Номер провадження: 11-кп/819/171/26 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001423, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2025 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, Херсонської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом, на час вчинення кримінального правопорушення снайпера (2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «головний сержант», який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

в с т а н о в и в:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення в період з 05.09.2024 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку: одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 залишено без змін до набрання вироком законної сили,.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Встановлені судом обставини.

Судом першої інстанції визнано доведеним вчинення ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за таких обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді снайпера (2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «головний сержант», 05 вересня 2024 року, приблизно о 18 год. 25 хв., перебуваючи в районі с. Чорнобаївка Херсонського району Херсонської області (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.2, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, відкрито відмовився виконати наказ командира батальйону оперативного призначення підполковника ОСОБА_9 , направлений на виконання наказу № 53 о/с від 04.09.2024 начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України генерал-майора ОСОБА_10 щодо переміщення для подальшого проходження служби в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, про що відкрито заявив своєму прямому начальнику - командиру батальйону оперативного призначення ОСОБА_9 та, як наслідок, не виконав цей наказ, хоча об`єктивно повинен був і міг його виконати.

Судом дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку. В обґрунтування своїх доводів вказує на наступне.

Так, з 03.03.2022 по 06.04.2022 військовою частиною НОМЕР_1 Національної Гвардії України було проведено службове розслідування за фактом дезертирства, вчинених військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 , за результатами було складено висновок, який містить інформацію про те, що військовослужбовець ОСОБА_8 вчинив самовільне залишення військової частини, чим скоїв кримінальне правопорушення, передбаченеч.4 ст. 408 КК України.

Також вказує, що 03.03.2022 відносно військовослужбовця ОСОБА_8 розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №000022 від 03.03.2022, яке було кваліфіковано за ч.5 ст. 407 КК України.

На теперішній час, розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК України, №000042, яке було виділене в окреме провадження з кримінального провадження №000022 від 03.03.2022, проводиться Малиновським районним судом м. Одеси.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 28.03.2022 № 57 ОСОБА_8 було виключено зі списків особового складу в/ч та всіх видів забезпечення.

Вищенаведене свідчить про те, що станом на 05.09.2024, і на даний час, він не виконував обов`язки військової служби, яка була йому призупинена в силу ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», незважаючи на видання командуванням неправомірних наказів про поновлення військової служби та всіх інших наказів після цього. Тому, притягати його до відповідальності за порушення обов`язків, які для нього не існували, що зазначив суд, ухваливши оскаржуваний вирок, є незаконним, адже в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.402 КК України.

Також вказує, що ніколи після того як дізнався про оформлення йому командуванням в/ч НОМЕР_3 статусу військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину з 03.03.2022 не визнавав себе таким, що продовжує військову службу. І саме з цих міркувань він відмовився виконувати наказ про його переведення в розпорядження командира, а не з мотивів повторного притягнення його до кримінальної відповідальності, як це помилково виснував суд в оскаржуваному вироку.

Крім того вказує на те, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Так, кримінальна відповідальність за вищевказаною статтею настає за невиконання військовослужбовцями наказів з питань проходження військової служби, як то бойове розпорядження. Натомість йому було доведено наказ з кадрових питань, який не містить способу виконання військовослужбовцем, натомість лише доводить до його відома факт зарахування в розпорядження командира.

Просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2025 щодо нього скасувати та постановити виправдувальний вирок.

Позиції сторін.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги сторони захисту, просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, за встановлених і викладених у вироку обставин, підтверджені зібраними у встановленому законом порядку доказами, дослідженими у суді та проаналізованими у вироку.

Згідно із ч.1 ст.94 КПК України суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч.3 ст.17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 повністю доведена, а вчинене ним кримінальне правопорушення правильно кваліфіковано за ч.4 ст.402 КК України за ознаками непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Як випливає з вироку, суд дійшов висновку про доведеність ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, встановивши при цьому усі необхідні елементи складу кримінального правопорушення, у тому числі і його об`єктивну та суб`єктивну сторони.

Що ж до доводів обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_8 своєї винуватості, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст.402 КК України, повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 показав, що в вересні 2024 року він займав посаду заступника командира роти по роботі з особовим складом. Командиром батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_9 було віддано наказ про переведення ОСОБА_8 до іншої військової частини, на що ОСОБА_8 відмовився. Свідок був особисто присутнім при оголошенні зазначеного наказу, який віддавався в розташуванні командно-спостережного пункту. Наказ був зачитаний командиром батальйону ОСОБА_9 особисто, близько о 15-16 годині. ОСОБА_8 був присутнім при зачитуванні зазначеного наказу особисто, йому були доведені наслідки невиконання наказу, останній під підпис був ознайомлений про кримінальну відповідальність внаслідок невиконання наказу.

Свідок ОСОБА_13 показав, що був особисто присутній та був очевидцем того, як у вересні 2024 року приблизно 3-5 числа, ОСОБА_8 та іншим військовослужбовцям, командиром батальйону ОСОБА_9 був зачитаний наказ про їх переміщення до нового місця служби, а саме до м. Запоріжжя. Вказаний наказ був чітким та однозначним, проте ОСОБА_8 та інші військовослужбовці вирішили не виконувати наказ та відмовилися від його виконання.

Зазначені вище показання свідків, суд першої інстанції правильно визнав достовірним джерелом доказів, оскільки вони узгоджуються між собою щодо фактичних обставин кримінального провадження та підтверджуються іншими письмовими доказами, а саме:

- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2022 року № 291 птд, яким головного сержанта ОСОБА_8 з 23.11.2022 року, зараховано на усі види забезпечення з 19.04.2024 року і останній вважається таким, яким продовжено військову службу, дію контракту та перебуває в розпорядженні начальника Південного Одеського територіального управління;

- витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від 04.09.2024 року № 53 о/с, яким головного сержанта ОСОБА_8 , снайпера (2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , переміщено для подальшого проходження служби в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 ;

- приписом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 05.09.2024 року № 149 про вибуття 05.09.2024 року головного сержанта ОСОБА_8 до м. Запоріжжя, в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 ;

- рапортом командира батальйону оперативного призначення ОСОБА_9 від 05.09.2024 року, зі змісту якого вбачається, що 05.09.2024 року головному сержанту ОСОБА_8 був доведений наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.09.2024 року № 53 о/с, відповідно до якого ОСОБА_8 мав прибути 05.09.2024 року у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) для подальшого проходження служби, від виконання якого той відмовився у відкритій формі;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.05.2024 року № 133, яким головний сержант ОСОБА_8 з 08.05.2024 року вважається таким що приступив до виконання обов`язків за посадою снайпера(2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, призначеного на вказану посаду наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.05.2024 №15 о/с;

- відомістю про ознайомлення особового складу 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення, якою підтверджується факт ознайомлення 05.09.2024 року головного сержанта ОСОБА_8 із положеннями ст.402 КК України;

- протоколом огляду від 23.09.2024 року, в ході проведення якого оглянуто відеофайл, що міститься на DVD+R диску, який постановою прокурора від 30.09.2024 року виділений з матеріалів кримінального провадження № 0001391 від 05.09.2024 року, при відтворенні якого встановлено факт доведення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , зокрема ОСОБА_14 , наказ командира батальйону оперативного призначення ОСОБА_9 , направлений на виконання наказу № 53 о/с від 04.09.2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо переміщення для подальшого проходження служби в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та відмови від його виконання;

- матеріалами службового розслідування за фактом відмови від виконання наказу головним сержантом ОСОБА_14 - снайпером (2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, визначений КПК України, надано не було. При цьому суд створив сторонам необхідні умови для реалізації ними їхніх прав та виконання процесуальних обов`язків.

Водночас суд першої інстанції не поклав в обґрунтування даного вироку в якості доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, матеріали та процесуальні документи, що надані стороною обвинувачення, оскільки за своїм змістом вказані документи не містять ознак доказів, що мають значення для вирішення кримінального провадження, а лише засвідчують відповідність окремих проведених слідчих та процесуальних дій вимогам закону та належними процесуальними особами, а також характеризують особу обвинуваченого.

Наведені вище докази не містять суперечностей та узгоджуються між собою щодо фактичним обставин учинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а тому у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза всяким сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обґрунтовано взяті судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 і обґрунтовано не прийняв її до уваги, оскільки вона суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються наведеними вище доказами, зокрема, показаннями свідків, які є послідовними, та узгоджуються з відповідним документами, які підтвердили той факт, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді снайпера (2 категорії) 1 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «головний сержант», 05 вересня 2024 року, приблизно о 18 год. 25 хв., перебуваючи в районі с. Чорнобаївка Херсонського району Херсонської області (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, відкрито відмовився виконати наказ командира батальйону оперативного призначення підполковника ОСОБА_9 , направлений на виконання наказу № 53 о/с від 04.09.2024 начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України генерал-майора ОСОБА_10 щодо переміщення для подальшого проходження служби в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, про що відкрито заявив своєму прямому начальнику - командиру батальйону оперативного призначення ОСОБА_9 та, як наслідок, не виконав цей наказ, хоча об`єктивно повинен був і міг його виконати.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що свідки могли обмовити ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення через їх зацікавленість, в матеріалах провадження не має.

Крім того, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що станом на 05.09.2024 він не виконував обов`язки військової служби, яка була йому призупинена в силу ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є таким, що суперечать встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.

Матеріали кримінального провадження містять витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 08.05.2024, відповідно до якого ОСОБА_8 приступив до виконання обов`язків головного сержанта на підставі наказу від 07.05.2024 (т.1, а.п. 200).

Вищевказані показання свідків та письмові докази у кримінальному провадженні, в їх взаємозв`язку та сукупністю, на переконання колегії суддів апеляційного суду, повністю доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Суд першої інстанції, оцінюючи в сукупності всі докази у справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими і достатніми, та такими, що в повній мірі доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

Ці докази ретельно досліджені під час судового засідання та цілком обґрунтовано та мотивовано покладені в основу ухваленого по справі обвинувального вироку.

Що ж до того, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги позицію захисту обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, оскільки вона не знайшли свого підтвердження та спростовуються сукупністю наведених вище доказів.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_8 не звертався до вищого керівництва з рапортом про недовіру до командира. Сам наказ є законним, сформульованим виразно, чітко й зрозуміло, не допускає подвійного тлумачення та є реальним для виконання.

Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей про те, що відданий підполковником ОСОБА_9 наказ сторона захисту оскаржувала до керівництва вищого рівня або до суду, як не містять будь-яких посилань на обставини та відповідні докази, які могли об`єктивно перешкодити ОСОБА_8 його виконати.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дослідив наявні в матеріалах кримінального провадження докази, ретельно їх перевірив, детально виклав зміст та результати їх аналізу у вироку і дав їм належну оцінку.

Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв їх до уваги при ухваленні вироку.

А тому доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, є неспроможними.

Колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в своїй постанові від 27.03.2025справа №953/3196/23

провадження № 51-4503км24 зазначене наступне.

Стаття 402 КК України передбачає відповідальність за непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу.

У даному випадку безпосереднім об`єктом злочину є установлений порядок підлеглості.

З об`єктивної сторони це кримінальне правопорушення вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокори) або в іншому умисному невиконанні наказу.

Згідно зі ст.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддавання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі і породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

Відповідно до п.30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За приписами п.35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.

Наказ (розпорядження) це обов`язкова для виконання вимога командира (начальника) про вчинення або невчинення підлеглим певних дій по службі, який віддається письмово, усно або іншим способом. Він може бути звернений до одного або до групи військовослужбовців і має за мету досягнення конкретного результату (зробити щось, не робити чогось). Підлеглий не повинен обговорювати наказ начальника. Згідно з Дисциплінарним статутом Збройних Сил України відповідальність за наказ несе начальник, який його віддав.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також може мовчки демонстративно вчиняти дії, які свідчать про те, що наказ виконуватися не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч або прилюдно.

Непокору слід вважати закінченим злочином з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

Апеляційний суд зазначає про те, що відмова ОСОБА_8 виконувати наказ, відданий командиром батальйону оперативного призначення підполковником ОСОБА_9 , направлений на виконання наказу № 53 о/с від 04.09.2024 начальника Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України генерал-майора ОСОБА_10 щодо переміщення для подальшого проходження служби в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції.

Крім того, у показаннях сам обвинувачений не заперечував факту відмови виконувати наказ, мотивуючи це небажанням щоб його повторно було притягнуто до відповідальності за СЗЧ.

Твердження сторони захисту щодо невиконання ОСОБА_8 наказу через небажанням щоб його повторно було притягнуто до відповідальності за СЗЧ, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки мотиви вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, можуть бути різними і для кваліфікації кримінального правопорушення значення не мають.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, враховуючи вказані вище докази, досліджені судом першої інстанції в їх сукупності, суд першої інстанцій зробив правильний висновок про вчинення ОСОБА_8 непокори, тобто відкритої відмови виконувати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану, та правильно кваліфікував його дії за ч.4 ст.402 КК України.

Що ж до призначення покарання

Суд першої інстанції при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до положень ст.12 КК України, яке відноситься до тяжких злочинів, сукупність усіх даних, що характеризують особу ОСОБА_8 , характер, ступінь його суспільної небезпеки. Суд врахував, що він має зареєстроване місце проживання, є військовослужбовцем, неодружений, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Вчинене ним кримінальне правопорушення має підвищену суспільну та національну небезпечність, безпосереднім об`єктом якого є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі.

Відкрита відмова виконати наказ начальника, що мала місце за наведених обставин, є зухвалою формою непокори, яка в умовах ведення бойових дій унеможливлює виконання бойових завдань та підриває боєздатність військового підрозділу.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК України мету призначення покарання і може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

Тому, на підставі викладеного, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років в межах санкції ч.4 ст.402 КК України наближеного до мінімального, оскільки його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування положень ст.69,75 КК України суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Всі інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, були відомі суду під час розгляду кримінального провадження та цілком враховані судом при ухваленні обвинувального вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2025 щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який утримується під вартою, протягом цього ж строку з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4