Справа №:755/2497/26
Провадження №: 1-кп/755/837/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" лютого 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003839 від 09 грудня 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоград-Волинський Житомирської обл., громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003839 від 09 грудня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до обвинувального акту, 09 грудня 2025 року близько 06 години 50 хвилин ОСОБА_3 , керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , не маючи офіційного документу, що підтверджує право особи керувати транспортними засобами відповідної категорії - посвідчення водія, рухаючись зі швидкістю приблизно 80 км/год по проїзній частині пр. Броварський зі сторони станції метро «Лівобережна» в бік станції метро «Гідропарк» в м. Києві, де під час руху допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини з подальшим наїздом на нерухому перешкоду, чим порушив вимоги п. п. 2.1.а, 2.3 б, 12.1, 12.9.б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), а саме:

- п. 2.1. а ПДР України - водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- п. 2.3 б ПДР України - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.1 ПДР України - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.;

- п. 12.9 б ПДР України Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Порушення вказаних вимог правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_3 виразилось в тому, що він, в супереч визначеного п. 2.1.а ПДР України обов`язку, а саме, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи транспортним засобом марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , в салоні якого на задньому пасажирському сидінні перебувала пасажирка ОСОБА_5 та інші пасажири, з власної необачності та необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, під`їжджаючи до мосту через річку «Десенка» по проїзній частині пр. Броварський в м. Києві, свідомо проігнорував вимоги п. п. 2.3.6 та 12.1 ПДР України, внаслідок чого допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним транспортного засобу марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , на бордюрний камінь та в подальшому допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на тротуар, де здійснив наїзд передньою частиною на бетонну перешкоду. Далі транспортний засіб марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , розвернуло, після чого металевий колесовідбійник через заднє скло увійшов в салон автомобіля та вийшов через задні праві дверці, після чого автомобіль зупинився.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження та в подальшому була госпіталізована до медичного закладу КНП «КМКЛ ШМД» м. Києва.

У ОСОБА_3 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог ПДР України. Тобто, в даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія транспортного засобу марки «Audi» моделі «А7», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам пунктів 2.1.а, 2.3.6, 12.1 та 12.9 б ПДР України.

Потерпіла ОСОБА_5 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які виразилися в наступних травмах: закрита травма грудної клітки: емфізема м`яких тканин правої половини грудної клітки, переломи (зі зміщенням) 3,4 ребер праворуч по лопатковій лінії, уламковий перелом (зі зміщенням) лівої ключиці, крововиливи у тканини обох легень.

Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пасажирці ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Між тим, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, відповідно до ст. 46 КК України.

Захисник підтримав думку обвинуваченого.

Потерпіла не заперечувала щодо закриття кримінального провадження з указаних підстав.

Прокурор заперечив щодо задоволення вказаного клопотання, зазначивши, що ОСОБА_3 раніше був судимий за вчинення кримінального правопорушення, тому до нього не можуть бути застосовані положення ст. 46 КК України.

Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Згідно ст. 44 КК України та ст. 285 КПК України, особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності, у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Так, під час судового засідання обвинувачений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, відповідно до ст. 46 КК України, зазначивши, що він не заперечує щодо звільнення його від кримінальної відповідальності з указаних підстав, окрім того він у повному обсязі відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду.

Разом з цим, обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення його від кримінальної відповідальності, правові наслідки застосування положень ст. 46 КК України, однак обвинувачений не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження відносно нього за вказаних обставин.

Крім того, потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_3 є її сином, вона дійсно примирилася з обвинуваченим, який відшкодував заподіяну шкоду в повному обсязі, оплатив повністю її лікування і на даний час оплачує усі її розходи, утримує її, тому вона не має до нього жодних претензій та погоджується на звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з указаних підстав.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке є необережним нетяжким злочином.

Будь-які відомості про те, що ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебував під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, суду надані не були.

Що стосується доводів прокурора про те, що ОСОБА_3 раніше був судимий за вчинення кримінального правопорушення, тому до нього не можуть бути застосовані положення ст. 46 КК України, то суд вважає необґрунтованими такі доводи виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Крім того, відповідно до ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема, особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Якщо строк додаткового покарання перевищує тривалість іспитового строку, особа визнається такою, що не має судимості, після відбуття цього додаткового покарання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18.08.2022 року було звільнено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання з випробуванням, призначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31.07.2019 року у зв`язку із закінченням іспитового строку.

У той же час, як убачається з правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 27 вересня 2018 року (справа № 647/1831/15-к, провадження № 51-336 км-17), судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Отже, враховуючи положення ст. 89 КК України та практику Верховного Суду, ОСОБА_3 на даний час визнається особою, що не має судимості та, як наслідок, зазначена прокурором обставина, на переконання суду, не може бути підставою для відмови у звільненні ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання обвинуваченого та вважає за можливе звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України, а кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Разом із тим, суду не було надано жодних доказів щодо наявності у вказаному кримінальному провадженні речових доказів або процесуальних витрат, а тому на даний час суд позбавлений можливості вирішити дане питання, що не позбавляє можливості сторін кримінального провадження за необхідності звернутися з клопотанням про вирішення вказаних питань у порядку виконання судового рішення.

Керуючись ст. ст. 12, 44, 46, 88, 89 КК України, ст. ст. 26, 284 - 288, 369, 372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити.

На підставі ст. 46 КК України ОСОБА_3 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003839 від 09 грудня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: