його захисник не заперечив проти розгляду справи у відсутності обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінальних правопорушень під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінальних правопорушень ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційних скаргах, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, а саме як викрадення офіційних документів ОСОБА_10 з корисливих мотивів; таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану; відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на указану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Із вироку суду слідує, що при призначенні покарання ОСОБА_8 суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, два з яких згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, спосіб їх вчинення; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має негативну характеристику за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться, у лікаря-нарколога на обліку перебуває з діагнозом «F-11.24 Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності», має посвідчення пацієнта замісної підтримувальної терапії, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №554 від 17 травня 2024 року може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також може усвідомлювати обставини вчинення кримінального правопорушення; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди; обставиною, що обтяжує покарання, є рецидив злочинів. .

Врахувавши зазначені вище дані, місцевий суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкцій статей інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з застосуванням на підставі ч. 1 ст. 70 КК України принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, з призначенням йому остаточного покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_14 , не розглянув можливості застосування щодо нього ст. 69 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією статтею випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав, сприяв їх розкриттю та відшкодував заподіяну шкоду, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченого ст. 69 КК України.

Як слідує з матеріалів справи, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були змушені звертатися із заявами про вчинення крадіжки (у тому числі крадіжки офіційного документа) та, відповідно, грабежу, у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що крадіжку та грабіж вчинив ОСОБА_8 .

Дійсно, майнову шкоду потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 6161,83 грн та потерпілій ОСОБА_12 на загальну суму 6526,66 грн обвинувачений під час досудового розслідування відшкодував, однак матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_8 будь-яким чином намагався вибачитись перед потерпілими та допомогти їм оговтатись від пережитого.

Щодо такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_8 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Втім, особу ОСОБА_8 як винуватця злочинів було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі шляхом допиту свідків. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому посягання на чуже майно він вчинив двічі, в особливо важкий для країни час, в умовах воєнного стану.

За наведеного, колегія суддів вважає, що хоча й існують дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак у матеріалах справи відсутні дані, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень. Таким чином, відсутній другий обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання.

Крім цього, апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_8 є неодноразово судимим за кримінальні правопорушення проти власності і він декілька разів відбував, зокрема, реальні покарання у виді позбавлення волі, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та, після звільнення з місць позбавлення волі, продовжив свою кримінально протиправну діяльність.

Дані про стан здоров`я обвинуваченого, зокрема те, що він хворіє на туберкульоз, двобічну асцедуючу полісмену пневмонію та хронічний гепатит, є особою з інвалідністю ІІ групи, самі по собі не можуть бути підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання.

Сама лише незгода сторони захисту із призначеним обвинуваченому покаранням також не може бути достатньою підставою для його пом`якшення.

Водночас, колегія суддів роз`яснює право ОСОБА_8 , за наявності для цього відповідних підстав, клопотати про звільнення від покарання за хворобою на підставі ч. 2 ст. 84 КК України.

При цьому апеляційний суд вважає слушними викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про частково неправильне застосування місцевим судом при призначенні ОСОБА_8 покарання вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням кримінального закону, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Санкцією ч. 1 ст. 357 КК України передбачено покарання за незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до трьох років, або обмеження волі на той самий строк.

Водночас, ч. 3 ст. 61 КК України визначено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів, номер витягу: 64/25/356/ВТ від 26 лютого 2025 року, а також виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №03124, ОСОБА_8 встановлено ІІ групу інвалідності.

Як вбачається з резолютивної частини оскарженого вироку, ОСОБА_8 призначено покарання, зокрема, за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 2 років обмеження волі.

При цьому, як зазначалось вище, ОСОБА_8 є особою з інвалідністю ІІ групи, що унеможливлює призначення йому покарання у виді обмеження волі, хоч вказаний вид покарання і передбачений санкцією ч. 1 ст. 357 КК України.

Всупереч наведеному, зазначених вимог закону при ухваленні оскаржуваного вироку місцевим судом дотримано не було.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а вирок суду змінити в частині призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 357 КК України.

Обираючи міру покарання обвинуваченому, колегія суддів, враховуючи положення ст. ст. 50, 65 КК України, а також дані, що характеризують особу ОСОБА_8 , вважає за необхідне призначити йому покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді пробаційного нагляду строком 1 рік,

Враховуючи правильно призначене обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, з застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, а саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 слід вважати засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає, натомість доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, тому апеляційний суд доходить висновку про необхідність її задоволення, що, відповідно до вимог ст. 408 КПК України, має наслідком зміну вироку у цій частині.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 417, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 відмовити, апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України до покарання: за ч. 1 ст. 357 КК України пробаційного нагляду строком 1 рік, за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі, ч. 4 ст. 186 КК України 7 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати визначеним ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ст. 72 КК України вважати зарахованим ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з моменту затримання обвинуваченого в порядку ст. 208 КПК України, тобто з 02 квітня 2025 року по 05 квітня 2025 року включно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4