Справа № 635/1477/23
Провадження № 1-кп/635/252/2026
У Х В А Л А

02 березня 2026 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисників адвокатів ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

секретар судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-2 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Харківського районного суду Харківської області знаходиться зазначене кримінальне провадження.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду та незаконного впливу на свідків, та неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що підставою застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років, а тому знаходячись на волі, усвідомлюючи тяжкість та можливість отримання реального покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін ОСОБА_8 може виїхати за межі України та переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Зокрема, обвинувачений, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів на території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та враховуючи набуті ним зв`язки з представниками країни-агресора РФ, може переховуватись від суду на території РФ чи тимчасово окупованих частинах території України. Про продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідків свідчить те, що ОСОБА_8 може вчинити дії, спрямовані на здійснення погроз, підкупу, вмовлянь свідків, оскільки їх показання мають ґрунтове значення. При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор просив суд врахувати, що з врахуванням фактичних обставин інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, змісту пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачується у злочинах проти основ національної безпеки України, які вчинені під час воєнного стану, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпечність як самих діянь, так і особи обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на домашній арешт в певний період доби або заставу. Вказав на недоведеність прокурором ризиків, передбачених статтею п.п. 1,3 ч.1 ст. 177 КПК України, відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на інший більш м`який запобіжний захід. В обґрунтування клопотання захисник посилається на необґрунтованість поданого прокурором клопотання, недоведеність прокурором того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 КПК України, та відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 подав письмове клопотання, в якому заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби або визначити розмір застави.

Застосувати Конвенцію про захист прав людини та основних свобод (з відповідними правками) 1950 року, частину 3 статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», частину 4 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Конвенцію про захист цивільного населення під час війни (Женева, 12 серпня 1948 року, за датою набрання чинності для України 03 січня 1955 року).

В обґрунтування доводів письмового клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт захисник посилається на те, що прокурор в клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не довів наявності ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст. 177 КПК України, а також того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Захисник зазначає, що суд має право застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, він не погоджується з висновком прокурора щодо неможливості застосувати відносно ОСОБА_8 такий альтернативний захід, як застава, оскільки застосування застави є правом, а не обов`язком суду навіть у випадку продовження строку тримання його під вартою.

Відтак, процесуальний закон не виключає можливості продовження строку тримання під вартою з обранням альтернативного заходу у вигляді застави у розмірі 107360,00 гривень.

Захисник посилається на те, що ОСОБА_8 залишився з дружиною, яка працювала лікарем у психіатричній лікарні, він діяв виключно в інтересах населення територіальної громади в умовах окупації та в умовах крайньої необхідності (ст. 39 КК України) або з виправданим ризиком для досягнення значної суспільної мети (ст. 42 КК України), він не підтримував та не реалізовував рішення окупаційної адміністрації РФ, а саме представників російських окупаційних військ, не виконував «свої» організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, не мав свого робочого місця, розташованого у будівлі за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Стрілеча, вул. Молодіжна, буд. 3, він не організовував видачу пального (бензину) населенню, талонами на 5л та 10 л відповідно, під виглядом гуманітарної допомоги, з метою прихованого підкупу та формування у отримувачів мешканців с. Стрілеча та прилеглих сіл позитивного ставлення до окупаційної влади та збройної агресії РФ проти України, зародження бажання про приєднання зазначеного населеного пункту до Російської Федерації за результатами проведення відповідного псевдореферендуму, не вживав заходів щодо схилення населення до волевиявлення про приєднання зазначеного населеного пункту та прилеглих сіл, які знаходяться в окупації, до Бєлгородської області Російської Федерації, не виступав перед місцевими мешканцями разом із представниками російських окупаційних військ щодо необхідності проведення референдуму на окупованих територіях Харківського району Харківської області, він не формував у свідомості мешканців с. Стрілеча та прилеглих сіл позитивного ставлення до російських окупаційних військ та правомірності збройної агресії Російської Федерації, не реалізовував будь-яких адміністративно-господарських та організаційно-господарських функцій, не приймав від представників країни агресора пального, будівельних матеріалів та продуктів харчування, не розповсюджував їх серед населення та не сприяв формуванню у нього прихильності та підтримки збройної агресії Російської Федерації.

Захисник зазначає, що ОСОБА_8 є відповідальною і дисциплінованою людиною, пенсіонером, який у віці майже 70 років має значний трудовий стаж та авторитет у своїй громаді, яка обрала його депутатом органу місцевого самоврядування, працював директором школи, не судимий, має свою сім`ю, одружений, має місце постійного проживання в АДРЕСА_1 , поруч із Немишлянським відділом поліції міста Харкова, який може здійснювати ефективний контроль за обвинуваченим. Рівень його свідомості та відповідальності, самостійності, сповна гарантує виконання ним як обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків у даному судовому процесі. Щодо його малоймовірних спроб якось протидіяти суду, то вони практично виключаються.

Захисник звертає увагу, що ОСОБА_8 , як депутат Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, суворо дотримувався правил депутатської етики, виконував депутатські обов`язки та здійснював депутатські права на окупованій території, дотримуючись діючого законодавства України в складних умовах військової агресії.

Також, ОСОБА_8 не має навіть думки переховуватися від суду, оскільки, виїхавши з окупованої території 10 вересня 2022 року, він через Європу відразу повернувся до Харкова, де йому вже 28 вересня 2022 року оголосили підозру. Якби він мав намір переховуватися та мав би відчуття провини за щось протизаконне, то він би просто залишився в іншій країні та не повертався би додому.

Захисник вважає за необхідне врахувати, що в контексті практики Європейського суду з прав людини слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko V. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Voidova (Бекчиєв проти Молдови)).

У даному випадку ризик втечі ОСОБА_8 взагалі відсутній з огляду на його характеристику, крім того, він має трьох доньок, які проживають в Україні, зятя, який є військовослужбовцями Збройних Сил України та захищає її від ворога.

Крім того, ОСОБА_8 під час його перебування в СІЗО було запропоновано спецслужбами взаємний обмін військовополонених з метою залишення України і виїзду на територію Російської Федерації. Він від такого обміну відмовився письмово.

Крім цього у ОСОБА_8 немає ніякої потреби незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Є багато свідків, що допитані слідчим, які об`єктивно підтверджують правомірність поведінки ОСОБА_8 на окупованій території, та він позбавлений будь-яких можливостей вірогідного незаконного впливу та перешкоджанню кримінальному провадженню. Крім того, захисник зазначає, що обвинуваченому було відмовлено на стадії досудового розслідування у перехресних допитах свідків. За тривалий час перебування справи в суді допитано лише сім свідків обвинувачення, які давали плутані та не конкретні пояснення, які не мають жодного відношення до пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, але вказують на те, що він опікувався гуманітарними питаннями заради підтримки життєдіяльності населення територіальної громади, яка обрала його депутатом. Низка свідків перебувають у побутовому або політичному конфлікті з ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 є добропорядною і законослухняною людиною, він не має судимості, приводів, адміністративних правопорушень, через що вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, він не має ніякого наміру та сенсу, оскільки вважає себе таким, що не порушував законодавства України.

Захисник зазначає, що обґрунтована підозра/обвинувачення у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення за інкримінованими статтями КК України відсутня. У його діях відсутня подія та склад інкримінованих злочинів, так як він діяв як законно обраний місцевий депутат в інтересах територіальної громади, а не в інтересах окупантів. Його обвинувачення у вчиненні двох взаємовиключних складах кримінальних правопорушень є абсурдним. Законність його поведінки на окупованої ворогом території підтверджується ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", ч. 4 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", міжнародними конвенціями, які ратифіковані Україною, але не враховані досудовим розслідуванням. Ризики невиконання процесуальних обов`язків ним відсутні.

На думку захисника, з врахуванням наведених обставин справедливим і правильним, буде зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, який передбачений КПК України, як різновид запобіжного заходу пунктом 4 частиною 1 статті 176 КПК України, в тому числі за тяжкі злочини.

Захисник звертає увагу суду на те, що запобіжний захід не є покаранням, а лише умовою для виконання процесуальних обов`язків особою, щодо якої він застосовується, а безпідставне перебування ОСОБА_8 у слідчому ізоляторі більше року у віці 72 років є по суті катуванням обвинуваченого.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що клопотання прокурора, є необґрунтованим, оскільки прокурором не доведено ні обґрунтованої підозри, ні наявності процесуальних ризиків, які б виправдовували подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Захисник зазначає, що підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, що також прямо передбачено п. 3 ч. 1 ст. 184 КПК України. Отже, обґрунтованість підозри підлягає обов`язковій перевірці судом при кожному розгляді клопотання щодо запобіжного заходу, оскільки саме вона є юридичною передумовою будь-якого подальшого обмеження прав особи.

Особливої ваги така перевірка набуває на стадії судового розгляду, коли судом вже досліджуються докази, допитуються свідки та встановлюються фактичні обставини, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати наявність складу кримінального правопорушення. Обґрунтована підозра не може зберігатися формально лише з огляду на факт пред`явлення обвинувачення, а повинна підтверджуватися конкретними фактичними даними, що існують на момент розгляду відповідного клопотання.

У даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення, а також дослідженими в ході судового розгляду доказами, не доведено обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Захисник зазначає, що у клопотанні прокурор посилається на існування двох процесуальних ризиків: переховування від суду та можливість впливати на свідків у кримінальному провадженні, однак зазначені ризики є декларативними, не індивідуалізованими та не підкріпленими жодними належними і допустимими доказами.

Вже понад три роки ризик переховування обвинуваченого від суду обґрунтовується виключно тяжкістю покарання, що загрожує ОСОБА_8 за інкриміновані йому злочини, а також загальними фразами про неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та набуті ним зв`язки з представниками країни-агресора РФ.

При цьому відповідно до усталеною практики ЄСПЛ, ризик втечі неминуче зменшується з плином часу, проведеного в ув`язненні (Neumeister v. Austria, § 10), а сама по собі тяжкість обвинувачення не є достатньою підставою для тримання особи під вартою, і органи влади зобов`язані наводити конкретні факти і докази, які підтверджують наявність реальних ризиків (Kudla v. Poland, §110; Ilijkov v. Bulgaria, §81; Letellier v. France, §43). Оцінка такого ризику має проводитись з урахуванням ряду факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або свідчити про те, що вона маловірогідна і необхідність в застосуванні тримання під вартою відсутня (Panchenko v.Russia, §106).

Враховуючи надзвичайно тривалий термін утримання обвинуваченого під вартою, тяжкість ймовірного покарання більше не може слугувати підставою для продовження позбавлення свободи ОСОБА_8 .

Посилання сторони обвинувачення на ймовірність переховування обвинуваченого на території Російської Федерації чи тимчасово окупованих територіях України є припущенням загального характеру, яке не ґрунтується на конкретних фактичних обставинах, що стосуються саме цієї особи. Прокурор фактично обґрунтовує заявлений ризик загальною безпековою ситуацією в державі, зумовленою збройною агресією РФ, а також абстрактним твердженням про наявність у обвинуваченого «зв`язків з представниками країни-агресора». Водночас не наведено жодного доказу, який би свідчив про: наявність у обвинуваченого реальної можливості незаконно перетнути лінію розмежування або державний кордон; здійснення ним будь-яких дій, спрямованих на підготовку до втечі; попередні спроби переховування від органів досудового розслідування чи суду; відсутність сталих соціальних, сімейних або професійних зв`язків на підконтрольній Україні території.

Сам по собі факт воєнного стану або складність контролю окремих ділянок кордону не може автоматично свідчити про ризик переховування конкретної особи. Такий підхід суперечить вимогам частини першої статті 177 КПК України, яка зобов`язує сторону обвинувачення доводити індивідуалізований, а не гіпотетичний ризик. Більше того, логіка сторони обвинувачення фактично зводиться до презумпції, що будь-яка особа, обвинувачена у кримінальному правопорушенні в умовах збройного конфлікту, за замовчуванням схильна до втечі, що є несумісним із принципами верховенства права та презумпції невинуватості.

Щодо посилань прокурора на те, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків захисник зазначає, що жоден зі свідків у даній справі не стверджував, що ОСОБА_8 , або будь-яка особа за його посередництвом, будь-яким чином намагалася чинити на них тиск або впливати іншим чином на свідків. У ОСОБА_8 відсутня будь-яка потреба або можливість незаконного впливу на свідків, оскільки значна кількість свідків, допитаних у ході досудового розслідування та вже судового розгляду, підтверджують правомірність його поведінки на тимчасово окупованій території, а сам він фактично позбавлений будь-яких можливостей здійснювати неправомірний вплив чи перешкоджати кримінальному провадженню. Крім того, місце знаходження та контакти свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 на даний час невідомі навіть стороні обвинувачення.

Таким чином, ризик незаконного впливу ОСОБА_8 на свідків не знаходить жодного підкріплення фактичними обставинами та доказами і є формальним посиланням на закон, в той час як стаття 5 § 3 зобов`язує національні суди наводити відповідні та достатні підстави для виправдання досудового тримання під вартою, а не абстрактно та стереотипно, не звертаючись до конкретних фактів справи заявника та не надаючи жодних конкретних пояснень, чому вони вважають ці ризики виправданими (Buzadji v.the Republic of Moldova [GC], no. 23755/07, ECHR 2016).

Захисник зазначає, що ОСОБА_8 71 років, він перебуває в уразливому стані; неадекватні умови утримання під вартою та постійні транспортування погіршують стан здоров`я обвинуваченого.

Обвинувачений має відмінну репутацію, раніше не судимий, має вищу освіту, значний трудовий стаж та авторитет у Липецькій ОТГ, що обрала його депутатом органу місцевого самоврядування, подяки за патріотизм.

ОСОБА_8 має місці соціальні зв`язки на підконтрольній території України: є одруженим, має трьох доньок та зятів, які служать у Збройних силах України, постійне місце проживання у м. Харкові поруч із відділом поліції, що полегшує контроль за його процесуальною поведінкою.

Відсутня будь-яка об`єктивна інформація та докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_8 є сталі зв`язки за межами України, намір та фінансові можливості виїхати за межі України. Майновий стан обвинуваченого можна охарактеризувати, як малозабезпечений, оскільки і він, і його дружина є пенсіонерами, дружина також має інвалідність, він та його дружина є внутрішньо-переміщеними особами. Відсутні потерпілі та майнова шкода.

Ризик продовження чи повторення стверджуваної «протиправної» поведінки є неможливим, оскільки події відбувалися на тимчасово окупованій території.

ОСОБА_8 самостійно залишив окуповану територію та, маючи можливість залишитися як на території РФ, так і на території ЄС, відразу повернувся до м. Харкова.

19 травня 2025 року ОСОБА_8 відмовився від пропозиції взяти участь у обміні військовополоненими між РФ та Україною і таким чином уникнути кримінальної відповідальності.

Таким чином, індивідуальні характеристики обвинуваченого та його соціальні зв`язки є спроможними в повній мірі нівелювати будь-які потенційні ризики кримінального провадження.

Подальше тримання ОСОБА_8 під вартою є порушенням розумності і становить триваюче порушення його права за ст. 5 Конвенції.

І хоча в період воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, безальтернативний запобіжний захід сам по собі може становити порушення ЄКПЛ.

Так, рішенням Конституційного Суду № 7-р/2019 від 25 червня 2019 року попередня редакція цієї статті (яка так сама визначала безальтернативний запобіжний захід) було визнано неконституційною. Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Конституційний Суд України виходячи з положень частин першої, другої статті 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканність, вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду (абзац тринадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Отже, нормативне регулювання у сфері здійснення кримінального провадження щодо особи і позбавлення її у зв`язку з цим свободи повинне базуватися на засадах, передбачених статтями 1, 3, частинами першою, другою статті 8, частинами першою, другою статті 29, частиною першою статті 64 Основного Закону України.

У справі «Штепа проти України» вже було встановлено порушення ст. 5 ЄКПЛ у зв`язку із застосуванням безальтернативного запобіжного заходу.

Під час дії воєнного стану при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, має право не визначити розмір застави (ст.ст. 109-114-2, 258,258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК). Вказана норма не позбавляє слідчого суддю застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із правом внесення застави.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на наступне.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року відносно ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів - до 26 листопада 2022 року.

В подальшому запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 неодноразово продовжувався Київським районним судом м. Харкова та Харківським районним судом Харківської області, останній раз на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 12 січня 2026 року продовжено ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів до 12 березня 2026 року включно.

Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 12 березня 2026 року.

Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілого, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу суд повинен враховувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого ця особа обвинувачується, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від суду чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду продовжує існувати, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 за інкриміновані йому злочини. Так, санкція ч. 5 ст. 111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду з огляду й на те, що за законодавчими приписами у відповідній категорії справ неможливо застосувати пільгові інститути кримінального права такі як звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Наведені вище обставини є передумовами та можливістю для втечі обвинуваченого з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.

Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у невизначеному майбутньому із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі за особливо тяжкий злочин у найближчій перспективі робить цей ризик актуальним.

Крім того, ОСОБА_8 є особою пенсійного віку, а тому відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу та згідно із Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, має право на перетин державного кордону навіть під час дії воєнного стану.

Наведені факти в їх сукупності та взаємозв`язку свідчать про існування ризику переховування від суду.

Також, колегія суддів погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків. При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

На переконання колегії суддів, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений стає обізнаним про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні, а відтак останній може здійснювати вплив на свідків, більшість з яких на теперішній час не допитані судом, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

Окрім того, наявність зазначеного ризику ґрунтується на тих обставинах, що обвинувачений протягом тривалого часу займав посаду депутата Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, де мав реальну можливість здобути особистий авторитет та товариські відносини з мешканцями Липецької сільської громади, які на теперішній час є свідками у даному кримінальному провадженні. Обізнаність ОСОБА_8 про таких осіб та можлива наявність дружніх стосунків зі свідками, на переконання суду, не виключає можливість використати ним таких зв`язків для впливу на відповідних свідків у кримінальному провадженні задля зміни ними раніше наданих показань або відмови надавати їх в суді.

Відтак, об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання сторони захисту на дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: на те, що обвинувачений має вищу освіту, значний трудовий стаж та авторитет у Липецькій ОТГ, його стаж роботи директором школи, подяки за патріотизм, міцність його соціальних зв`язків, постійне місце проживання, майновий стан, на думку суду не є безумовною підставою для зміни останньому запобіжного заходу, оскільки не спростовує та не мінімізує наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише такий винятковий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Відмова ОСОБА_8 від обміну жодним чином не доводить, що останній не буде ухилятися від суду, у разі зміни запобіжного заходу.

Твердження захисників про недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків, в тому числі і втечі від суду, об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Доводи захисника щодо відсутності обґрунтованого обвинувачення, а так і відсутності підстав для тримання обвинуваченого під вартою, колегією суддів не приймаються, оскільки вказане питання вирішується судом за наслідками судового розгляду при ухваленні вироку.

Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності всі обставини, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у кримінальних правопорушеннях, суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінують обвинуваченому, проти основ національної безпеки України, вчинених під час воєнного стану, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, не втратили свою актуальність.

Відтак, обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 є неможливим, а тому клопотання захисників обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів вважає, що, наразі, достатніми та належними підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

За вказаних підстав, строк тримання обвинуваченого під вартою необхідно продовжити на 60 днів.

Колегія суддів при постановленні даної ухвали, керуючись ч.ч. 3, 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні під час дії воєнного стану кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-2 КК України, проти основ національної безпеки України, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 197, 199, 331 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт та про визначення розміру застави відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-2 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на шістдесят днів до 30 квітня 2026 року включно.

Строк дії ухвали встановити до 30 квітня 2026 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захисникам, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченим - в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 04 березня 2026 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2