КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16.12.2025 задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 ,та накладено арешт на майно, яке виявлене та вилучене в ході проведення огляду місця події, за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: електронні ваги, що поміщені до спец. пакету NPU5077807; полімерні пакети з пазовим замком, що поміщені до спец. пакету NPU5077806 та експрес-тест, що поміщено до спец. пакету NPU5077805.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що в матеріалах провадження та долучених документах відсутні будь-які докази на підтвердження обґрунтованості клопотання про накладення арешту на майно. Дане клопотання містить лише припущення, які не підкріплені жодним доказом.

_____________________________________________________________________________

Справа № 752/29313/25 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/1645/2026 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Слідчий в клопотанні вказав, що вилучене майно є речовим доказом, тобто потребує збереження, при цьому жодного іншого обґрунтування накладення арешту слідчим не вказано, незважаючи на той факт, що при проведенні тесту на наркотичні речовини вказаний тест показав негативний результат.

У клопотанні відсутнє будь-яке обґрунтування значення такого речового доказу для подальшого проведення слідства.

Власник майна ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

18.02.2026 від представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі. Крім того, у поданому клопотанні представник зазначив, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 передано до Голосіївського районного суду міста Києва для розгляду по суті, та 18.02.2026 було проведено підготовче судове засідання у даному провадженні.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності власника майна та його представника.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який в режимі відеоконференцзв`язку заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003257, відомості щодо якого внесені 29.11.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що до ЧЧ Голосіївського УП по лінії 102 надійшов виклик про те, що працівниками карного розшуку за адресою: м. Київ вул. Самійла Кішки (Маршала Конева) б. 7, було затримано ОСОБА_7 , при якому було виявлено близько 30 грам білої кристалічної речовини, ззовні схожої на наркотичну, яку останній зберігав з метою подальшого збуту.

Згідно даних протоколу огляду місця події, 29.11.2025 в період часу з 18 год. 35 хв. по 19 год. 10 хв., за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , проведено огляд місця події, в ході якого виявлено та вилучено: електронні ваги, що поміщені в спец.пакет NPU5077807; полімерні пакети з пазовим замком що поміщені в спец.пакет NPU5077806.Крім того, в ході огляду місця проведено експрес тест щодо наявності на електронних вагах психотропних речовин та наркотичних засобів, вказаний експрес-тест поміщено в спец.пакет NPU5077805.

Постановою слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 29.11.2025 вищевказані речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0003257.

30.11.2025 до Голосіївського районного суду міста Києва направлено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 ,про накладення арешту на майно, яке вилучене в ході проведення огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: електронні ваги, що поміщені до спец. пакету NPU5077807; полімерні пакети з пазовим замком, що поміщені до спец. пакету NPU5077806 та експрес-тест, що поміщено до спец. пакету NPU5077805.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16.12.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено врешт на вищевказане майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на речі, виявлені та вилучені в ході проведення огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: електронні ваги, полімерні пакети з пазовим замком та експрес-тест, з тих підстав, що прокурором та наданими матеріалами доведено, що вилучене під час обшуку майно може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберігати на собі сліди його вчинення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які мають значення для кримінального провадження, відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на вилучене майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що клопотання прокурора не містить належного обгрунтування необхідності накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки клопотання прокурора в повній мірі відповідає вимогам КПК України, і встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту з метою збереження.

Доводи апелянта про відсутність потреби узбереженні вилученого майна, з посиланням на те, що при проведенні тесту на наркотичні речовини вказаний тест показав негативний результат, не спростовують правильність висновків слідчого судді, що вилучений експрес-тест може мати значення для кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Колегією суддів не встановлено недотримання слідчим вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно встановлених під час апеляційного розгляду відомостей, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні закінчено та обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 направлено до місцевого суду для розгляду по суті.

З урахуванням наведеного, із закінченням стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні припиняється і судовий контроль, що здійснюється на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3