Дата документу 10.02.2026 Справа № 334/4775/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/461/26 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/4775/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 22 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.194 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 22.03.2026 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просив ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Свої вимоги мотивував тим, що існування передбачених ст.177 КПК ризиків щодо нього не доведено. Обвинувачений вказує про наявність у нього власного житла. Відтак, застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту зможе забезпечити належне виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Дніпровського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст.111, ч.2 ст.194 КК.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Тому необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на зазначених вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні трьох тяжких та одного особливо тяжкого злочинів, і за їх вчинення передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Зазначені обставини дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено, у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

Колегією суддів встановлено, що вчинення передбаченого ч.2 ст.111 КК злочину обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується в умовах воєнного стану, дія якого наразі продовжується, оскільки триває збройна агресія рф.

З наявного в матеріалах провадження обвинувального акта вбачається, що у провину ОСОБА_8 , з-поміж іншого, поставлено вчинення спрямованих на шкоду державному суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України: надання представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому в умовах воєнного стану.

На переконання колегії суддів, наведені обставини об`єктивно свідчать про наявність у ОСОБА_8 зв`язків із представником держави-агресора рф, виконуючи завдання якого ОСОБА_8 переслідував корисливі мотиви.

Разом із тим, відомості про стабільне джерело доходу та про міцні соціальні зв`язки ОСОБА_8 матеріали провадження не містять та апеляційному суду не надано.

Апеляційний суд зауважує, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 наразі триває і не завершено. Відомості про анкетні дані свідків у даному кримінальному провадженні відомі.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на характер інкримінованих злочинів, а також кількість епізодів злочинної діяльності, конкретні обставини їх вчинення, суд першої інстанції обґрунтовано встановив й існування передбачених п.п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК ризиків.

Гарантувати запобігання встановленим ризикам та дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки без застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на переконання апеляційного суду, не вбачається можливим.

Відтак, з урахуванням всіх обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь, даним про особу обвинуваченого та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Апеляційний суд зауважує, що судом першої інстанції дотримано вимог ч.6 ст.176 КПК, згідно якої під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених зокрема ст.111 КК, за наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті КПК, тобто тримання під вартою.

Таким чином, колегія суддів відхиляє вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, судова колегія, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 22 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4