Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , захисника-адвоката ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали судового провадження 11-сс/4806/738/25 за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2025.

Цією ухвалою задоволено клопотання начальника відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 00000376 від 30.07.2024 та накладено арешт на майно належне підозрюваному ОСОБА_6 , а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0057 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши відчуження вказаних об`єктів нерухомості.

З клопотання слідчого про накладення арешту на майно вбачається, що у провадженні відділу СУ ГУ НП перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про які 30.07.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.06.2014 відділом реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області зареєстровано як юридичну особу Первинну професійну спілку «Правозахисники країни» Демократичного інформаційного агентства країни ( надалі по тексту ППС «ПК») , місце реєстрації Дніпропетровська область Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вул. Сурська, 96, основним видом діяльності якої визначено «діяльність професійних спілок» (КВЕД 94.20).

Засновниками вказаної юридичної особи виступили громадяни: ОСОБА_7 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ; ОСОБА_8 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 ; ОСОБА_9 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 ; ОСОБА_6 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_4 ; ОСОБА_10 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_5 .

Відповідно до протоколу установчих зборів засновників, які відбулись 14.02.2014 у місті Дніпропетровську первинна професійна спілка «Правозахисники країни» є первинною добровільною неприбутковою організацією, створеною за територіальною та галузевою ознаками, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їхньої професійної діяльності, трудової діяльності та навчання з метою представлення, реалізації та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів Профспілки.

-2-

Згідно розділу 5 Статуту Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» в редакції, затвердженій протоколом від 17.07.2017 за № 17/07-17, профспілка здійснює свої повноваження як юридична особа, набуває цивільних прав та бере на себе цивільні обов`язки через свої виборні органи, має у власності кошти, майно, необхідні для здійснення статутної діяльності та повну фінансову самостійність.

Кошти та майно Профспілки є колективною власністю. Профспілці заборонено розподіляти отримані доходи (прибутки) або їх частини серед засновників (учасників), членів Профспілки, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних з ними осіб (пункт 5.2 Статуту).

Кошти Профспілки складаються зі вступних та щомісячних членських внесків, пасивних доходів, відрахувань підприємств, установ та організацій на культурно-освітню, спортивну та іншу діяльність у розмірах, передбачених Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», галузевими, регіональними угодами та колективними договорами, благодійних внесків від підприємств, організацій, установ усіх форм власності, приватних осіб та інших надходжень, перерахованих відповідно до законодавства України, інших надходжень не заборонених законом (пункт 5.4 Статут).

Пунктом 5.6 Статуту передбачено, що кошти Профспілки витрачаються згідно із чинним законодавством відповідно до затверджених кошторису та мети діяльності за наступними напрямками: культурно-масова робота; фізкультурно-спортивна робота; оздоровча робота; матеріальна допомога; господарська діяльність;, навчання профактиву;, правова робота; висвітлення своєї діяльності в засобах масової інформації.

Кошти та майно Профспілки є її власністю і не підлягає розподілу між членами профспілки. Право розпорядження коштами та майном Профспілки належить Загальним зборам (пункт 5.9 Статуту).

Розпорядження від імені членів Профспілки коштами, іншим майном, що належить їй на праві приватної власності, зокрема коштами, іншим майном загально профспілкової власності, що знаходиться в управлінні профспілкових організацій, здійснюється в порядку і межах визначених виборним органом відповідної Профспілки (пункт 5.10 Статуту).

Пунктом 5.12 Статуту унормовано, що для вирішення конкретних проблем. Фінансування цільових програм, тематичних розробок та інших цілей, профспілкові органи всіх рівнів можуть: вступати в договірні відносини, як між собою так і з будь якими іншими юридичними та фізичними особами, незалежно від місця їх знаходження, в тому числі і за кордоном; вести необхідну господарську та фінансову діяльність шляхом створення в установленому законодавством порядку підприємств, установ. Організацій із статутом юридичної особи, формування відповідних профспілкових фондів, кредитних спілок.

Контроль за використанням коштів виборними профорганами усіх рівнів здійснюють Контрольно-ревізійні комісії обрані відповідно до статутів (положень) профспілок, їх об`єднань (пункт 5.16 Статуту).

Пунктом 6.12 Статуту визначено, що керівництво Профспілкою здійснюють її Голова безпосередньо, в разі відсутності голови його заступник або призначений головою заступник з числа членів Профспілкового комітету, обраного на Загальних зборах членів профспілки, з яким може укладатися відповідний договір. Голова може делегувати виконання частини своїх функцій заступнику чи іншому члену Профспілкового комітету.

На підставі рішень Загальних зборів та Профспілкового комітету та на їх виконання голова видає накази і розпорядження, обов?язкові для виконання всіма співробітниками та членами Профспілки.

-3-

Голова Профспілки: представляє і захищає інтереси Профспілки у державних органах, підприємствах, установах, організаціях, у відносинах з роботодавцем; організує і несе відповідальність за виконання рішень Загальних Зборів; відкриває рахунки в установах банків; приймає рішення з питань діяльності Профспілки, які не є виключною компетенцією Загальних Зборів та Профспілкового комітету; здійснює оперативне управління майном та коштами Профспілки; затверджує штатний розклад в межах кошторису, функціональні обов?язки працівників апарату Профспілки, інші документи, що регламентують його роботу, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників апарату; як крайній захід уразі несплати членських внесків без поважних причин понад один місяць і більше та/або систематичного невиконання членом Профспілки статутних обов?язків та/або вчинення членом дій, які завдали шкоди Профспілці - виключати членів з Профспілки; виконує інші статутні обов?язки.

Контролюючі функції в Профспілці здійснює ревізійна комісія, персональний та кількісний склад якої визначаються загальними зборами. До складу ревізійної комісії повинні входити не менше трьох членів Профспілки, що обираються до неї загальними зборами (пункт 6.13 Статуту).

Згідно положень пункту 6.15 Статуту керівні органи зобов`язані звітувати перед членами Профспілки за свою діяльність не рідше 1 разу на рік, а саме - Профспілковий комітет, голова Профспілкового комітету та Ревізійна комісія звітує про свою діяльність перед членами Профспілки на Загальних зборах або шляхом розсилання листів на поштові та/або електронні адреси усіх членів Профспілки або в інший спосіб.

Натомість, ОСОБА_6 у період з 01.01.2021 по 04.07.2024, обіймаючи відповідно до протоколу № 1 від 15.02.2014 посаду голови Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» з 06.06.2014, являючись службовою особою даного суб`єкта господарської діяльності, як юридичної особи приватного права, яка відповідно до ст. 49 ГК України від 16.01.2003 за № 436-ІV (із змінами та доповненнями) зобов`язана не порушувати права та законні інтереси громадян, інших суб`єктів господарювання, установ, організацій, права місцевого самоврядування і держави, і яка згідно п. 3 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 є відповідальною за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, на яку, згідно п. 6 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону № 996, покладено обов`язок створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечення неухильного виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів; а також покладено відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, недостовірність відображених у них даних, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, скориставшись відсутністю у ППС «Правозахисники країни» ревізійної комісії, маючи в силу своїх повноважень повний доступ до грошових коштів, розміщених на поточних та карткових рахунках даної юридичної особи, відкритих в ПАТ АКБ «Індустріалбанк» UA0003081, UA0236351 та прив`язаних до рахунку картках 283523, НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та інтересах своєї сім`ї, шляхом зловживання своїм службовим становищем, без здійснення належного бухгалтерського обліку та оформлення відповідних документів, всупереч інтересам Первинної професійної спілки «Правозахисники країни», здійснив розтрату грошових коштів вказаного громадського об`єднання в сумі 2115729,34 грн, шляхом придбання продуктів, побутових товарів та

-4-

послуг, не пов`язаних із статутною діяльністю ППС «Правозахисники країни», чим самим завдав вказаній юридичній особі матеріальних збитків в особливо великих розмірах.

Зокрема, це знайшло своє відображення в тому, що в період з 01.01.2021 по 04.07.2024 ОСОБА_6 , як голова ППС «Правозахисники країни», відповідно укладених із ПАТ АКБ «Індустріалбанк» договору на обслуговування клієнтів банку з використанням системи «Клієнт-Банк» від 12.10.2016 за № 2102/0950/11/16 та договору про відкриття корпоративного рахунку від 02.08.2021, через систему «Клієнт-Банк» мав повний доступ на розпорядженнями коштами ППС «Правозахисники країни», розміщеними на поточному рахунку спілки НОМЕР_8 та поточному картковому рахунку даної спілки НОМЕР_9 , а також ОСОБА_6 мав можливість зняття готівкових коштів через банкомати за допомогою пластикових карток 283523, 773188, 263033, які за його заявою були видані ПАТ АКБ «Індустріалбанк» під час відкриття карткового рахунку НОМЕР_9 та прив`язані до вказаного рахунку.

Крім того, в зазначений вище період, ОСОБА_6 як голова ППС «Правозахисники країни», відповідно до укладеного із ПАТ КБ «Приватбанк» договору від 19.04.2019, через систему «клієнт-банк» мав повний доступ з правом фінансового підпису до грошових коштів розміщених на розрахунковому рахунку вказаної спілки № НОМЕР_10 .

В свою чергу, в період з 01.01.2021 по 04.07.2024 ОСОБА_6 , як голова Первинної професійної спілки «Правозахисники країни», достовірно знаючи, що в даній спілці, всупереч Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності» та Статуту даної спілки, ревізійну комісію не обрано, фінансовий контроль за витрачанням коштів, отриманих як сплату членських внесків не здійснюється, бухгалтерський облік не ведеться та фінансова звітність даного громадського об`єднання не складається, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і те, що грошові кошти розміщені на рахунках ППС «Правозахисники країни» йому на праві приватної власності не належать, оскільки являються колективною власністю і можуть бути використані лише для здійснення статутної діяльності спілки та не можуть розподілятись як доходи між засновниками (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи пластикові картки прив`язані до поточних рахунків спілки, систематично без укладення письмових договорів та складання первинних бухгалтерських документів від імені ППС «Правозахисники країни» здійснював у зазначений період придбання за кошти спілки продукти харчування, товари та послуги для особистих потреб та потреб його сім`ї, всього на загальну суму 2115729,34 грн, що підтверджується висновком експерта № СЕ-19/107-25/7437-ЕК від 17.06.2025.

Внаслідок умисних дій ОСОБА_6 із колективної власності ППС «Правозахисники країни» протиправно вилучено грошові кошти в сумі 2115729,34 грн, чим самим завдано вказаній спілці матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

12.09.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_6 , слідчий обгрунтував тим, що останній підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів і за яке йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, а тому, зважаючи на обґрунтованість підозри, з метою забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного та забезпечення відшкодування шкоди завданої діями ОСОБА_6 , завданої внаслідок кримінального правопорушення, слідчий просив

-5-

накласти арешт на об`єкти рухомого та нерухомого майна, які належать останньому, а також ті об?єкти нерухомого майна, що перебувають у спільній сумісній власності останнього, заборонивши відчуження такого.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що слідчим доведено наявність правових підстав для арешту майна підозрюваного ОСОБА_6 , зокрема, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. На думку слідчого судді, слідчим у клопотанні наведено достатньо підстав для застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а тому з метою уникнення втрати майна слідчий суддя задовольнила клопотання слідчого та наклала арешт на нерухоме майно підозрюваного, шляхом заборони його відчуження.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно. Вважає, що вказана ухвала є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам провадження. Майно, право власності за яким зареєстроване за ОСОБА_6 , набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_11 , а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності. Слідчим не надано доказів, що будинок, в якому проживає подружжя, відповідає критерієм спеціальної конфіскації.

Судове провадження розглядається за відсутності прокурора та підозрюваного ОСОБА_6 . При цьому враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а адвокат ОСОБА_5 не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги без участі підозрюваного та прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч. 10 ст. 170 КПК України).

За приписами ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

-6-

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

За вимогами п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання слідчий суддя повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, за вчинення якого, у разі визнання особи винуватою, суд може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідні дані мають міститися у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Крім того, для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з положеннями ст. 132, 173 КПК України також повинен врахувати правову підставу для арешту майна, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя у повному обсязі належним чином дотрималася вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

З наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що наведені у клопотанні слідчого підстави для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею при розгляді клопотання належним чином перевірялись, при цьому у судовому засіданні заслухані доводи сторони обвинувачення, заперечення сторони захисту, досліджені письмові матеріали клопотання слідчого та з`ясовані всі необхідні обставини, які повинні бути встановлені та враховані для прийняття законного та справедливого рішення.

Як вбачається з клопотання слідчого, в провадженні у провадженні відділу СУ ГУ НП перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про які 30.07.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

12.09.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, відповідальність за яке передбачена у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 443459200 та № 443459023 за ОСОБА_6 на праві приватної власності зареєстрований об`єкт нерухомого майна земельна ділянка за кадастровим номером: :00:000:0057, на якій знаходиться житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 67.5 кв.м.

-7-

17.09.2025 слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт нерухомого майна, яке належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_6 , а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0057 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02.10.2025 ухвалою слідчого судді клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_6 .

На думку апеляційного суду, слідчий суддя дійшов правильних висновків про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за викладених у клопотанні обставин та, що у разі доведення винуватості підозрюваному його майно за вироком суду може бути конфісковано.

Апеляційний суд переконаний, що незастосування обмежень до розпорядження майном може призвести до вжиття підозрюваним заходів до його відчуження чи перереєстрації, з метою уникнення його арешту та подальшої можливої конфіскації. Незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації, а тому арешт майна на даному етапі є законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

Щодо розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для підозрюваного, колегія звертає увагу на правову підставу накладення арешту на майно, встановлену ухвалою слідчого судді, - з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (частина 1 статті 59 КК України). Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Враховуючи обґрунтовану підозру вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи унеможливить виконання вироку в частині конфіскації майна, арешт належного підозрюваному ОСОБА_6 нерухомого майна на даному етапі є законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяла у спосіб та в межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слід визнати непереконливими, підстав для обґрунтованого сумніву в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що слідчим суддею відповідно до ст. 132, 170, 173 КПК України дотримані принципи розумності та співрозмірності обмеження права власності осіб завданням кримінального провадження та враховані наслідки від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано та під час судового розгляду скарги не встановлено.

-8-

Доводи захисника про те, що майно, право власності за яким зареєстроване за ОСОБА_6 , набуте під час перебування у шлюбі з ОСОБА_11 , яка не є підозрюваною в даному кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків суду про необхідність накладення арешту на майно.

Матеріалами клопотання підтверджується факт перебування підозрюваного ОСОБА_6 та ОСОБА_12 у шлюбних відносинах.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

З огляду на вказані положення закону колегія суддів дійшла висновків, що існування режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого під час шлюбу презюмується. Тягар доказування протилежного покладається на того, хто спростовує цю презумпцію.

У зв`язку з чим колегія суддів констатує, що майно, на яке слідчий просив накласти арешт, є спільною сумісною власністю підозрюваного ОСОБА_6 та ОСОБА_12 .

При цьому режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділ часток кожного власника в натурі, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток підозрюваного та його дружини у спільному майні, а також розмір таких часток, які можуть бути не однаковими, через що обтяження майна підозрюваного в цілому є єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливої конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Щодо доводів сторони захисту про невідповідність майна критеріям спеціальної конфіскації, колегія суддів зазначає, що у рішенні № 1-р/2022 від 30.06.2022 Конституційний Суд України розмежував поняття «конфіскації майна» та «спеціальної конфіскації», вказуючи, що конфіскація майна полягає у примусовому безоплатному вилученні майна, що є власністю засудженого. Унаслідок чого конфіскація майна є видом покарання, застосування якого має на меті покарання винного, його виправлення й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень цією та іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на об`єкти нерухомості, належні підозрюваному ОСОБА_6 , оскільки таке втручання у права та інтереси власника майна в особі підозрюваного, є виправдане та відповідає завданням кримінального провадження, а саме здійснюється з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а відтак вимоги апеляційної скарги до задоволення не підлягають.

-9-

Порушень норм кримінального процесуального закону, невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає, а тому доводи захисника-адвоката ОСОБА_5 про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими та безпідставними.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів, враховуючи положення кримінального процесуального закону, не перешкоджала учасникам судового розгляду в наданні ними доказів, можливостях доведення переконливості висунутих ними аргументів.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги, положення ст. 220, 317 цього Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що сторона захисту не довела обґрунтованість доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2025, якою накладено арешт на нерухоме майно підозрюваного ОСОБА_13 у кримінальному провадженні № 00000376 від 30.07.2024, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді