ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/99/26 (1-кс/626/62/26) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/205/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

представника

власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області від 15 січня 2026 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000035 від 11.01.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 246 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Берестинського РВ ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 та накладено арешт на купу деревини породи сосна у кількості 1000 частин стовбуру дерева, без відповідних бірок, які було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події 10.01.2026 року у виділах 10, 9, 8, 7, 6, 5, кварталу 145 Наталинського лісництва Філії «Зміївське лісове господарство№ Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України», з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ухвали, арештоване майно, а саме купу деревини породи сосна у кількості 1000 частин стовбуру дерева, без відповідних бірок які було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події 10.01.2026 року у виділах 10,9,8,7,6,5, кварталу 145 Наталинського лісництва Філії «Зміївське лісове господарство» Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України» передати на відповідальне зберігання Наталинському лісництву Філії «Зміївське лісове господарство» Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України», заборонивши їх відчуження.

На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт вилученого майна та зобов`язати Берестинський районний відділу поліції ГУНП в Харківській області повернути ДСГП «Ліси України» вилучене майно.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на необ`єктивне та неповне дослідження органом досудового розслідування місця вчинення правопорушення, оскільки згідно змісту ухвали, географічні координати визначені приблизно. Зазначала, що виявлена деревина належить саме Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України». Вказувала, що слідчий суддя розглянув клопотання без повідомлення та без участі власника майна. Поряд з цим вказувала, що на деревині існували бірки, які не були помічені слідчим або їх наявність була проігнорована. Крім цього, апелянт посилалася на допущену слідчим суддею помилку щодо номеру кримінального провадження та вважала, що таку помилку неможна вважати опискою. Вказувала також на те, що вилучена деревина без належного зберігання втратить свою якість.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник власника майна ОСОБА_6 не заперечувала щодо розгляду її апеляційної скарги без участі прокурора.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом Берестинського РВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000035 від 11.01.2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.

12.01.2026 року прокурор звернувся до слідчого суді Берестинського районного суду Харківської області з клопотанням про накладення арешту на купу деревини породи сосна у кількості 1000 частин стовбура дерева, без відповідних бірок, які було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події 10.012026 року.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на фактичні обставини кримінального провадження, а також зазначав, що необхідність накладенні арешту обумовлена тим, що необхідно призначити та провести судові експертизи, процесуальні слідчі дії, зебезпечити зберігання речового доказу.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вищевказане майно, має значення для забезпечення кримінального провадження, оскільки є безпосереднім предметом кримінального правопорушення, а також вказав, що прокурор довів наявність підстав вважати, що зазначене майно має значення для досудового розгляду та не застосування такого забезпечення кримінального провадження може у подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існують ризики втрати цих речових доказів, що унеможливить встановленню істини у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості пошкодження, псування, знищення, відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту мана, яке було вилучене в ході проведення огляду місця події 10.01.2026 року, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Поряд з цим, відповідно до відомостей постанови про визнання речовими доказами від 12.01.2026 року (арк. 10-11) вбачається, що вилучена у ході проведення огляду місця події деревина у цьому кримінальному провадженні визнана речовим доказом та передано на відповідальне зберігання Наталинському лісництву Філії «Зміївське лісове господарство» Слобожанського лісового офісу ДП «Ліси України».

Належить врахувати, що філія «Слобожанський лісовий офіс» є відокремленим підрозділом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Враховуючи специфіку діяльності філії «Слобожанський лісовий офіс» колегія суддів дійшла висновку, що цей підрозділ має фактичну можливість забезпечити зберігання арештованої деревини, таким чином, щоб ця деревина не втратила свою якість, оскільки лісництво, в тому числі, спеціалізується на заготівлі деревини, а тому має фактичну можливість її якісного збереження.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя посилався на номер кримінального провадження. Проте, оцінюючи відомості витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що слідчий суддя допустив очевидну описку у номері кримінального провадження, яка не змінює суті судового рішення та може бути виправлена судом, який постановив це рішення.

Крім того, колегія суддів не ставить під сумнів відомості, які містяться в наданих до апеляційної скарги щоденниках приймання деревини, а також щодо залишків та руху лісопродукції, проте ці відомості підлягають ретельному дослідженню саме досудовим органом під час проведення досудового розслідування.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Поряд з цим, належить врахувати, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, власником майна та його представником не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

Поряд з цим, власник майна може звернутись з клопотанням до слідчого або прокурора в порядку ст. 220 КПК України про повернення йому арештованого майна, а у випадку відмови у задоволенні такого клопотання, власник не позбавлений процесуальної можливості оскаржити таку відмову.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області від 15 січня 2026 року- залишити без змін.

Роз`яснити, що власник майна не позбавлений процесуальної можливості звертатись з клопотанням в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України за наявністю певних процесуальних підстав, а також в порядку ст. 220 КПК України до слідчого або прокурора про повернення арештованого майна.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді