Справа №: 148/1842/25
Провадження № 1-кп/148/133/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою по кримінальному провадженню № 0000050 від 11.05.2025 року відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України.

В С Т А Н О В И В :

В провадження Тульчинського районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувальний акт внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000050 від 11.05.2025 року.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів.

Клопотання мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та в подальшому продовжено судом. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені тяжких корисливих злочинів, санкція за які, передбачає покарання на строк до восьми років позбавлення волі. Метою продовження запобіжного заходу ОСОБА_4 у відповідності до ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбачених п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, а саме:

п. 1 - ОСОБА_4 не має офіційного та стабільного джерела доходів і у нього відсутні стійкі соціальні зв`язки, а тому він може в будь-який момент без зайвих труднощів покинути місце свого проживання, при цьому усвідомлюючи загрозу застосування реальної міри покарання, може здійснити спроби переховуватися від суду;

п. 3 - за відсутності жодного контролю ОСОБА_4 , вільно пересуваючись, може незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, з метою їх спонукання шляхом погроз, вмовляння до дачі неправдивих показань або відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід досудового розслідування та його результати;

п. 5 - ОСОБА_4 може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_4 , будучи раніше судимим 21.11.2017 Літинським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі та звільнившись 04.02.2022 з місць позбавлення волі, маючи не погашену в установленому порядку судимість на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний корисливий злочин, що свідчить про схильність останнього до вчинення кримінальних правопорушень.

Окрім того, ОСОБА_4 будучи особою, відносно якої застосовано запобіжний захід в іншому кримінальному провадженні за ст. 307 КК України у вигляді тримання під вартою та за якого внесено заставу, вчинив нові умисні кримінальні правопорушення.

Стан здоров`я та вік обвинуваченого ОСОБА_4 , дозволяють утримувати його під вартою. Отже, застосування жодного іншого більш м`якого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти наявним ризикам, а також сприяти виконанню покладених на обвинуваченого обов`язків задля дотримання розумних строків досудового слідства. За таких обставин та беручи до уваги, що вказані вище ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме - тримання під вартою може запобігти зазначеним ризикам, просив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 щодо продовження застосовування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою покладався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_5 заперечував, щодо задоволення клопотання прокурора про продовження застосовування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали клопотання прокурора, просили продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, останній злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі за ч. 4 ст. 185 КК України до восьми років.

Суд враховує тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочинів, особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання останнього та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Зокрема суд враховує те, що ОСОБА_4 , офіційно не працевлаштований, вчинив ряд корисних кримінальних правопорушень, обґрунтованість наявних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у зв`язку з цим існує ризик продовження злочинної діяльності шляхом вчинення інших злочинів, крім того суд враховую, що ОСОБА_4 будучи раніше судимим 21.11.2017 Літинським районним судом Вінницької області по ч. 3 ст. 185, 71 КК України, до 4 років 6 місяців позбавлення волі та звільнившись 04.02.2022 з місць позбавлення волі, маючи не погашену в установленому законом порядку судимість на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні злочини, також суд враховує відсутність стійких соціальних зв`язків, та стримуючих факторів, оскільки він офіційного заробітку не має, не одружений, на утриманні неповнолітніх не має, доказів місця проживання та дозволу володільця домоволодіння, суду не надано.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились.

Що стосуються заявленого клопотання захисника, щодо обрання більш м`якого запобіжного заходу, а саме домашнього арешту, суд зауважує, що ні обвинуваченим ні його захисником не надано жодних переконливих доказів стосовно відсутності ризиків, передбачені ст. 177 КПК України та обрання більш м`якого запобіжного заходу зможе запобігти ризикам передбачені ст. 177 КПК України.

Крім цього суд враховує, що захисником в усному клопотання не зазначено адреси за якою слід призначити обвинуваченому домашній арешт та доказів того хто саме являється власником домоволодіння, у зв`язку з чим клопотання захисника, щодо обрання більш м`якого запобіжного заходу не підлягає задоволенню.

Крім цього ні обвинуваченим ні захисником не наведено доказів які б свідчили, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися під вартою, матеріали клопотання таких доказів не містять.

Враховуючи вищенаведене, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 слід продовжити з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства в цілому.

Разом з тим, суд вважає, що при визначенні розміру застави, ураховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, специфіку інкримінованих кримінальних правопорушень, які вчинено у період дії воєнного стану та суму заподіяних збитків, наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан та сімейний стан, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, суд вважає доцільним залишити обвинуваченому ОСОБА_4 заставу у розмірі сімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 211960,00 грн. яка буде спів мірною з існуючими у кримінальному провадженні ризиками та у разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На думку суду, саме такий розмір застави буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, та не буде непомірним для обвинуваченого, членів його сім`ї та близьких родичів.

Керуючись ст.ст.177,183,331 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 12 січня 2026 включно.

Визначити ОСОБА_4 розмір застави, здатний забезпечити виконання ним покладених на нього обов`язків, у розмірі сімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 211960,00 грн., після внесення якої ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 202 КПК України.

З дня внесення застави строком на два місяці покласти на підозрюваного ОСОБА_4 обов`язки, передбачені пп. 1-4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за викликом до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утриматись від спілкування з потерпілим та свідками в даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України;

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Суддя ОСОБА_1