Номер провадження 1-кп/754/1078/25
Вирок

Іменем України

20 листопада 2025 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0000431 від 10.06.2025 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, українки, громадянки України, офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

-03.12.2024 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

ОСОБА_3 , будучи раніше судимою 03.12.2024 вироком Деснянського районного суду м. Києва за ч.1 ст. 309 КК України, де останній призначено покарання у вигляді пробаційного нагляду строком 2 роки, на шлях виправлення та перевиховання не стала, належних висновків для себе не зробила та будучи особою, яка протягом року після засудження за ч.2 ст. 309 КК України, вчинила аналогічне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_3 , у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, побачила на ґрунтовому покритті - 1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із грудко подібною речовиною бежевого кольору, що є психотропною речовиною, обіг якої заборонено - РVР, загальною масою 0,812 г, після чого у неї виник умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_3 підняла раніше виявлений нею - 1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із грудкоподібною речовиною бежевого кольору, що є психотропною речовиною, обіг якої заборонено - РVР, загальною масою 0,812 г, тим самим незаконно придбала психотропну речовину, обіг якої заборонено, яку в подальшому, ОСОБА_3 , поклала до задньої лівої кишені штанів, у які вона була одягнута, тим самим почала незаконно зберігати вищевказану психотропну речовину при собі без мети збуту, яку в подальшому перенесла за адресою: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 9, де 10.06.2025, приблизно о 18 год. 10 хв. була зупинена працівниками поліції.

В подальшому, 10.06.2025 в ході проведення особистого обшуку, у задній лівій кишені штанів, у які була одягнута ОСОБА_3 виявлено та вилучено - 1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із грудкоподібною речовиною бежевого кольору, шо є психотропною речовиною, обіг якої заборонено - РVР, загальною масою 0,812 г, яку ОСОБА_3 незаконно придбала та зберігала без мети збуту.

Так, PVP, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів» «Список № 2 Особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено» в «Таблиці І» є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено.

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» встановлено, що до 0,15 г PVP є невеликим розміром, від 1,5 до 15,0 г - великим розміром, 15,0 і більше - особливо великим розміром.

Таким чином, ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Згідно з ч.2 ст.309 КК України кримінально-караним діянням є, зокрема, незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинені особою протягом року після засудження за аналогічні дії.

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

Так, об`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення полягає, зокрема, у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів"(зі змінами та доповненнями згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №16, далі - Постанова) регламентовано, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені статями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом та обов`язково відсутністю мети збуту наркотичних засобів чи речовин. Іншими словами, мета зазначених вище дій може бути будь-якою, за виключенням збуту (наприклад, особисте споживання наркотичних засобів чи речовин).

Суб`єкт - загальний; особа, що досягла 16-річного віку.

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 визнала себе винною, щиро розкаялась і підтвердила вищеописані встановлені судом обставини справи. Показання обвинуваченої є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.

Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченої ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та її дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

ІV. ПОКАРАННЯ

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, санкцією ч.2 ст. 309 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні обставин, регламентованих п.1 ч.1 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Верховний Суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачена висловила щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченої ОСОБА_3 : вона раніше судима: 03.12.2024 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду; на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Вирішуючи питання про вид покарання ОСОБА_3 суд бере до уваги те, що санкція ч.2 ст. 309 КК України передбачає альтернативні види покарання, а більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Одночасно суд ураховує, що досягнення мети запобігання вчиненню кримінальних правопорушень самою засудженою відбувається шляхом такого впливу покарання на винну, який позбавляє її можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення. Такого результату може бути досягнуто самим фактом її засудження і тим більше - виконанням покарання, коли засуджена особа поставлена в такі умови, які значною мірою перешкоджають або повністю позбавляють її можливості вчинити нове правопорушення.

Отже, виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд доходить висновку про неможливість призначення обвинуваченій ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, оскільки обвинувачена офіційно не працює, а суд не володіє відомостями про наявність у неї майна чи заощаджень.

Обираючи покарання ОСОБА_3 за ч.2 ст. 309 КК України, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

Судом також враховано, що ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, за яке засуджується цим вироком, після постановлення 03.12.2024 року вироку Деснянським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 309 КК України з призначенням покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду, яке засудженою не відбуте, тому, відповідно до ч. 1 ст. 71, ст.72 КК України, суд до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднує невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду від 03.12.2024.

Водночас, суд при призначенні покарання за цим вироком не враховує вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2025 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням статей 71, 72 КК України, до покарання у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі, оскільки зазначений вирок на час ухвалення вироку у даному кримінальному провадженні не набрав законної сили. При цьому суд ураховує правову позицію ККС Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.11.2022 у справі № 330/2907/20, відповідно до якої, за змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає в тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За вимогами ч. 1 ст. 88 КК особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Тобто до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою собою. Це означає, що суди не мають права призначати покарання за сукупністю злочинів, у тому числі на підставі ч. 4 ст. 70 КК, за наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили. Такі висновки відповідають практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції».

Суд також враховує дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима за вчинення кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, на шлях виправлення не стала і знову вчинила злочин наведеної категорії, що свідчить про стійку кримінальну поведінку обвинуваченої та небажання стати на шлях виправлення, має визначене місце реєстрації та проживання, незаміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей 2013 та 2015 року народження, інвалідом не є, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставини скоєного кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, що міститься у постанові від 09.08.2022 у справі № 359/4720/20 (провадження N 51-5104км21), згідно з якою, якщо за попереднім вироком було призначено покарання, яке слід відбувати реально, то під час постановлення нового вироку із застосуванням положень ст. 71 КК суд не може звільнити обвинуваченого від відбування призначеного за цим вироком покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої неможливе без ізоляції від суспільства.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 неможливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні (висновок судової експертизи матеріалів, речовин та виробів №СЕ-19/111-25/35707-НЗПРАП від 15.07.2025) у розмірі 3565,60 гривень на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченої.

Заходи забезпечення в кримінальному провадженні не застосовувались.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 309 КК України і призначити їй покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71, пп.а-1) п. 1 ч.1 ст. 72 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2024 року, остаточно призначивши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 /один/ рік і 3 /три/ місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту її фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Речові докази: спеціальний пакет КНДЕКЦ МВС України, що містить об`єкт дослідження - грудкоподібну речовину бежевого кольору, яка містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, масою 0,812 г, який знаходиться в камері зберігання речових доказів Деснянського УП ГУНП у м. Києві, квитанція №000314, - знищити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 3565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень, 60 копійок витрат на залучення експертів (висновок судової експертизи матеріалів, речовин та виробів №СЕ-19/111-25/35707-НЗПРАП від 15.07.2025).

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1