Справа № 949/2294/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця в режимі відеоконференції судове засідання по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000233 від 20 серпня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2026 року через канцелярію суду надійшло клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування необхідності продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою, прокурор у клопотанні зазначає наступне.

22 серпня 2025 року слідчим суддею Дубровицького районного суду Рівненської області відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 22 год. 22 хв. 19 жовтня року включно з утриманням у Рівненському слідчому ізоляторі.

Ухвалами Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2025 та від 03 лютого 2026 року строк тримання під вартою ОСОБА_4 продовжено на 60 днів, тобто до 16 грудня 2025 року, згідно першої ухвали та 04 квітня 2026 року включно, згідно другої ухвали з утриманням у Рівненському слідчому ізоляторі.

Отже строк дії зазначеної ухвали суду спливає 04 квітня 2026 року.

Прокурор зазначає, що метою продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 є забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вважає, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_4 , які зможуть забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти виникненню ризиків передбачених у ст. 177 КПК України, а саме таких, як особисте зобов`язання та/або домашній арешт неможливо у зв`язку з тим, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, а можливість передання обвинуваченого на особисту поруку та/або застосування відносно останнього застави на даний час не можливо, так як вони не зможуть, запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України, зокрема переховуватись від органу досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), а тому з огляду на вказані обставини, застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно обвинуваченого, окрім як тримання під вартою неможливе.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 , враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, який вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років та який перебуваючи на волі може переховуватись від суду, впливати на свідків, оскільки може виникнути потреба у їх повторному допиті, чим перешкоджатиме встановленню істини в ході судового провадження, а тому з метою забезпечення виконання процесуальних рішень та запобігання подальшої злочинної діяльності, просила суд задоволити клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 заперечував. Вважає, що перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю, що в повній мірі забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не вплине на ефективність здійснення судового розгляду. Також зміна запобіжного заходу на більш м`який не буде перешкодою як прокурору, так і суду здійснювати контроль на належною процесуальною поведінкою обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника та просив змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши прокурора, захисника, обвинуваченого, вивчивши подане прокурором клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини "Тейс проти Румунії", автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати встановленню істини у справі іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Отже, у судовому засіданні встановлено, що в рамках кримінального провадження №0000233 від 20 серпня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України обвинуваченому ОСОБА_4 22 серпня 2025 року ухвалою слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, з одночасним визначенням застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Також, ухвалами Дубровицького районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2025 року та 03 лютого 2026 року клопотання прокурора ОСОБА_3 задоволено та двічі продовжено відносно ОСОБА_4 строк тримання під вартою на строк 60 днів кожне, тобто 04 квітня 2026 року включно.

Одночасно, вказаною ухвалою суду, визначено обвинуваченому ОСОБА_4 розмір застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при наданні оцінки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, враховує положення статей 368, 369, 371, 374 КПК України, змістом яких передбачено, що надання оцінки доказів у справі відбувається в нарадчій кімнаті на стадії постановлення вироку. Зазначене свідчить про те, що суд на даній стадії судового розгляду не може робити висновок щодо "обґрунтованості підозри" шляхом надання оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення, що відповідає критеріям, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, позиції у рішенні від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", якою відзначено, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення; а також позиції у рішенні від 30 серпня 1990 року у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства", якою відзначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Отже, на думку суду, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також посилання прокурора в клопотанні на матеріали можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення. Вагомість таких доказів наразі не викликає сумнівів.

Таким чином, суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначає, що причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу з огляду потреб судового розслідування.

Так, у клопотанні прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд наголошує, що обґрунтованість застосованого раніше запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, або внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його продовження чи пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Отже, суд надаватиме оцінку винятково питанню продовженню існування заявлених прокурором ризиків.

Так, в обґрунтування вказаних ризиків прокурор зазначає наступне.

Санкцією ч. 3 ст. 332 КК України передбачене покарання у вигляді позбавленням волі на строк від 7 до 9 років, тому враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні цього злочину, останній може переховуватися від органів досудового розслідування, слідчого та прокурора.

Відповідно до практики ЄСПЛ ("Сулаоя проти Естонії", "Панченко проти росії"), тяжкість вказаного покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як підставу, що може спонукати до втечі.

Крім цього, прокурор звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_4 проживає в с. Переброди Сарненського району, що межує з республікою білорусь та обізнаний про методи і способи незаконного перетину державного кордону, у зв`язку з чим сам може незаконно перетнути державний кордон.

Зважаючи на наведені обставини, суд переконується в тому, що обвинувачений, перебуваючи на волі зможе залишити місце проживання та ймовірніше за все прийме спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Отже, у судовому засіданні прокурором доведено наявність ризику, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачений без застосування до нього запобіжного заходу зможе переховуватися від суду.

На переконання прокурора, обґрунтування ризику - незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні являється те, що ОСОБА_4 познайомився зі свідком ОСОБА_6 . Перебуваючи на волі, ОСОБА_4 може незаконно на нього впливати із метою зміни ним показань та покращення свого становища, у зв`язку з чим лише перебування останнього в слідчому ізоляторі унеможливить їх спілкування.

Прокурор зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, при наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яжинський проти Польщі" ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу.

Рівень доведення прокурором цих обставин на даному етапі кримінального провадження не відповідає вимогам достатності для переконання в тому, що він існує, оскільки усі свідки заявлені стороною обвинувачення уже допитані судом і будь-яких підстав для їх повторного допиту судом не встановлено.

Європейський суд із прав людини у справі "Рідкодубський та інші проти України" від 22 січня 2026 року застерігають суди від формалізму, звертаючи увагу на "крихкість та повторюваність аргументації". Судді, продовжуючи запобіжні заходи, часто вдаються до механічного, бездумного перенесення текстів з попередніх ухвал у нові рішення. Це створює ілюзію стабільності правової позиції, але насправді свідчить про повну відсутність аналізу динаміки ризиків.

Ризик - категорія динамічна, а не статична. Те, що було актуальним, гострим і вагомим у перші дні після затримання, через рік розслідування може втратити будь-яку вагу. Слідство за цей час зібрало докази, провело обшуки, допитало свідків, отримало висновки експертиз, отже, об`єктивні можливості підозрюваного перешкоджати цьому процесу суттєво зменшилися, а часто і зовсім зникли. Ігнорування цього факту, як зазначив ЄСПЛ, перетворює процедуру продовження варти на автоматичну пролонгацію, що є категорично неприпустимим у демократичному суспільстві.

Водночас, обґрунтуванням того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, являється те, що останній являється офіційно непрацюючою особою, яка не має постійного джерела доходів та соціально сталих зв`язків.

Отже, ризики, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду клопотання, існують та вони не зменшилися за період застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжують бути актуальними. Водночас, перебування обвинуваченого на волі призведе до неможливості повного та об`єктивного судового розгляду з вищенаведених причин.

До того ж, зазначені ризики не спростовані стороною захисту.

Отже, суд переконується в тому, що ризики, які існують на момент розгляду клопотання, виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Водночас, під час судового засідання у кримінальному проваджені не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо іншого комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення обвинуваченому покладених на нього процесуальних обов`язків, а також відсутність підстав для скасування запобіжного заходу, суд вважає необхідним клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу задоволити та продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 183, ч. 5 ст. 182 КПК України, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема вчинення його з корисливих мотивів, у воєнний час, зважаючи на діючі обмеження воєнного стану, та його тяжкість, відповідно до ст. 12 КК України, обвинуваченому слід обрати розмір застави в межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

У разі внесення застави обвинуваченим, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та вказаних обставин його вчинення, слід покласти обов`язки передбачені ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований та проживає, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; утриматись від спілкування із свідками в даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182, 194, 195, 331, 369-372, 394, 395 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000233 від 20 серпня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - задоволити.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України на строк 60 днів, тобто з 31 березня 2026 року до 29 травня 2026 року включно.

Одночасно визначити ОСОБА_4 у розмір застави у межах 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 266240 грн. (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок гривень), яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою особою (заставодавцем) за наступними реквізитами:

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 26259988

Банк отримувача: ДКСУ, м. Київ

Код банку отримувача (МФО): 820172

Рахунок отримувача: UA0010559.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 на строк до 29 травня 2026 року включно наступні обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований та проживає, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 у, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документа з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти, повідомивши усно та письмово прокурора та суд.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, підозрюваний ОСОБА_4 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити до ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, що перебуває під вартою - з моменту вручення копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошений о 09 год. 20 хв. 01 квітня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1