Справа № 331/1374/26
Провадження № 1-кс/331/380/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.02.2026 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Олександрівського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчого слідчого відділення Відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000145 від 16.02.2026, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий слідчого відділення Відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 за погодженням з прокурором Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_4 звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, по кримінальному провадженню № 0000145 від 16.02.2026, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що 15.02.2026 року до ВП №2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, надійшло повідомлення від ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що в період часу з 20.01.2026 по 17 год. 50 хв. 15.02.2026 невстановлена особа, в умовах воєнного стану, діючи таємно, шляхом вільного доступу, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , викрала гаманець чорного кольору, в якому знаходились грошові кошти на суму 5000 грн., грошові кошти на суму 2 000 грн., золоту обручку, вагою 2,1 г, з гранованою поверхнею без вставок, вартістю 4050 грн. 00 коп., золотий ланцюжок, вагою близько 3 г, довжиною 49 см, вартістю 10 000 грн., золоту сережку, вагою 0,5 г у формі ведмедика, вартістю 1500 грн., що належить ОСОБА_5 , чим спричинила матеріальну шкоду останній на загальну суму 22 550 грн. 00 коп.

Допитано в якості потерпілої ОСОБА_5 , яка пояснила, що з 2022 року мешкає в Німеччині. За адресою: АДРЕСА_2 мешкав її чоловік ОСОБА_6 , 1982 р.н., який 20.01.2026 року був мобілізований ТЦК та СП. 15.02.2026 року, ОСОБА_5 повернулась в Україну, коли прийшла додому виявила відсутність грошових коштів та золотих виробів. Ключі від квартири мала сусідка ОСОБА_7 та сусід, товариш її чоловіка ОСОБА_8 .. Вхідні двері до квартири не пошкоджені.

15.02.2026 в період часу з 18:50 по 21:06 за адресою АДРЕСА_2 слідчим СВ ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 було проведено огляд місця події, під час огляду було виявлено та вилучено:

- змив та контроль до нього з верхньої полиці шафи-купе в кімнаті № 1;

- змив та контроль до нього з комоду в кімнаті № 3;

- змив та контроль до нього з ручки вхідної двері квартири;

- змив та контроль до нього з зовнішньої ручки двері квартири;

- мікрочастинки на світлу дактоплівку з скляної поверхні шафи купе в кімнаті №1;

- сім слідів папілярних ліній з рами відкритого вікна кухні та скляної двері шафи купе в прим, кімнати №1.

На теперішній час з метою проведення подальшого досудового розслідування, встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, а також проведення експертиз, виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене в ході проведення огляду місця події за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами, серед іншого, є речові докази, документи.

Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторонам обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи, що по відношенню до зазначеного майна, існує сукупність правових підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, подальше проведення слідчих дій з ним не виявляється за можливе без застосування тимчасового позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном тобто арешту, як це передбачено ст. 170 КПК України.

Слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

У статті 172 КПК України вказано, що клопотання слідчого про арешт майна, яке було тимчасово вилучене, може розглядатись без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

З метою збереження речових доказів, подальшого призначення необхідних експертиз у кримінальному провадженні та повного і неупередженого досудового розслідування, виникла необхідність на накладення арешту на зазначене майно яке згідно ст. 98 КПК України є речовими доказом по даному кримінальному провадженню.

На підставі викладеного, просить слідчого суддю задовольнити клопотання. Накласти арешт на майно, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події за адресою АДРЕСА_2 , а саме на:

- змив та контроль до нього з верхньої полиці шафи-купе в кімнаті №1;

- змив та контроль до нього з комоду в кімнаті №3;

- змив та контроль до нього з ручки вхідної двері квартири;

- змив та контроль до нього з зовнішньої ручки двері квартири;

- мікрочастинки на світлу дактоплівку з скляної поверхні шафи купе в кімнаті №1;

- сім слідів папілярних ліній з рами відкритого вікна кухні та скляної двері шафи купе в прим, кімнати №1.

Однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про статус суддів»: суддя, при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Із зазначеного слідує, що розгляд справи за відсутності, слідчого, прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Слідчий суддя, взявши до уваги заяву слідчого, вивчивши доводи клопотання та долучені до нього копії документів, прийшов до наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-її). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А « 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, а також те, що незастосування арешту майна, може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання старшого слідчого слідчого відділення Відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна є доведеним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 16, 21, 93, 98-100, 117, 131, 132, 167, 170-174 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого слідчого відділення Відділу поліції № 2 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000145 від 16.02.2026, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події за адресою АДРЕСА_2 , а саме на:

- змив та контроль до нього з верхньої полиці шафи-купе в кімнаті №1;

- змив та контроль до нього з комоду в кімнаті №3;

- змив та контроль до нього з ручки вхідної двері квартири;

- змив та контроль до нього з зовнішньої ручки двері квартири;

- мікрочастинки на світлу дактоплівку з скляної поверхні шафи купе в кімнаті №1;

- сім слідів папілярних ліній з рами відкритого вікна кухні та скляної двері шафи купе в прим, кімнати №1.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її винесення.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді клопотання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Слідчий суддя: ОСОБА_1