Справа № 438/718/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/884/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Бориславського відділу Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стебник Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 03 вересня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком визнано, зокрема, ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, пп. а-1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23.12.2024, визначити остаточно покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на три роки один місяць з відбуванням покарання у кримінально - виконавчій установі закритого типу.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід у виді застави, обраний ОСОБА_8 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.03.2025, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з заставою, процесуальними витратами, речовими доказами та арештом майна.

Згідно з вироком, 10.03.2025 приблизно о 16 год. на АДРЕСА_2 під час розпивання алкогольних напоїв у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виникла попередня змова на пошкодження квартири АДРЕСА_3 вартістю 482400 грн., яка перебуває у користуванні цивільної дружини ОСОБА_11 ОСОБА_12 , шляхом її підпалу, з метою помсти останній через сварку.

На виконання свого злочинного умислу, спрямованого на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 прибули на подвір`я будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_8 взяв у свого родича ОСОБА_13 (чоловіка маминої сестри) пластикову каністру від моторної оливи об`ємом 4 літри, повідомивши неправдиву причину використання, а саме для купівлі бензину для моторолера.

В подальшому того ж дня ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 на автомобілі таксі приїхали на автозаправну станцію «PPG» на вул. І.Сеник, 2-Г в м. Борислав, де ОСОБА_9 за власні кошти о 19 год. 07 хв. придбав 4 літри бензину, розрахувавшись своєю банківською карткою, а ОСОБА_8 набрав бензин у вище вказану каністру. Після цього ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 приїхали до перехрестя вулиць С.Бандери та Городище в м. Борислав на автомобілі таксі, за яке ОСОБА_9 розплатився о 19 год. 21 хв., здійснивши переказ на картку водію ОСОБА_14 .

Реалізуючи свій протиправний намір, спрямований на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, знаходячись на перехресті вулиць С.Бандери та Городище в м. Борислав, ОСОБА_9 пояснив ОСОБА_8 , яке саме вікно належить квартирі його цивільної дружини ОСОБА_12 , та попросив підпалити саме його, після чого залишився спостерігати за діями ОСОБА_8 , який в свою чергу 10.03.2025 приблизно о 19 год. 50 хв., зайшов на подвір`я будинку АДРЕСА_5 , в той же час, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, використовуючи заздалегідь підготовлену пластикову каністру із горючою речовиною - бензином, облив стіну будинку АДРЕСА_5 та метало-пластикове вікно квартири АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_15 , та перебуває у користуванні її дочки ОСОБА_12 , після чого підпалив її за допомогою запальнички та покинув місце події.

Виконавши усі дії, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 не змогли закінчити кримінальне правопорушення з причин, які не залежали від їх волі, оскільки загорання вищевказаного вікна та стіни будинку було загашено жителями сусідніх домоволодінь.

Таким чином, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна, шляхом підпалу, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Бориславського відділу Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок Бориславського міського суду Львівської області від 03 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_8 ; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1, п.п.а-1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у виді пробаційного нагляду та повністю приєднати невідбуту частину покарання у виді штрафу за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року, визначивши остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць та штрафу у розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень, виконувати самостійно. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків відповідно вимог статей 71, 72 КК України. Зокрема, призначивши ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, суд застосував положення ч. 1 ст. 71 КК України та призначив покарання за сукупністю вироків, приєднавши частково невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у виді пробаційного нагляду, визначивши із врахуванням положень ст. 71, п.п.а-1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць.

Водночас, при призначенні обвинуваченому остаточного покарання суд безпідставно не врахував, що в ОСОБА_8 залишається невідбуте покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у вигляді штрафу в розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень, яке згідно з вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року вказано виконувати самостійно, та не застосував щодо цього покарання положень ст. 71 КК України.

Як зазначає прокурор, ОСОБА_8 слід було призначити остаточне покарання за сукупністю вироків у порядку, визначеному статтями 71, 72 КК України, з урахуванням покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року та невідбутого покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у вигляді штрафу в розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України слід виконувати самостійно.

У своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить вирок Бориславського міського суду Львівської області від 03 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання, застосувати до ОСОБА_8 вимоги ст. 69 КК України пом`якшити йому покарання за оскарженим вироком та визначити покарання в 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, визначити іспитовий строк в 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржений вирок є надто суворим та підлягає пом`якшенню, судом не повністю враховано особу ОСОБА_8 , його ставлення до скоєного, стан здоров`я, те, що він проходив військову службу. Зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_8 підтвердив обставини вчинених ним злочинів, розгляд справи проведено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто без дослідження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Потерпіла не має жодних претензій до ОСОБА_8 , будинок, який пошкоджено внаслідок підпалу, повністю відремонтовано. Потерпіла просить суд не позбавляти ОСОБА_8 волі.

На думку сторони захисту, суд не врахував як пом`якшуючу покарання обставину відшкодування збитків потерпілій, щире каяття. У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував заподіяну шкоду, тому наявні підстави для застосування щодо нього ст. 69 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог прокурора.

Потерпіла ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.

За таких обставин, з огляду вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились, у тому числі й обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки подані апеляційні скарги не стосуються його інтересів.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК України, а саме як закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна, вчинений шляхом підпалу.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, його наслідки та обставини вчинення; особу обвинуваченого, який раніше судимий, є особою молодого віку, неодружений, дітей на утриманні не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо; досудову доповідь органу пробації, згідно з якою ризик вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, на думку органу пробації, його виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства; думку потерпілої ОСОБА_15 , яка матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення та вимог ст. 68 КК України, призначив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71, п.п.а-1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2025 року, остаточно визначивши ОСОБА_8 покарання у виді 3 років 1 місяць позбавлення волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого, однак, як слушно зауважив прокурор, при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання суд безпідставно не врахував, що в обвинуваченого залишається невідбуте покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у виді штрафу в розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень, яке згідно з вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року вказано виконувати самостійно та не застосовувати щодо цього покарання положення ст. 71 КК України.

За наведеного, на думку апеляційного суду, ОСОБА_8 слід призначити остаточне покарання за сукупністю вироків у порядку, визначеному ст.ст. 71, 72 КК України, з урахуванням покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року та невідбутого покарання вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у вигляді штрафу у розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України слід виконувати самостійно.

Стосовно апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 , який просить застосувати статті 69, 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , то такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім окремих випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_8 вину у вчиненому визнав, з огляду на це суд першої інстанції при призначенні йому покарання врахував таку обставину, як щире каяття.

У своїй апеляційній скарзі сторона захисту вказує, що ОСОБА_8 відшкодував завдані потерпілій збитки та активно сприяв розкриттю злочину.

Стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_8 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Втім, особу ОСОБА_8 як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі допиту свідків. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому замах на умисне знищення або пошкодження чужого майна він вчинив в особливо важкий для країни час, під час воєнного стану. Хоча ця обставина ніяк не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, така характеризує його з негативного боку.

Безпідставним є і посилання на наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, як відшкодування завданих потерпілій збитків. Як слідує з обвинувального акта, кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди не завдано. У ході допиту в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , як і співучасник злочину ОСОБА_16 , надали показання, що загорання вікна та стіни будинку, де мешкала цивільна дружина ОСОБА_16 , погасили жителі сусідніх домоволодінь.

Жодних даних про те, що обвинувачений ОСОБА_8 якимось чином допоміг потерпілій оговтатись від пережитого, намагався відшкодувати заподіяну їй шкоду, зокрема стрес, який вона пережила через пожежу в її будинку, колегії суддів не представлено.

Таким чином, відсутній перший обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання, - наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання. За наведеного, доводи про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення свого підтвердження не знайшли.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , які були враховані при призначенні обвинуваченому розміру покарання у межах санкції ч. 2 ст. 194 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України.

Щодо позиції потерпілої ОСОБА_17 про відсутність претензій до обвинуваченого ОСОБА_8 , то така, як слідує з оскарженого вироку, врахована судом, однак, як виснував Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18, думка потерпілої хоч і враховується при призначенні покарання, однак не є визначальною.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім визначених у цій статті випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_8 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, зокрема: вироком Бориславського міського суду від 19 листопада 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 н.м.д.г., що становить 17 000 гривень; вироком Бориславського міського суду від 23 грудня 2024 року за ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до остаточного покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 5 місяців. В кожному з цих вироків зазначено, що ОСОБА_8 визнає вину та щиро розкаюється у вчиненому, однак після засудження обвинувачений на шлях виправлення не став, покарання у виді штрафу не сплатив, у вигляді пробаційного нагляду не відбув; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_8 вчинив після ухвалення щодо нього вироків Бориславським міським судом Львівської області від 19 листопада та 23 грудня 2024 року. З огляду на це, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що ОСОБА_8 зможе виправитись без реального відбування покарання. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

До того ж, на переконання апеляційного суду, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_8 , що були враховані при призначенні обвинуваченому мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 2 ст. 194 КК України, з урахуванням вимог ст. 68 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та доходить висновку про необхідність їх задоволення й скасування вироку щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, згідно з вимогами ст. 420 КПК України.

Водночас, апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 свого підтвердження в ході апеляційного перегляду не знайшли, а тому у задоволенні вимог апеляційної скарги сторони захисту належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 відмовити, апеляційну скаргу прокурора Бориславського відділу Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Бориславського міського суду Львівської області від 03 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1, п.п.а-1 п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у виді пробаційного нагляду та повністю приєднати невідбуту частину покарання у виді штрафу за вироком Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року, визначивши остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць та штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, виконувати самостійно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4