Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 та її захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання володільця майна ОСОБА_4 про передачу на відповідальне зберігання майна, на яке накладено арешт, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокатом ОСОБА_5 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , подано до Подільського районного суду міста Києва клопотання про передачу на відповідальне зберігання арештованого майна, у кримінальному провадженні № 0001893, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України, який накладений ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 758/13929/25, а саме: транспортний засіб «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із встановленням заборони користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Як вказано у клопотанні, усі слідчі дії, пов`язані із автомобілем - проведено; згідно з положеннями ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази можуть передаватися на відповідальне зберігання власнику, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали, просили задовольнити за вказаних у ньому підстав, зокрема вказали, що автомобіль потрібен для використання в сімейних справах, оскільки ОСОБА_4 має неповнолітніх дітей. Адвокат уточнив, що автомобіль як речовий доказ може бути переданий на відповідальне зберігання власнику згідно з положеннями п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, пояснивши, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, арешт накладено обґрунтовано, в подальшому застосуванні арешту потреба не відпала. Вказав, що, слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва, задовольняючи клопотання слідчого про накладення арешту на вказане майно, в ухвалі від 10.09.2025 у справі № 758/13929/25, врахував обґрунтування такого клопотання, зокрема й можливість конфіскації майна. Передача на відповідальне зберігання власнику арештованого автомобіля зашкодить кримінальному провадженню.

Дослідивши матеріали клопотання та долучені в судовому засіданні документи, заслухавши учасників судового засідання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, зокрема, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Загальні правила (засади) застосування заходів забезпечення визначені ст. 132 КПК України, за змістом ч. 3 якої: застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням; а за змістом ч. 5 якої: для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою цієї ж статті КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ч. 9 ст. 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України).

У Доповіді про дотримання принципів демократії, прав людини та правовладдя в умовах надзвичайного стану (Report - Respect for democracy, human rights and the rule of law during states of emergency), ухваленій Європейською Комісією „За демократію через право" (Венеційська Комісія) 19 червня 2020 року у спосіб письмової процедури, яка замінила 123-тє пленарне засідання [CDL-AD(2020)014], наголошено, що „навіть в умовах надзвичайного стану переважну силу повинен мати засадничий принцип правовладдя . Правовладдя означає, що органи влади зобов`язані діяти в межах закону, а їхні заходи мають переглядати незалежні суди. Потрібно гарантувати юридичний захист осіб" (§ 9), а також зазначено, що відступ від прав є тимчасовим призупиненням гарантій певних прав людини, серед яких засадничі судові гарантії дедалі частіше розглядають як такі, від яких не можна відступати (§ 41). Вказана позиція врахована Конституційним Судом України в Рішенні від 18.07.2024 № 8-р(II)/2024 (справа про гарантії судового контролю за дотриманням прав осіб, яких утримують під вартою), в якому Суд виходив з того, що законодавством має бути передбачений механізм періодичного судового контролю заходів, якими обмежуються права особи.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинно бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатись між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. (Рішення у справі «АГОСЬ» проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 1986 року, серія А.№108, п.52).

Судом в цій справі встановлено, що ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 10.09.2025 у справі № 758/13929/25, у кримінальному провадженні № 0001893 від 05.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, накладено арешт на майно, а саме:

- транспортний засіб «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із встановленням заборони користування, відчуження та розпорядження вказаним майном;

- вилучені 05.09.2025 під час проведення обшуку в транспортному засобі «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_3 , порожні зіп-пакети, мобільний телефон «iPhone 11 Pro Max», електронні ваги та аркуш паперу з написом.

Слідчим суддею встановлено відповідність арештованого майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Питання про скасування арешту автомобіля шляхом скасування заборони користування ним, тобто надання дозволу користування майном, у клопотанні не порушено. Тому слідчий суддя у цій справі не вирішує питання, чи в подальшому застосуванні запобіжного заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, та чи саме такий ступінь втручання у права та свободи особи на даній стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні виправдовує потреби досудового розслідування. Так, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК України).

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази передаються власнику (законному володільцю) на відповідальне зберігання, виключно, якщо не містять слідів кримінального правопорушення, і їх зберігання через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також піддаються швидкому псуванню.

Автором клопотання не доведено, яким саме характеристикам майна, передбаченим положеннями п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, відповідає арештований автомобіль.

З урахуванням досліджених обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 98, 100, 131-132, 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , про передачу на відповідальне зберігання арештованого майна, у кримінальному провадженні № 0001893, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України, який накладений ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 758/13929/25, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1