УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року

м. Київ

справа № 935/2755/21

провадження № 51-3859ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 липня 2025 року,

встановив:

Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 липня 2025 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростишева Житомирської області, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання: за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі ст. 72 КК у строк покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення у період з 10 грудня 2021 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Також вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку, в один із днів серпня 2021 року, ОСОБА_4 незаконно придбав, виготовив та зберігав наркотичний засіб - канабіс, без мети збуту.

Крім того, 09 грудня 2021 року, близько 18:00 - 19:00, ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на указані вище судові рішення, у змісті якої міститься клопотання про поновлення строку на їх оскарження.

На обґрунтування клопотання зазначає, що він був позбавлений можливості вчасно подати касаційну скаргу, додав відповідні документи, які свідчать про те, щовін вживав усіх заходів для якнайшвидшого звернення до суду касаційної інстанції й належне дотримання строків такого звернення не залежало від його волі.

Суд касаційної інстанції, враховуючи наведені причини пропуску строку та обставини звернення засудженого з касаційною скаргою, вважає за необхідне поновити йому строк для подачі касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі засуджений просить оскаржені судові рішення скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Стверджує, що висновки про доведеність його винуватості за ч. 2 ст. 121 КК не відповідають встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження. Суб`єктивну сторону цього злочину, а саме умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, судом належним чином не встановлено. Крім того, суд не перевірив та не спростував інших можливих версій отримання потерпілим тілесних ушкоджень, зокрема й від інших осіб.

Зазначає, що всупереч положенням ч. 6 ст. 22, ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний виклик та допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а апеляційний суд залишив зазначені обставини без уваги та реагування. При цьому, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, засуджений указує, що суди вирішували клопотання сторони захисту без належного обговорення та виходу до нарадчої кімнати.

Стосовно доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, зазначає, що обшук в гаражному приміщенні домоволодіння по АДРЕСА_1 було проведено з грубими порушеннями. Відеозаписом обшуку не було зафіксовано моменту виявлення речового доказу - наркотичного засобу, для відволікання від спостереження за обшуком зі сторони працівників поліції на ОСОБА_4 здійснювався словесний тиск, під час виявлення наркотичного засобу засуджений не був присутнім в гаражному приміщенні, крім того, останній був позбавлений можливості звернутися за правничою допомогою, а захисник за дорученням не призначався.

Стверджує, що зазначені обставини суди не врахували та не співставили з тим, що засуджений заперечував факт зберігання будь-яких наркотичних засобів та наполягав, що вони були підкинуті працівниками поліції, висновком експерта від 28 червня 2024 року № СЕ-19/106-24/4102-Д підтверджено відсутність папілярних узорів слідів рук ОСОБА_4 на паперових згортках з наркотичним засобом, а у домоволодінні, де проводився обшук, засуджений не є ані власником, ані зареєстрованою особою.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Отже, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються оцінки показань засудженого та свідків на предмет їх достовірності, а також невідповідності висновків суду встановленим фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК).

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду, а також правильність правової оцінки обставин.

Положеннями ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Як убачається з оскарженого вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Винуватість ОСОБА_4 встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, серед яких: показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , судового експерта ОСОБА_21 , а також письмові докази - протокол обшуку від 29 вересня 2021 року з фототаблицею до нього та відеозаписом, висновок експерта № СЕ-19/106-21/9861-НЗПРАП від 08 жовтня 2021 року, протокол огляду місця події від 10 грудня 2021 року з фото таблицею до нього, протокол огляду трупа ОСОБА_5 від 11 грудня 2021 року, висновок експерта № 1273 від 10 грудня 2021 року, висновок експерта №19 від 22 грудня 2021 року, висновок експерта № 20 від 22 грудня 2021 року, висновок експерта № 18 від 22 грудня 2021 року, висновок експерта № 17 від 22 грудня 2021 року, висновок експерта № 16, протокол проведення слідчого експерименту від 11 грудня 2021 рокуза участю свідка ОСОБА_18 , протокол проведення слідчого експерименту від 11 грудня 2021 рокуза участю свідка ОСОБА_10 , протокол огляду речей та предметів від 11 грудня 2021 року з фототаблицею до нього, протокол проведення слідчого експерименту від 12 січня 2022 року за участю обвинуваченого та його захисника ОСОБА_22 із стенограмою та відеозаписом до нього, висновок додаткової судово-медичної експертизи № 96/3 від 21 січня 2022 року, висновок експерта від 28 червня 2024 року № СЕ-19/106-24/4102-Д.

Вказані докази суд першої інстанції визнав належними, допустимими і достовірними, безпосередньо дослідив їх, проаналізував кожен окремо і у взаємозв`язку, за результатом чого дійшов висновку про їх достатність для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 121 КК, належним чином свої висновки обґрунтував.

Перевірив законність та обґрунтованість отримання фактичних даних із протоколу обшуку, проведеного29 вересня 2021 року за адресою проживання обвинуваченого, порушень вимог КПК не встановив.

Також, у зв`язку із зверненням ОСОБА_4 з усною заявою про застосування до нього оперуповноваженим карного розшуку ВП № 2 Житомирського РУП ОСОБА_13 під час проведення обшуку у його домоволодінні 29 вересня 2021 року психологічного тиску, суд ухвалив у порядку ст. 206 КПК доручити процесуальному прокурору організувати дослідження фактів, викладених в усній заяві обвинуваченого про застосування стосовно нього тиску під час проведення слідчої дії. Постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР у м. Хмельницькому кримінальне провадження № 0000092 від 05 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Питання щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, разом із тим вони були перевірені апеляційним судом, який, переглядаючи вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року за доводами апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_23 та потерпілого ОСОБА_8 , дійшов умотивованого висновку про відсутність підстав до визнання їх обґрунтованими.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, за результатом перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 цього Кодексу, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.

З оскарженої ухвали вбачається, що під час перегляду вироку місцевого суду апеляційний суд дотримався вимог статей 404, 405, 419 КПК, надав належну оцінку доводам апеляційних скарг, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, та із зазначенням достатніх мотивів постановленого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 85, 86, 94-96 КПК, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.

Погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання, що висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого постановив обґрунтоване рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, у мотивувальній частині зазначено, серед іншого, короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи сторони захисту й потерпілого, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, залишаючи апеляційні скарги останніх без задоволення.

Засуджений в касаційній скарзі стверджує про невідповідність висновків щодо доведеності доказами наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зокрема його суб`єктивної сторони.

Зазначені доводи колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого, ч. 2 ст. 121 КК, необхідно виходити з того, що ознаками його суб`єктивної сторони є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, який може бути як прямим, так і евентуальним. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Діяння, інкриміноване ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК, з урахуванням його характеру та об`єктивно-предметних умов вчинення, не тільки містить реальну загрозу, а і спричинило суспільно небезпечні наслідки, які не є результатом випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюжків із діяннями інших осіб чи випадковими обставинами.

Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо. Саме з урахуванням такого аналізу та оцінки всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 27 вересня 2023 року у справі № 607/5769/21, провадження № 51-3257км23; від 15 квітня 2024 року у справі № 587/102/18, провадження № 51-7878км18; від 15 січня 2026 року у справі № 536/1112/19, провадження № 51-3619км25 тощо).

На підставі такого аналізу й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування), зокрема, таких елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережність щодо настання смерті потерпілого.

Характер здійснених ОСОБА_4 дій, пов`язаних із заподіянням потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, спосіб та обстановку їх вчинення суд встановив на підставі, серед інших, показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , які були безпосередньо присутніми у вечір/ніч подій (09, 10 грудня 2021 року) разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , під час спільного вживання алкоголю між останніми розпочався конфлікт, під час якого обвинувачений вдарив ОСОБА_5 ногою по голові, внаслідок чого останній впав на диван, надалі стягнув на підлогу та продовжував наносити удари по обличчю, ногам, ребрам, у нього пішла кров з носу, потерпілий опору не чинив, проте намагався закритись руками, але обвинувачений продовжував його бити. ОСОБА_18 та ОСОБА_10 намагались відтягнути обвинуваченого, заспокоїти його, однак останній заспокоюватись не бажав, а крім того, наносив удари і свідкам, відштовхував їх.

Указані показання місцевий суд співставив з матеріалами кримінального провадження, зокрема з протоколами слідчих експериментів від 11 грудня 2021 року, проведеними за участю цих свідків, висновком експерта № 1273 від 10 грудня 2021 року та висновком додаткової судово-медичної експертизи № 96/3 від 21 січня 2022 року стосовно виявлених у потерпілого ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, а також врахував фактичні дані, отримані частково з протоколу слідчого експерименту від 12 січня 2021 року, проведеного за участю обвинуваченого та його захисника, де ОСОБА_4 розповів про виникнення між ним та батьком конфлікту, під час якого від вдарив останнього один-два рази долонею правої руки по лівій щоці, а пізніше два-три рази долонею правої руки по лівій щоці (від чого він впав на підлогу), а також два-три рази правою ногою, взутою у кросівки, по правій боковій частині грудної клітини.

Також суд проаналізував позицію ОСОБА_4 стосовно обставин появи у потерпілого тілесних ушкоджень, висловлену під час слідчого експерименту, спростував її, встановивши, що тілесних ушкоджень, які б відповідали більш значному терміну утворення, ніж декілька годин, під час судово-медичної експертизи трупа не виявлено. Тілесні ушкодження у вигляді переломів ребер, враховуючи їх локалізацію, кількість, механізм утворення не могли утворитись «у результаті падіння з висоти власного зросту, з наданням тілу прискорення, на поверхню насипу деревини породи сосна, у виді обрізків (обаполи)», на чому наполягав ОСОБА_4 .

Пояснення ОСОБА_4 стосовно обставин отримання потерпілим тілесних ушкоджень оцінив як недостовірні й суд апеляційної інстанції, спростував їх на підставі інших допустимих доказів. Встановив, що показання обвинуваченого та повідомлені ним обставини отримання потерпілим тілесних ушкоджень та його ролі змінювалися в залежності від стадії кримінального провадження, зміни захисників, під час слідчого експерименту він вказував, що бив батька руками і ногами від чого батько падав, а в суді вже вказав, що вдарив лише один раз долонею по обличчю, натомість пояснити де батько отримав тілесні ушкодження, які стали причиною його смерті і які він отримав незадовго до смерті (хвилини) не зміг, як і не зміг надати переконливих пояснень чому свідки, які були очевидцями, вказують на нього як на особу, яка упродовж тривалого часу здійснювала побиття потерпілого усіма можливими методами в різні частини тіла, погрожував вбити батька, який жодного опору не міг чинити, а лише прикривався руками, просив перестати його бити, жалівся, що все болить, однак це не зупиняло обвинуваченого, не реагував він і на дії свідків, які намагалися його зупинити, за що і самі зазнали насильства.

Попри те, що психічне ставлення до заподіяної смерті виявляється у формі необережності, інкримінований за ч. 2 ст. 121 КК злочин у цілому вважається вчиненим умисно. Разом з тим, застосування такого способу вчинення злочину, як фізичне насильство, завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання. Виходячи із сукупності обставин вчиненого діяння, кількості, характеру й локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, смерть якого настала від гострої дихальної недостатності внаслідок тупої сукупної травми тіла - переломів кісток носу зі зміщенням, переломів хрящів гортані та під`язикової кістки, перелому грудини та переломів ребер з обох сторін, що підтверджується виявленими тілесними ушкодженнями, вираженими ознаками асфіксії у легенях при відсутності загальноасфіктичних ознак організму, що дозволяє виключити будь-який вид механічної асфіксії, суд правильно виходив із вказаного щодо встановлення суб`єктивного ставлення засудженого до наслідків своїх дій.

Найближча мета застосованого ОСОБА_4 насильства у виді тяжких тілесних ушкоджень детермінована характером, змістом і спрямованістю вчинених ним дій для нанесення потерпілому ушкоджень. За встановленими судами обставинами відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення до заподіяння ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження не є умисним, а щодо смерті - необережним.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні, як прямі докази, так і непрямі у сукупності та взаємозв`язку підтверджують поза розумним сумнівом наявність в діях ОСОБА_4 складу інкримінованого йому за ч. 2 ст. 121 КК злочину.

Щодо доводів касаційної скарги про недотримання судом положень ч. 6 ст. 22, ст. 349 КПК через відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про повторний виклик та допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з такого.

За приписами ст. 349 КПК після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

З оскарженого вироку вбачається, що у судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_7 . Натомість у повторному допиті цього свідка було відмовлено.

Рішення місцевого суду щодо відмови у задоволенні клопотання захисту про повторний виклик та допит цього свідка суд апеляційної інстанції перевіряв. Визнав таке рішення обґрунтованим. Встановив, що сторона захисту вже скористалася правом на допит свідка і переконливих підстав для його повторного допиту не навела.

Про наявність таких підстав не наведено й у касаційній скарзі.

Засуджений у скарзі також згадує й про те, що не було допитано свідка ОСОБА_6 , сусідку, до якої він звертався за допомогою.

За приписами ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до аналізу вказаної норми КПК суд апеляційної інстанції безпосередньо досліджує докази за правилами ст. 352 КПК за умов, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, тобто за умов, якщо такі докази не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Натомість ані з оскаржених судових рішень, ані зі змісту касаційної скарги не вбачається, що свідок ОСОБА_6 була заявлена для виклику та допиту в порядку ст. 349 КПК або про неї стало відомо після ухвалення оскарженого вироку, а про допит свідка сторона захисту заявляла клопотання під час апеляційного розгляду з наведенням достатніх на те підстав.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції не було процесуальних приводів, в аспекті ч. 3 ст. 404 КПК, для виклику та допиту зазначених вище свідків.

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення порядку проведення обшуку та недопустимості у зв`язку з цим доказів на доведення винуватості за ч. 1 ст. 309 КК, то колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.

Аналогічні доводи апеляційних скарг щодо недопустимості результатів обшуку, проведеного за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх дослідив та навів вичерпні мотиви до відхилення.

Апеляційний суд встановив, що обшук у домоволодінні обвинуваченого ОСОБА_4 проводився на підставі ухвали слідчого судді, з якою останнього було ознайомлено та роз`яснено права. Бажання присутності під час проведення обшуку захисника ОСОБА_4 не виявив. Під час проведення обшуку було застосовано технічні засоби фіксації, а саме проводилась відеозйомка відеокамерою «Panasonic». Протокол, складений за результатами проведення обшуку, містить усі необхідні реквізити, коло осіб, які приймали участь у слідчій дії. Відповідно до протоколу, обшук проведено за участю понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 . Фототаблиці, як додаток до протоколу обшуку, виготовлялись спеціалістом-криміналістом ОСОБА_24 і, відповідно, ним підписані. Усе виявлене та вилучене під час проведення обшуку було упаковано та опечатано з дотриманням положень Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальній справі у присутності понятих та обвинуваченого. Жодних зауважень з приводу неналежного упакування вилучених речей чи їх заміни не надходило. Будь-яких зауважень з боку понятих чи безпосередньо обвинуваченого під час проведення обшуку також не надходило. Поняті, які були присутні під час проведення обшуку, в ході допиту у суді першої інстанції зазначили, що права їм було роз`яснено, протокол обшуку підписували, зауважень не мали, обвинувачений пояснив, що то є трава для паління, діям поліції не перешкоджав, з протоколом обшуку був ознайомлений.

Не попадання осіб в об`єктив камери, за висновками апеляційного суду, автоматично не впливає на достовірність, належність та допустимість проведення цієї слідчої дії і законність вилучення під час обшуку речей.

Отже, як встановив апеляційний суд, обшук проводився за участю двох понятих, будь?яких зауважень з боку понятих чи безпосередньо обвинуваченого під час проведення обшуку не надходило, коли знайшли згортки із зеленою сумішшю, обвинувачений пояснив, що то є трава для паління.Усе виявлене та вилучене під час проведення обшуку було належним чином упаковано.

Недотримання вимог ст. 236 КПК під час проведення обшуку суд апеляційної інстанції, на підставі оцінки протоколу цієї слідчої дії з додатками, не встановив.

Твердження засудженого про словесний тиск на нього під час обшуку також, як видно з оскарженого вироку, було в належний процесуальний спосіб перевірено та таких обставин не підтверджено.

Запевнення засудженого про позбавлення його можливості звернутися за правничою допомогою та не залучення захисника за дорученням також спростовуються мотивами апеляційного суду, який встановив, що бажання присутності під час проведення обшуку захисника ОСОБА_4 не виявив.

Доводи стосовно того, що він не є власником і не зареєстрований у домоволодінні, де проведений обшук, а отже результати такого обшуку є недопустимими доказами, також безпідставні.

З ухвали слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2021 року, електронний примірник якої міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідчий суддя на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановив, що відомості щодо власника будинку АДРЕСА_2 відсутні. Разом з тим, за даною адресою проживають рідні ОСОБА_4 - мати ОСОБА_25 та батько ОСОБА_5 .

Таким чином, обшук було проведено на підставі ухвали слідчого судді, що є самостійною законною підставою для його проведення, а тому факт наявності чи відсутності права власності або реєстрації у приміщенні, де проводиться обшук, немає значення.

Більш того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст. 223 КПК не мають на меті вирішення питань власності. Вони захищають особу від необґрунтованого втручання у сферу її приватності, на яке вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні. Термін «особа, яка володіє» в ч. 1 ст. 233 КПК охоплює більш широке коло осіб, ніж титульний власник або особа, володіння якої ґрунтується на певних договірних чи інших законних підставах. Титульний власник у певних випадках не може вважатися «особою, яка володіє» житлом чи іншим володінням в значенні цього положення, якщо володіння пов`язано зі сферою приватного життя іншої особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17, від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к, від 20 червня 2023 року у справі № 756/16122/21).

Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення обшуку спростовуються мотивами апеляційного суду, предметом перевірки якого були аналогічні доводи апеляційних скарг захисту. Про невідповідність відображених стосовно оцінки фактичних даних, отриманих на підставі обшуку, мотивів апеляційного суду засуджений в касаційній скарзі не зазначає, як не спростовує й встановлених апеляційним судом обставин.

Доводи щодо того, що суди не врахували та не співставили обставин та результатів проведеного обшуку з тим, що він заперечував факт зберігання будь-яких наркотичних засобів та наполягав, що вони були підкинуті працівниками поліції, а висновком експерта від 28 червня 2024 року №СЕ-19/106-24/4102-Д підтверджено відсутність папілярних узорів слідів рук ОСОБА_4 на паперових згортках з наркотичним засобом, також безпідставні.

Як видно з оскаржених судових рішень, суд першої інстанції оцінював усі докази за правилами ст. 94 КПК, зокрема й показання засудженого та висновок експерта від 28 червня 2024 року № СЕ-19/106-24/4102-Д, й це було предметом перевірки апеляційного суду, який порушень оцінки доказів не встановив.

Посилання захисту щодо правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 309 КК на фактичні дані, отримані з висновку експертизи, за якими слідів папілярних узорів рук на упакуванні з наркотичною речовиною, вилученою у ОСОБА_4 (з написом Лист 1), не виявлено, а слід папілярного узору руки розміром 11*12 мм (на упакуванні з написом ТОВ Трейд Ліга) виявився непридатним для ідентифікації, суд апеляційної інстанції спростував. Дійшов обґрунтованого висновку, що такі обставини не впливають на правильність кваліфікації, оскільки не породжують сумнівів у тому, що згорток із наркотичною речовиною належить обвинуваченому. Суд оцінював зазначений довід в сукупності з іншими належними та допустимими доказами.

З оскарженої ухвали не вбачається, що аби-які докази залишилися без оцінки суду апеляційної інстанції, а клопотання, подане в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, - без уваги. Всі питання, про які засуджений зазначає в касаційній скарзі, зокрема й щодо оцінки доказів, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який їх перевірив та навів достатні мотиви постановленого рішення.

Твердження засудженого про те, що суди вирішували клопотання сторони захисту без належного обговорення та виходу до нарадчої кімнати, що, на його переконання, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів відхиляє як необґрунтоване, адже такий порядок передбачений ч. 4 ст. 371 КПК, а доводи, що суд ухвалював рішення за результатом розгляду клопотань захисту без належного обговорення є нічим не підтвердженим припущенням засудженого.

В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 370, 419 КПК, колегія суддів Верховного Суду враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК, за доводами касаційної скарги не вбачається.

Таким чином, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, постановлених щодо засудженого ОСОБА_4 , за доводами його касаційної скарги, Судом не встановлено. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року та ухвали Житомирського апеляційного суду від 02 липня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3