Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3010/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/42/26
Категорія ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого за ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Миколаївка Ємільчинського району Житомирської області, одруженого, працюючого слюсарем в КП «Житомирводоканал» ЖМР, пенсіонера, учасник бойових дій, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України та призначено йому покарання за цими законами:

- за ч.1 ст.135 КК України 1 один рік позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286-1 КК України, із застосуванням ст.69 КК України до основного покарання - 2 роки позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді- 2 (двох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку покарання рахувати з дня затримання.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11.01.2025 по 28.01.2025 з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави - залишено без змін.

Після набрання вироком законної сили заставу в сумі 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн., внесену 29.01.2025 на рахунок ТУ ДСА України в Житомирській області заставодавцем ОСОБА_10 за ОСОБА_7 , повернуто заставодавцю ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в сумі 9550 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 80 копійок.

Скасовано арешти на майно, накладені ухвалами слідчих суддів Богунського районного суду м. Житомира від 13.01.2025, 14.01.2025.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку, 10.01.2025 близько 17 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР України), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем марки Fiat 220L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався ним по проїзній частині вул. Троянівська зі сторони вул. Перемоги в напрямку вул. Героїв Пожежників в м. Житомирі.

Рухаючись поблизу буд. № 24 по вул. Троянівська у вказаний день, час та місці зазначеним транспортним засобом, водій ОСОБА_7 в порушення вимог пунктів 2.3.б), 12.3 ПДР України, проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_11 якого він об`єктивно спроможний був виявити, внаслідок чого передньою правою частиною автомобіля Fiat 220L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на останнього, який перетинав проїзну частину вул. Троянівська, зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу поза межами пішохідного переходу.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми у вигляді черепно-мозкової травми, переломів тім`яної кістки з переходом на скроневу, соскоподібний відросток, нижньощелепний суглоб, основу черепа, виличної дуги праворуч, кісток носу, гострої субдуральної гематоми ліворуч (наявність крововиливу під тверду мозкову оболонку), субарахноїдального крововиливу (наявність крововиливу під м`яку мозкову оболонку), забою головного мозку важкого ступеня, множинних саден обличчя; травми грудної клітини, перелому 1-го ребра праворуч, забою легень; переломів верхньої та нижньої гілок лобкової кістки праворуч, сідничної кістки праворуч, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3.б), 12.3 ПДР України знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Після вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, поставивши пішохода ОСОБА_11 в небезпечний для життя стан, водій ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своєї бездіяльності, залишив без допомоги пішохода ОСОБА_11 , який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, та на керованому ним транспортному засобі марки Fiat 220L, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з місця пригоди зник, залишивши потерпілого на проїзній частині вул. Троянівська в м. Житомирі, при цьому маючи реальну можливість надати йому допомогу.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч.2 ст.286-1 КК України, як необережні дії, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, та за ч.1 ст.135 КК України, як умисні дії, які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити, та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.69 КК України, призначивши йому основне остаточне покарання у виді пробаційного нагляду строком 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції, кваліфікації дій обвинуваченого вважає, що зазначений вирок є незаконним і необґрунтованим та підлягає зміні з підстав невідповідності за своєю суворістю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Посилається на те, що суд першої інстанції при визначенні реального покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_12 належним чином не врахував ряд пом`якшуючих обставин, а саме: те що він обвинувачувався лише у скоєнні двох епізодів - тяжкого злочину із необережності, та нетяжкого умисного злочину, позицію потерпілого - який просив призначити покарання відповідно до ст.69 КК України - менше меншого, та не позбавляти ОСОБА_13 волі, обвинувачений має статус учасника бойових дій, державні нагороди, численні грамоти та заохочення, працює на підприємстві критичної інфраструктури - КП «Житомирводоканал» ЖМР слюсарем, приймає участь в ремонті та відновленні водопровідних мереж у складі аварійної бригади, повністю визнав вину у скоєному, щиро розкаявся, попросив пробачення за вчинене у суду та потерпілого, визнав всі фактичні обставини кримінального провадження, добровільно відшкодував всю завдану шкоду потерпілому, раніше ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, немає жодних погашених чи знятих судимостей, немає жодного іншого кримінального провадження, одружений, має постійне місце проживання та реєстрацію у місті Житомирі, поважний вік та стан здоров`я, є пенсіонером.

Вважає, що суд першої інстанції, враховуючи всі обставини даної справи, мав всі правові підстави застосувати до обвинуваченого ОСОБА_13 положення ст.69 КК України, та призначити покарання саме у виді пробаційного нагляду, та надавши можливість останньому своєю працею довести своє виправлення.

Разом з тим просить повторно дослідити письмові докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , що наявні в матеріалах справи, у зв`язку із їх невірною оцінкою судом першої інстанції відповідно до змісту даної апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду кримінального провадження не з`явилися. Разом з тим представник потерпілого надіслав на електронну адресу апеляційного суду заяву в якій просить здійснювати розгляд провадження, як у його відсутність так і у відсутність потерпілого.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_14 , які належним чином повідомлені.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, його захисника та думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286-1 КК України, за обставин, встановлених і викладених судом у вироку, обґрунтовано доказами, дослідженими у встановленому законом порядку, та ніким із сторін кримінального провадження не оспорюється.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286-1 КК України кваліфіковані правильно, що також не оспорюється в апеляційній скарзі.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту, що призначене ОСОБА_7 вироком суду покарання не відповідає вимогам статей 50,65,69 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до статей 50,65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно вимог статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані, відсутні підстави вважати вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через суворість.

Так, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50,65,67 КК України та належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких (ч.1 ст.135 КК України) відноситься до нетяжкого злочину, та тяжкого злочину (ч.2 ст.286-1 КК України), а також конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх наслідки, інформацію про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою похилого віку, характеризується виключно позитивно, є учасником бойових дій, нагороджений державними нагородами, критично ставиться до вчиненого. Також при призначенні покарання суд враховував думку потерпілого, який просив суворо не карати, оскільки примирився з обвинуваченим та немає до нього претензій матеріального та морального характеру.

Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної шкоду, повне визнання вини у вчиненому. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Встановивши наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, враховуючи позицію потерпілого, який просив суворо не карати, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд прийняв рішення про призначення обвинуваченому основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, а саме у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на п`ять років, вважаючи таке покарання справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів, зважаючи на ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, який внаслідок грубого порушення правил безпеки дорожнього руху, свідомо виїхав на автомобілі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим поставив в небезпеку не лише своє життя, але й інших учасників дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників, допустив наїзд на пішохода, після чого залишив без допомоги потерпілого та зник з місця ДТП, а його протиправні дії призвели до тяжких наслідків, думку потерпілого, який не наполягає на призначенні суворого покарання, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою похилого віку, характеризується виключно позитивно, є учасником бойових дій, нагороджений державними нагородами, критично ставиться до вчиненого, відсутність обтяжуючих обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, вважає правильним висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, у розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, а також з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 286-1 КК України.

Таким чином, беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що призначене покарання ОСОБА_7 в умовах ізоляції від суспільства є співмірним з вчиненими ним злочинними діяннями, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. У той же час, призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді п`яти років пробаційного нагляду, як того просить апелянт, не сприятиме виправленню обвинуваченого, і більш того, може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів або хибне уявлення про безкарність за скоєння таких злочинів, не вплине на формування суспільної думки інших осіб про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50,65 КК України, є співмірним характеру вчиненого та даним про особу обвинуваченого, справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статті 370 КПК України, містить достатні мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення.

Доводи сторони захисту, що суд першої інстанції при визначенні реального покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_12 належним чином не врахував ряд пом`якшуючих обставин, зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції належним чином досліджені та враховані, що знайшло своє відображення в оскаржуваному вироці, внаслідок чого обвинуваченому було призначено покарання нижче ніж найнижчої межі встановленої в санкції ч.2 ст.286-1 КК України.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

З огляду на викладене, відсутність претензій до обвинуваченого ОСОБА_13 у потерпілої сторони, які хоч і мають значення при призначенні обвинуваченому покарання, проте не є вирішальними під час прийняття відповідного рішення і не обмежують суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, та можуть бути враховані в сукупності з іншими обставинами даного кримінального провадження.

За таких конкретних обставин вчинених ОСОБА_15 кримінальних правопорушень, а також відомостей про його особу, колегія суддів вважає, що наявність щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди потерпілому, який не має претензій, не вказують на те, що перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини 2 ст.286-1 КК України, в цьому випадку у виді пробаційного нагляду, не забезпечить досягнення мети покарання та виправлення обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Судом першої інстанції матеріальний та процесуальний закони застосовані правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, будь яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404,405,407, КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: