Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4752/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/337/26
Категорія ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 13 червня 2025 року, та продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більше шістдесяти діб, тобто до 06 лютого 2026 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів, а саме за проведення: судово-товарознавчої експертизи (висновок №СЕ-19/106-25/12036-ТВ від 17.07.2025) в сумі 1782 гривні 80 копійок; судової імунологічної експертизи (висновок №СЕ-19/106-25/11419-БД від 25.07.2025) в сумі 5641 гривня 93 копійки; судової імунологічної експертизи (висновок №СЕ-19/106-25/11420-БД від 28.07.2025) в сумі 7901 гривня 49 копійок; судової імунологічної експертизи (висновок №СЕ-19/106-25/11418-БД від 24.07.2025) в сумі 7384 гривні 11 копійок.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 17.06.2025 року, скасовано; арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 27.06.2025 року, скасовано.

Згідно з вироком, 12 червня 2025 року близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в одній із кімнат квартири за місцем свого тимчасового проживання, під час спільного розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в ході словесної суперечки, що виникла на ґрунті ревнощів до співмешканки ОСОБА_7 - ОСОБА_11 , вирішив вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 . Дана суперечка переросла у бійку, під час якої ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_10 удари кулаком по обличчю. ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 висловлювали усне зауваження в адресу ОСОБА_7 на припинення насильницьких дій. Однак, близько о 22 год. 00 хв. 12 червня 2025 року, не реагуючи на зауваження присутніх, ОСОБА_7 знову із великою силою умисно наніс ОСОБА_10 удари кулаками по обличчю та в область грудної клітини від чого останній впав спиною на підлогу. ОСОБА_7 підійшов до лежачого на підлозі ОСОБА_10 та із великою силою прикладання умисно наніс численні удари ногами по голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_10 , який будучи ще при свідомості, намагався виповзти з квартири та при цьому благав не вбивати його. Однак, ОСОБА_7 , не зважаючи на прохання ОСОБА_10 , взяв до рук металеву палицю із шафи цієї ж кімнати та з метою протиправного заподіяння смерті почав нею наносити удари по голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_10 до тих пір, поки останній не припинив подавати ознак життя, і таким чином умисно вбив його.

Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження при житті за ознакою небезпеки для життя, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання у вигляді 13 років позбавлення волі змінити та пом`якшити попередньо обраний вид покарання.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду необхідно змінити в частині призначеного покарання з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання. До таких відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин (негативні життєві умови, складне матеріальне становище, вчинення протиправних дій проти ОСОБА_10 на фоні ревнощів до своєї співмешканки, внаслідок їх дій, вчинених в присутності ОСОБА_7 . Вказує, що збіг цих обставин здійснює вплив на формування мотивів вчинення злочину, послаблює волю особи та обумовлює вибір протиправної поведінки. Навіть одна, але тяжка обставина може вплинути на психіку особи, послабити волю, знизити її опірність ситуації, що згідно з морально-етичними нормами суспільства викликає поблажливе ставлення до особи, яка вчинили злочин. Визнання тих чи інших чинників тяжкими особистими, сімейними чи іншими обставинами здійснюється судом.

Зауважує, що в ході допиту у судовому засіданні обвинуваченого та свідків судом було встановлено, що упродовж декількох місяців ОСОБА_7 та ОСОБА_11 проживали разом з ОСОБА_9 у помешканні останнього. Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що причиною конфлікту та агресії зі сторони ОСОБА_7 відносно ОСОБА_10 стало те, що ОСОБА_10 по-дружньому поцілував ОСОБА_11 в щоку, через що ОСОБА_7 приревнував. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 також пояснив, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник, на його думку, через ОСОБА_11 . До того ж обвинувачений ОСОБА_7 пояснив суду, що ОСОБА_11 неодноразово погрожувала йому помститись - відправити в армію чи «посадити в тюрму».

Зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення рішення не дотримався вимог ст.94 КПК України щодо всебічної, повної та неупередженої оцінки показань свідків, у наслідок чого дійшов передчасних та необгрунтованих висновків про відсутність пом`якшуючих обставин, передбачених ст.66 КК України.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 прокурором Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_13 подані письмові заперечення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін. Також просив суд вирішити питання про стягнення з обвинуваченого додаткових витрат за проведені експертизи, які були отримані після ухвалення вироку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення та вирішити питання процесуальних витрат, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.115 КК України ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Щодо доводів захисника про суворість призначеного покарання.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й з тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, а також даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Санкція ч.1 ст.115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, але й даними про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, наявністю обставини, що обтяжує покарання (вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння), таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 прийняв до належної уваги характер, спосіб вчинення і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, а саме те, що в результаті вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення настали негативні та незворотні наслідки - смерть людини; особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий в силу вимог ст. 89 КК України, за місцем проживання характеризується посередньо. Суд врахував і думку потерпілої, яка наполягала саме на суворому покаранні.

Твердження захисника обвинуваченого про те, що суд при призначенні покарання не врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19 наголосив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Під час допиту ОСОБА_7 судом першої інстанції він спочатку заявив, що визнає вину, але згодом уточнив, що «визнає помилку», однак не визнає, що саме він убив ОСОБА_10 .. Наполягав, що відповідальність за смерть потерпілого лежить на ОСОБА_11 .. Такі показання ОСОБА_7 як і інші досліджені судом докази та поведінка обвинуваченого після події злочину не свідчать про щире каяття обвинуваченого, оскільки не містять належного розуміння ним наслідків та осуду своїх дій чи жалю про скоєне.

Щодо обставини, що пом`якшує покарання - сприяння розкриттю злочину, зазначену захисником, то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК вбачається, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 674/1608/17).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обставина, що пом`якшує покарання - сприяння розкриттю злочину обгрунтовано не була визнаною судом, оскільки ОСОБА_7 після того, як вранці виявив потерпілого мертвим, витягнув його на вулицю та намагався сховати сліди злочину. Під час судового розгляду також не було встановлено жодних даних, які б свідчили про наявність у засудженого ознак активного сприяння розкриттю протиправного діяння, яке ставиться йому у вину, оскільки, ОСОБА_7 хоч і вказував на визнання вини, проте надавав пояснення, які суперечили та спростовувалися показами свідків, протоколами інших слідчих дій, висновками експертів. Також матеріали справи не містять доказів ініціювання обвинуваченим слідчих дій, які б сприяли розкриттю злочину. Тому суд апеляційної інстанції погоджується з відсутністю вказаної обставини, що пом`якшує покарання.

Щодо визнання пом`якшуючою обставиною вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин (негативні життєві умови, складне матеріальне становище, вчинення протиправних дій проти ОСОБА_10 на фоні ревнощів до своєї співмешканки, внаслідок їх дій, вчинених в присутності ОСОБА_7 ) колегія суддів зазначає наступне.

Обставиною, що пом`якшує покарання, виходячи зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України, визнається вчинення злочину, внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Це означає, що між цими обставинами та вчиненням злочину повинен існувати певний взаємозв`язок. Збіг цих обставин впливає на формування мотивів вчинення злочину, обмежує волю особи та обумовлює вибір злочинної поведінки. Особа вчиняє злочин з метою усунення або послаблення впливу тяжких обставин, їх негативних наслідків або в результаті того, що вплив цих обставин на психіку особи знизив її вольовий контроль, увагу, обережність, здатність керувати своїми діями.

Доводи захисника про те, що такими обставинами є поведінка потерпілого та ОСОБА_11 суд відхиляє, так як негативна реакція обвинуваченого на поведінку інших осіб ще не вказує на тяжкість особистих чи життєвих обставин. Вважати ревнощі до співмешканки збігом тяжких обставин, що впливали на формування мотивів вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину, обмежувало його волю та обумовило вибір його злочинної поведінки, в даному випадку, є безпідставним. Вплив обстановки, що передувала події злочину на психіку обвинуваченого спростовується висновком судово-психіатричного експерта № 322-2025 від 22.07.2025 року, згідно якого ОСОБА_7 під час інкримінованого йому діяння тимчасовому розладі психічної діяльності не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також наведені захисником обставини не вказують, що їх вплив на обвинуваченого був такого характеру, що хоч в якійсь мірі спонукав до вчинення даного кримінального правопорушення для припинення цієї обстановки. Будь-яких інших істотних тяжких особистих обставин, під час розгляду справи, встановлено не було та захисником в апеляційній скарзі не наведено, внаслідок чого, такі доводи не можуть бути задоволені.

Враховуючи наведене, вбачається, що призначаючи покарання саме у виді 13 років позбавлення волі, при верхній межі покарання по даній статті 15 років, суд першої інстанції фактично враховував усі ті обставини, на які посилається сторона захисту, однак обгрунтовано не визнав їх такими, що пом`якшують покарання.

З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, апеляційний суд вважає, що визначене місцевим судом покарання у вказаному виді та розмірі, є справедливим і співмірним заходом примусу з вчиненим злочином та даними про особу обвинуваченого, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому немає підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим, та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що б могло відповідно до положень ст. ст. 407, 414 КПК України стати підставою для зміни вироку суду. Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі захисника не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Що стосується клопотання прокурора в запереченнях на апеляційну скаргу від 26.01.2026 про стягнення витрат на проведення експертиз, які були отримані вже після ухвалення вироку, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Також, згідно з ч. 3 ст. 124 КПК України суд апеляційної інстанції змінює розподіл процесуальних витрат якщо суд, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове.

У даній справі суд апеляційної інстанції залишає оскаржуване рішення без змін, в межах доводів апеляційної скарги захисник не вказує на неправильне вирішення судом першої інстанції питання про судові витрати, а тому підстав для додаткового стягнення з обвинуваченого витрат за проведені експертизи не вбачається, оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі апеляційних вимог. Протилежний висновок з даного питання також буде суперечити положенням ч. 1 ст. 421 КПК України, яка дозволяє погіршення становища обвинуваченого шляхом збільшення сум, що підлягають стягненню лише у випадку, коли з цих підстав апеляційну скаргу подавав прокурор, потерпілий чи його представник.

Крім того, питання судових витрат, розмір яких було встановлено вже після ухвалення вироку, може бути вирішене в порядку виконання вироку на підставі ст. 537 КПК України.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для стягнення витрат за проведені експертні дослідження за заявою прокурора.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: