Єдиний унікальний номер № 333/6508/25
Провадження № 1-кс/333/2490/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, про закриття кримінального провадження, за відсутності учасників справи, -

ВСТАНОВИВ:

Представниця Міністерства юстиції України ОСОБА_3 звернулась до суду із вищевказаною скаргою, в якій просить скасувати постанову старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_4 від 04.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000598 від 17.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Особа, яка подала скаргу, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд скарги за її відсутності.

Слідчий, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд скарги за його відсутності, просив відмовити в задоволенні заяви.

Враховуючи скорочені строки розгляду скарги на бездіяльність слідчого та з метою виконання завдання кримінального провадження, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності особи, яка подала скаргу та слідчого.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя встановив наступне.

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, розпочате за заявою Міністерства юстиції України від 19.07.2023 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Конопльов проти України", яким встановлено порушення Державою Україна пункту першого статті 5 та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок тривалого (протягом одного року та п`яти місяців) тримання ОСОБА_5 під вартою та тримання заявника під час судових засідань, що відбулися у 2013 році у металевій клітці, у зв`язку з чим зобов`язано сплатити 10 000 євро (еквівалент у Національній валюті 334 753,00 грн.).

Європейським судом з прав людини у справі "Конопльов проти України" встановлено обставини про те, що заявник перебував під вартою та утримувався у державній установі "Сімферопольський слідчий ізолятор" в неналежних умовах, що призвело до порушення його прав, гарантованих статтею 3 Конвенції. Також рішення суду першої інстанції про призначення справи до судового розгляду не встановлювало жодних строків його тримання під вартою, в результаті чого було порушено статтю 5 Конвенції.

Європейський суд зокрема встановив, що в ході розгляду справи у суді заявник утримувався у металевій клітці, змонтованій у службовому приміщенні суду і не мав можливості знаходитись поряд зі своїм захисником і радитись з ним з питань, які виникли в ході розгляду справи. Суд вказує, що тримання людини в металевій клітці під час судового розгляду з огляду на його об`єктивно принизливий характер, що не сумісний зі стандартами цивілізованої поведінки, яка є важливим елементом демократичного суспільства, сама по собі становить образу людської гідності, що порушує статтю 3 Конвенції.

Європейський суд в рішенні акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції насправді не здійснював оцінку існування будь-якого ризику для безпеки в залі суду під час судового розгляду. Крім того Європейський суд встановив, що заявника тримали під вартою протягом одного року та п`яти місяців на підставі незаконного рішення суду першої інстанції, яким не встановлювало жодних строків тримання заявника під вартою.

Постановою слідчого від 04.07.2025 вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Зокрема в оскаржуваній постанові зазначається про те, що за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження не здобуто доказів службової недбалості. Обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 відповідало вимогам чинного на той час національного законодавства, а утримання його в металевому, а не скляному загородженні в залі суду було пов`язано з недостатністю фінансування та неможливістю одномоментної заміни таких загороджень у всіх судах України.

Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, слідчий суддя зазначає наступне.

Статтями 303-304 КПК України передбачено право заявника, потерпілого, його представника чи законного представника оскаржити на досудовому провадженні рішення слідчого про закриття кримінального провадження протягом десяти днів з дня отримання ними копії цієї постанови.

За змістом ст.ст.9, 284 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Про закриття кримінального провадження слідчий приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору.

Вирішуючи вимоги скарги, слідчий суддя виходить з того, що закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки дізнавачем, слідчим, прокурором всіх зібраних та перевірених доказів (ст.ст.2, 284 КПК України).

Постанова дізнавача, слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі "Михалкова та інші проти України" розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції", що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Слідчий в постанові від 04.07.2025 про закриття кримінального провадження зазначає про те, що аналізом кримінального процесуального законодавства України, встановлено, що статтею 156 КПК України 1960 року встановлювалися строки тримання під вартою, які стосувалися виключно стадії досудового слідства і зазначено, що строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду. Жодних вимог щодо строків тримання під вартою особи під час розгляду справи в суді закон не встановлював.

Згідно вимог ст.253 КПК України 1960 року, прийнявши рішення про призначення справи до судового розгляду та безпосередньо проведення її попереднього розгляду, суддею не допущено порушень чинного на той момент національного кримінально-процесуального законодавства, а КПК України 1960 року не передбачав вирішення питання про строк тримання під вартою. Надання висновків, щодо відповідності чинного на той час національного законодавства України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) не входить до компетенції судді суду першої інстанції.

Такі висновки слідчого не в повній мірі відповідають вимогам законодавства України, виходячи з наступного.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі практика Суду) як джерело права.

Згідно статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Конопльов проти України" постановив, що було порушено пункт 1 статті 5 Конвенції у зв`язку з незаконним триманням заявника під вартою під час судового розгляду та зазначив, що заявник повторив скарги, викладені ним у заяві, зокрема про те, що його тримання під вартою на підставі рішення суду першої інстанції від 1 листопада 2012 року було незаконним (пункт 23). Уряд не надав жодних коментарів щодо цього питання (пункт 24).

Європейський суд зазначив, що заявника тримали під вартою на підставі зазначеного рішення суду першої інстанції до 3 лютого 2014 року, тобто протягом одного року та п`яти місяців. Суд також звертає увагу, що в рішенні у справі "Харченко проти України" (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02, пункти 73-76, від 10 лютого 2011 року, він за подібних обставин встановив порушення. Європейський суд не бачить причин не враховувати ці висновки у даній справі. Тому він констатував порушення пункту 1 статті 5 Конвенції (пункт 25).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Харченко проти України" зазначено наступне.

Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію "передбачуваності закону" для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд також повторює, що практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка допускає можливість тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який випливає з Конвенції і який є одним з основних елементів верховенства права (див. рішення у справах "Барановський проти Польщі" (Baranowski v. Poland), N 28358/95, пп. 55-56, ECHR 2000-III, "Кавка проти Польщі" (Kawka v. Poland), N 25874/94, п. 51, від 9 січня 2001 року, та "Фельдман проти України" (Feldman v. Ukraine), NN 76556/01 і 38779/04, п. 73, від 8 квітня 2010 року) (пункт 74).

Суд зауважує, що хоча 15 жовтня 2001 року суд залишив без змін обраний заявникові запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, він не встановив, на який строк продовжується ув`язнення заявника, і не вмотивував свого рішення (див. пункт 15 вище). Через це заявник залишився у стані невизначеності щодо підстав тримання його під вартою після зазначеної дати. У цьому зв`язку Суд повторює, що відсутність підстав в судових рішеннях щодо тримання під вартою протягом тривалого часу не відповідає принципу захисту від свавілля, закріпленому в пункті 1 статті 5 (див. рішення у справі "Соловей і Зозуля проти України" (Solovey and Zozulya v. Ukraine), NN 40774/02 і 4048/03, п. 76, від 27 листопада 2008 року). Беручи до уваги ці обставини, Суд вважає, що постанова Ватутінського суду від 15 жовтня 2001 року не надала заявникові адекватний захист від свавілля, який є невід`ємним елементом "законності" тримання під вартою у значенні пункту 1 статті 5 Конвенції, і тому тримання заявника під вартою після 15 жовтня 2001 року так само не відповідало пункту 1 статті 5 Конвенції (пункт 75).

З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду Балаклавським районним судом міста Севастополя кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , обвинувачений неодноразово звертався до суду з клопотаннями про зміну запобіжного заходу застосованого до нього, на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Так зокрема, в клопотанні від 15.02.2013 обвинувачений посилався як на підставу для зміни запобіжного заходу, серед іншого, на рішення Європейського суду у справі "Харченко проти України". Ухвалою суду від 19.02.2013 вказане клопотання було розглянуте і в його задоволені відмовлено.

Старший слідчий в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 , не дослідив та не надав належну оцінку вказаним обставинам, та передчасно прийняв постанову від 04.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000598 від 17.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Враховуючи необґрунтованість та неналежну вмотивованість постанови про закриття кримінального провадження, відсутність повного і всебічного дослідження обставин кримінального провадження, що є суттєвим порушенням слідчим вимог закону, слідчий суддя висновує про обґрунтованість даної скарги та наявність правових підстав для її задоволення.

При здійсненні відновленого досудового розслідування цього провадження органу досудового розслідування необхідно перевірити викладені вище обставини, виконати необхідні дії і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення відносно подальших дій у даному кримінальному провадженні, яке має бути належним чином вмотивованим з всебічним, повним аналізом доводів викладених, у тому числі в заяві про вчинення кримінального правопорушення, зібраних доказах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 306-307, 309, 372, КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника Міністерства юстиції України на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задовольнити.

Постанову старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополь та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_4 від 04.07.2025 про закриття кримінального провадження № 0000598 від 17.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, - скасувати, направити матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1