У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000195, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 на вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року відносно

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одесі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_5

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та, із застосуванням ст. 69 КК України, їй призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, без позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишити попереднім - у вигляді застави.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення, а саме період з 29.03.2024 р. по 10.05.2024 р., із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та, із застосуванням ст. 69 КК України, йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна.

Ухвалено, до вступу вироку в законну силу, раніше обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховати ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення в період з 02.04.2024 р. до дня набрання вироком законної сили чи дати скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено, стягнути у солідарному порядку з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у сумі 23 475, 68 грн., тобто по 11 737,84 грн. з кожного обвинуваченого.

Ухвалено, арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Київського районного суду міста Одеси від 16.04.2024 р., - скасувати.

Вирішено долю речових доказів у кримінальному проваджені.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду змінити, призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, із застосуванням положень ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року змінити в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, шляхом призначення останньому покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю із застосуванням положень ч. 1 ст. 75 КК України, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року змінити в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, шляхом призначення останній покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, із застосуванням положень ч. 1 ст. 75 КК України, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Короткий зміст заперечень на апеляційні скарги

В запереченнях на апеляційні скарги прокурор просить апеляційні скарги залишити без задоволення, вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 вказує, що повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, кримінальним провадженням не заподіяно матеріальної чи моральної шкоди. Крім того, зауважує, що судом не взято до уваги наявність у нього родини, неповнолітнього сина, який потребує його матеріальної допомоги, матері похилого віку, яка також потребує допомоги, як матеріальної так і фізичної. Вважає, що існують всі підстави для призначення покарання, із застосуванням ст. 75 КК України.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 зауважує, що, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано тих обставин, що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується позитивно, на його утриманні перебуває матір похилого віку 1954 року народження, яка потребує постійного догляду та піклування, до взяття під варту мав постійне місце роботи. На думку сторони захисту, зазначені обставини дають підстави вважати, що призначене судом першої інстанції покарання у виді реального позбавлення волі, є занадто суворим та не досягне мети для виправлення для суспільства, а тому просить призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, із застосуваннями положень ст. 75 КК України.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 зауважує, що при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано тих обставин, що обвинувачена раніше не судима, страждає тяжкими захворюваннями, пов`язаними із пошкодженням зору, має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується позитивно. На думку сторони захисту, за наведених обставин, при призначенні покарання ОСОБА_7 , можливо застосування ст. 75 КК України, а саме призначення їх покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, із застосуваннями положень ст. 75 КК України.

Узагальнені доводи заперечення.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурор вважає, що судом першої інстанції, при призначення покарання обвинуваченим, вірно враховано характер та ступінь, суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про те, що обвинувачені раніше несудимі, позитивно характеризуються за місцем мешкання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають. На думку сторони обвинувачення, судом вірно призначено обвинуваченим покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_7 , у невстановлений час та місці, діючи з прямим умислом на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, з корисливих мотивів, добре розуміючи порядок перетину та недоторканість державного кордону України, діючи за попередньою змовою групою осіб із невстановленими особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, залучила ОСОБА_5 для підшукання осіб, яким тимчасово обмежено право на виїзд з України у відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у період воєнного стану, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. за № 64/2022 з метою отримання від останніх грошової винагороди за незаконне переправлення осіб через державний кордон України.

Перебуваючи у невстановленому місці та у невстановлений час, але не пізніше 06.02.2024р., ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , та невстановленими особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження (далі - за попередньою змовою групою осіб), у телефонній розмові через месенджер «Телеграм» запропонував громадянину ОСОБА_10 незаконно переправити його через державний кордон України та призначив зустріч, за участю ОСОБА_7 , для обговорення організаційних питань з цього приводу, зауваживши, що для подальшої допомоги ОСОБА_10 необхідно буде, під час зустрічі, надати грошові кошти у розмірі 500 доларів США, у якості часткової оплати. Надалі, ОСОБА_7 , разом із ОСОБА_5 , діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення, усвідомлюючи вимоги законодавства щодо порядку перетинання державного кордону України громадянами України чоловічої статі (військовозобов`язаними), 06.02.2024 р. близько о 15.30 год., перебуваючи неподалік магазину «Обжора», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Степова, 28, під час зустрічі із ОСОБА_10 , запропонувала останньому за грошову винагороду в розмірі 11 000 доларів США незаконно переправити останнього через державний кордон України.

При цьому, під час розмови, ОСОБА_7 детально роз`яснила ОСОБА_10 план дій, які необхідно виконати для незаконного перетину державного кордону України, пообіцявши допомогти у незаконному переправленні через державний кордон України, здійснити керівництво такими діями, сприяти їх вчиненню порадами та вказівками, а також вжити заходів щодо усунення перешкод у перетині державного кордону. Зокрема, ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_10 у тому, що може здійснити його незаконне переправлення через державний кордон України шляхом виготовлення та надання офіційних документів, потрібних для виїзду за кордон України, надання транспортного засобу для здійснення в подальшому виїзду через державний кордон України та перетин кордону разом із останнім, в якості особи, яка його супроводжує, керуючи при цьому діями останнього, через пункт пропуску, який буде визначений в подальшому, окрім того, йому додатково повідомлять підстави для виїзду за кордон та нададуть поради та вказівки щодо поведінки та розмов під час перетину кордону, за що отримала від ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 500 доларів США, у якості часткової оплати за вищевказані дії.

Згодом, 14.02.2024 р. близько 16.00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи у невстановленому місці, діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, зателефонував ОСОБА_10 та повідомив про необхідність додаткової часткової оплати у розмірі 200 доларів США для виготовлення офіційних документів, що стануть підставою для виїзду за кордон з метою усунення перешкод у перетині державного кордону та запевнив щодо надання в наступному відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу для здійснення в подальшому виїзду через державний кордон України та подальшого керування діями ОСОБА_10 щодо незаконного переправлення через державний кордон України.

17.02.2024 р., близько 15.00 год., ОСОБА_5 , діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольська, 1, зустрівся із ОСОБА_10 та отримав від останнього грошові кошти у розмірі 200 доларів США у якості додаткової часткової оплати за незаконне переправлення через державний кордон України останнього.

Надалі, 12.03.2024 р., у невстановлений час, невстановлена особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, яка діяла за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у невстановленому місці, діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, із метою незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_10 , зателефонував останньому в месенджері «Телеграм» та повідомив про необхідність забрати офіційні документи, потрібні для виїзду за кордон у визначеному місці, після чого 12.03.2024 р. о 15.04 год., ОСОБА_10 у визначеному зазначеною вище особою місці за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольська, буд. 1, діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, отримав від невстановленої особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, яка діяла за попередньою змовою групою осіб, підроблені

документи, а саме: довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 612358, заповнену на ім`я ОСОБА_10 ; довідку для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу від 20.07.2023 р. № 1987, видану на ім`я ОСОБА_10 . Надалі, ОСОБА_7 , перебуваючи у невстановленому місці, діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, 28.03.2024 р. о 15.46 год. зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила про необхідність додаткової часткової оплати у розмірі 5800 доларів США за незаконне переправлення через державний кордон України останнього.

У подальшому, 29.03.2024 р. близько 09.30 год., ОСОБА_7 , діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Запорізька, буд. 12, біля супермаркету «Таврія В», додатково запевнила ОСОБА_10 , в тому що допоможе останньому незаконно перетнути державний кордон України, після чого отримала від останнього грошові кошти у сумі 5800 доларів США в якості додаткової часткової оплати за здійснення незаконного переправлення останнього через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками та усуненням перешкод, які полягали в наданні транспортного засобу для здійснення в подальшому виїзду через державний кордон України та перетин кордону разом із останнім, в якості особи, яка його супроводжує, керуючи при цьому діями останнього, через пункт пропуску. Після чого протиправні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були припинені працівниками правоохоронних органів.

Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 332 КК України, як керівництво діями, спрямованими на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, усуненням перешкод, за попередньою змовою групою осіб, вчинене з корисливих мотивів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченим, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 визнали свою вину, висловили щирий жаль, характер і ступінь тяжкості скоєного ними кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується, як тяжкий злочин, суспільну небезпеку протиправних дій, вчинених під час воєнного стану у державі, роль кожного із обвинувачених при організації і реалізації злочину, ставлення обвинувачених до скоєного, дані про особи обвинувачених, які у минулому хоча і притягувалися до кримінальної відповідальності, проте, на час ухвалення вироку, не мають судимостей, за місцем проживання характеризуються позитивно, мають незадовільний стан здоров`я, окремо суд прийняв до уваги наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 неповнолітньої дитини, при цьому обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлено. За таких обставин, суд дійшов висновків, що мінімальне основне покарання у виді позбавлення волі на 7 років, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України, буде надто суворим для

обвинувачених, а тому вважав, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе в умовах менш суворого покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті, що дає підстави для застосування ст. 69 КК України.

При цьому, суд зауважив, що встановлені обставини правопорушення та дані про осіб обвинувачених, не можуть бути одночасно підставою для застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України, що не відповідатиме меті покарання, яка визначена ст. 50 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та їх захисників на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено за обставин, наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про їх винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 332 КК України є правильною і апелянтами не оспорюється, тому, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Судом дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, у минулому хоча і притягувалися до кримінальної відповідальності, проте на час ухвалення вироку не мають судимостей, обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, що мінімальне основне покарання у виді позбавлення волі на 7 років, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України, буде надто суворим для обвинувачених, та вважав, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе в умовах менш суворого покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті, що дає підстави для застосування ст. 69 КК України та не знайшов підстав для застосування ст. 75 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Наведені дані про особи обвинувачених та призначення судом першої інстанції покарання із застосування ст. 69 КК України, також вчинення обвинуваченими тяжкого злочину дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.

З приводу доводів апеляційних скарг про можливість застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, згідно з положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано, характер та ступінь тяжкості скоєного ними кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинувачених, які у минулому хоча і притягувалися до кримінальної відповідальності, проте на час ухвалення вироку не мають судимостей, за місцем проживання характеризуються позитивно, мають незадовільний стан здоров`я, враховано наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 неповнолітньої дитини.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих обвинувачених, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої та апеляційної інстанцій, апеляційні скарги не містять.

За такого, врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 та ОСОБА_5 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винних.

Обставини наведені в апеляційних скаргах, судом першої інстанції, були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Зазначені в апеляційних скаргах доводи стосовно неналежної оцінки даних про особу обвинувачених, є необґрунтованими, з огляду на те, що вони існували і на час вчинення кримінального правопорушення, однак жодним чином не вплинули на протиправну поведінку обвинувачених та не стали стримуючим фактором від противоправних дій.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченим покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для їх виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, з підстав наведених в апеляційних скаргах не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг та призначення покарання, із застосування ст. 75 КК України не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 9 травня 2025 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3