ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001580 від 25.06.2024 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, судимого 06.05.2025 Рівненським міським судом за ч. 3 ст. 389 КК України до одного року і одного місяця обмеження волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, з участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в період часу з 11 серпня 2023 року по 05 липня 2024 року, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, маючи умисел на заподіяння психологічних та фізичних страждань, діючи систематично, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття в сім`ї, вчинив відносно особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» своєї матері ОСОБА_6 , домашнє насильство, що призвело до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Так, 11.08.2023, 08.11.2023, 11.11.2023 та 21.11.2023, ОСОБА_3 вчинив відносно своєї матері ОСОБА_6 психологічне, економічне та фізичне насильство, що виражалося у формі образ, висловлювань на її адресу нецензурною лайкою, погроз фізичною розправою, шарпань, штовхань, позбавленні житла, чим було завдано шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілої, за що 01.09.2023, 24.11.2023, 01.12.2023, 15.12.2023 був притягнутий Рівненським міським судом Рівненської області до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи неодноразово притягнутим до відповідальності, на шлях виправлення не став та продовжив вчиняти тотожні та об`єднанні спільним умислом дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства.

Так, ОСОБА_3 , продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на заподіяння розладу психічного та фізичного здоров`я своєї матері ОСОБА_6 , з якою перебуває у сімейних відносинах, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 24 червня 2024 року, приблизно о 11 годині 20 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в будинку за місцем спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність вчинюваних ним дій, спровокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, вчинив психологічне та фізичне насильство відносно потерпілої, яке виразилось у словесних образах із застосуванням нецензурної лайки, погрозах заподіяння тілесних ушкоджень, приниженні та залякуванні останньої, шарпанині та штовханині, які викликали у ОСОБА_6 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, що призвело до психологічних та фізичних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім того, ОСОБА_3 , продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на заподіяння розладу психічного та фізичного здоров`я своєї матері ОСОБА_6 , з якою перебуває у сімейних відносинах, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 05 липня 2024 року, приблизно о 12 годині 30 хвилини, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в будинку за місцем спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність вчинюваних ним дій, спровокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, вчинив фізичне, психологічне та економічне насильство відносно ОСОБА_6 , яке виразилось у словесних образах із застосуванням нецензурної лайки, погрозах заподіяння тілесних ушкоджень, шарпанні, штовханині, приниженні та залякуванні останньої, спробах умисного позбавлення житла потерпілої, які викликали у ОСОБА_6 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, що призвело до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у домашньому насильстві, тобто умисному систематичному вчиненні фізичного, психологічного та економічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань, розладу здоров"я, погіршення якості житла потерпілої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того, суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт того, що дійсно він, перебуваючи у стані алкогольного сп"яніння, в період часу з 11 серпня 2023 року по 05 липня 2024 року в будинку за місцем спільного проживання з ОСОБА_6 з якою перебував у сімейних відносинах, що за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність вчинюваних ним дій, спровокував словесний конфлікт, в ході якого, систематично, умисно та цілеспрямовано, вчиняв фізичне, психологічне та економічне насильство відносно останньої, яке виразилось у словесних образах із застосуванням нецензурної лайки, погрозах заподіяння тілесних ушкоджень, шарпанні, штовханині, приниженні та залякуванні останньої, спробах умисного позбавлення житла потерпілої. Просить суд суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила факти, що дійсно ОСОБА_3 перебуваючи у стані алкогольного сп"яніння, в період часу з 11 серпня 2023 року по 05 липня 2024 року в будинку за місцем спільного проживання з нею, з яким вона перебуває у сімейних відносинах, що за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність вчинюваних ним дій, спровокував словесний конфлікт, в ході якого, систематично, умисно та цілеспрямовано, вчиняв фізичне, психологічне та економічне насильство відносно неї, яке виразилось у словесних образах із застосуванням нецензурної лайки, погрозах заподіяння тілесних ушкоджень, шарпанні, штовханині, приниженні та залякуванні останньої, спробах умисного позбавлення її житла. Міру покарання просить призначити судом на власний розсуд.

Постановами старшого слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 від 05 серпня 2024 року визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження три оптичних диски відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції ( а.к.п. 67-68, 76-77).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, у вчиненні якого винен останній.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий, має на утримання неповнолітню дитину, неофіційно займався суспільно-корисною працею. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні вибачився та шкодує про вчинене,

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючими обставинами суд визнає рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та особою, що перебувала у стані алкогольного сп"яніння.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Вироком Рівненського міського суду від 06.05.2025 визнано ОСОБА_3 винним за ч. 3 ст. 389 КК України та призначено покарання у виді одного року і одного місяця обмеження волі.

За таких підстав, у відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_3 необхідно врахувати часткововідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду від 06.05.2025.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачений щиро покаявся з приводу вчиненого, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловив жаль з приводу вчиненого, і вказав, що в подальшому таких протиправних діянь вчиняти не буде.

Загальні засади призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Враховуючи характер і ступінь небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та обтяжуючі обставини, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства у виді обмеження волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначити покарання у виді1 (одного) року і 2 (двох) місяців обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувавши покарання, частково відбуте за вироком Рівненського міського суду від 06.05.2025, у виді 1 (одного) року і 1 (одного) місяців обмеження волі та призначити остаточне покарання у виді 1 (одного) року і 2 (двох) місяця обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з 26.06.2025 з моменту прибуття останнього в Державну установу "Городоцький виправний центр ( № 131)" філії ДУ "Центр пробації" у Рівненській області.

До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою, але не більше ніж на 60 днів.

Речові докази, а саме: три оптичних диски із записами від 24.06.2024 та 05.07.2024 - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -