Справа № 467/1111/25
Провадження № 1-кп/467/119/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області кримінальне провадження № 0000205 від 20.06.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Яковлівка Артемівського району Донецької області, є громадянином України, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

05.08.2021 року вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт;

07.06.2024 року вироком Дружківського міського суду Донецької області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України,

в с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Дружківського міського суду Донецької області від 07.06.2024 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць та відбуваючи покарання в державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)», що розташована за адресою: вул. Володимирська буд. 1 в с. Костянтинівка Вознесенського району Миколаївської області, в ході відбування покарання систематично порушував режим відбування покарання, за що до нього 52 разів вживалися заходи дисциплінарного впливу адміністрацією колонії, у тому числі: 10 разів поміщення до дисциплінарного ізолятора (далі ДІЗО) та 1 раз до приміщення камерного типу.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07.05.2025 року засудженого ОСОБА_4 за вчинення злісного порушення встановленого порядку відбування покарання, а саме за відмову виконувати законні вимоги адміністрації та вдягати формений одяг встановленого зразка, відповідно до Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, переведено до приміщення камерного типу (одиночної камери) строком на 1 місяць.

Після закінчення строку тримання в приміщенні камерного типу, ОСОБА_4 належних висновків не зробив та продовжив порушувати встановлений порядок відбування покарання.

Так, засуджений ОСОБА_4 , будучи поміщеним до дисциплінарного ізолятора, 17.06.2025 року був ознайомлений з правами та обов`язками чергового камери, передбаченими «Правилами внутрішнього розпорядку установ відбування покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, до числа яких входить обов`язок: під час входу до камери представників адміністрації установи виконання покарань та осіб, яких вони супроводжують, доповідати про чисельність засуджених, які утримуються в камері.

Згідно графіка чергування засуджених, які перебувають в камері ДІЗО №2, засудженого ОСОБА_4 призначено 20.06.2025 року черговим по камері, про що останньому було повідомлено 17.06.2025 року.

Водночас, 20.06.2025 року о 09 год. 10 хв. під час комісійного обходу території і приміщень дисциплінарного ізолятора ДУ «Південноукраїнська ВК (№ 83)» у складі: виконуючого обов`язки начальника установи ОСОБА_5 , виконуючого обов`язки начальника оперативного відділу ОСОБА_6 , начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_7 , виконуючого обов`язки заступника начальника установи ОСОБА_8 , заступника начальника установи ОСОБА_9 , які діяли відповідно до своїх посадових обов`язків, ОСОБА_10 не доповів представникам адміністрації ДУ «Південноукраїнська ВК (№ 83)» про чисельність засуджених, котрі утримуються в камері ДІЗО № 2.

Після цього, виконуючий обов`язки начальника ДУ «Південноукраїнська ВК (№ 83)» ОСОБА_5 висунув законну вимогу засудженому ОСОБА_4 виконати свої обов`язки і здійснити доповідь про чисельність засуджених, котрі утримуються в камері ДІЗО №2, як черговому по камері згідно графіку, що ОСОБА_4 відмовився робити в категоричній формі.

Також, виконуючим обов`язки начальника ДУ «Південноукраїнська ВК (№ 83)» ОСОБА_5 , у відповідності до п. 3 Розділу 2 «Правила внутрішнього розпорядку установ відбування покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, згідно з яким засуджені зобов`язані носити одяг встановленого законодавством зразка та нагрудні знаки, затверджені зразками поіменної картки та нагрудного розпізнавального знака для засуджених, було пред`явлено вимогу ОСОБА_4 вдягнути форму встановленого зразка, однак, ОСОБА_4 в категоричній формі безпідставно відмовився виконати вказані йому вимоги. Будь-яких поважних причин відмови засуджений ОСОБА_10 не висловлював.

Одразу після відмови засудженого ОСОБА_4 доповісти про чисельність засуджених, які утримуються в камері ДІЗО № 2 та вдягнути одяг встановленого зразка, виконуючий обов`язки начальника ДУ «Південноукраїнська ВК (№ 83)» ОСОБА_5 роз`яснив його права та обов`язки як чергового по камері, попередивши про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України та повторно наказав йому доповісти про чисельність засуджених, які утримуються в камері ДІЗО № 2 та вдягнути одяг встановленого зразка, однак ОСОБА_4 , діючи умисно, проявляючи злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, в порушення вимог, передбачених ст. 107 КВК України, та «Правил внутрішнього розпорядку установ відбування покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5, без поважних причин у категоричній формі повторно відмовився здійснювати доповідь про чисельність засуджених, які утримуються в камері ДІЗО № 2 та вдягнути одяг встановленого зразка, незважаючи на те, що за станом здоров`я міг виконувати вказані вимоги.

Таким чином, ОСОБА_4 будучи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та особою, яка за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) вчинив злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст. 391 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив викладені вище обставини вчинення кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_4 пояснив, що був засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць вироком Дружківського міського суду Донецької області від 07.06.2024 року, яке відбував у ДУ «Південноукраїнська виправна колонія №83». За час відбування покарання він неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, зокрема, у виді поміщення до ДІЗО, один раз до ПКТ. Приблизно пів року назад, більш точної дати він не пам`ятає, він вчергове був поміщений до ДІЗО в порядку дисциплінарного стягнення за відсутність «бірки» на одязі. В один з днів, з датою, яку зазначено в обвинувальному акті 20.06.2025 року він погоджується, однак точної дати сам він не пам`ятає, він був черговим по камері. До камери зайшли представники адміністрації установи, а саме, виконуючий обов`язки начальника установи ОСОБА_5 , виконуючий обов`язки начальника оперативного відділу ОСОБА_6 , заступник начальника установи ОСОБА_9 та інші особи, прізвищ яких він не пам`ятає. Виконуючий обов`язки начальника установи ОСОБА_5 висловив вимогу до нього, як чергового, доповісти про чисельність засуджених, котрі утримуються в камері ДІЗО, а також вимогу одягнути формений одяг, на що він в категоричній формі відмовився. При цьому ОСОБА_5 роз`яснював йому обов`язки чергового, а також попереджав про кримінальну відповідальність за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань. Правила внутрішнього розпорядку установ відбування покарань, права та обов`язки чергового йому неодноразово роз`яснювалися, та вони йому зрозумілі. Форменим одягом він був забезпечений. Вимогу виконуючого обов`язки начальника установи ОСОБА_5 доповісти про чисельність засуджених, котрі утримуються в камері ДІЗО, а також вимогу одягнути формений одяг виконувати не бажав через те, що і так було очевидно, скільки людей перебуває у камері, а одяг він має свій власний.

Крім визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_4 вважав недоцільним дослідження доказів, так як повністю погоджується з досудовим розслідуванням справи.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції. Так як суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу.

Суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнані ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, за обставин, встановлених судом.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 391 КК України, як злісна непокора вимогам адміністрації установи виконання покарань, особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також положення ст. 50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 67 КК України суд визнає рецидив злочинів.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, а також те, що обвинувачений на момент вчинення злочину був двічі засуджений, зокрема, за вчинення тяжких злочинів до покарання у виді позбавлення волі, за місцем відбуття покарання характеризується негативно, має 52 дисциплінарні стягнення, перебуває на профілактичних обліках як особа, яка схильна до самогубства та схильна до злісної непокори та дій, що дезорганізують роботу УВП. На лікуванні у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, до засудження мав постійне місце проживання, соціальні зв`язки не підтримує.

Крім того, суд враховує позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 391 КК України у виді позбавлення волі, при цьому суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є необхідною і достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи, що ОСОБА_4 засуджений 07.06.2024 року вироком Дружківського міського суду Донецької області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, та на момент ухвалення вироку невідбутий строк покарання становить 3 роки 3 місяці 4 дні, згідно з положеннями ст. 71 КК остаточне покарання суд призначає за сукупністю вироків, та до призначеного покарання за цим вироком частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Питання щодо речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Так як ОСОБА_4 відбуває покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком та у цьому кримінальному провадженні тимчасово залишений у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на час його розгляду, прокурор клопотання про обрання запобіжного заходу не заявляв, підстави для обрання запобіжного заходу відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 07.06.2024 року та остаточно до відбуття ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 09.12.2025 року.

Речові докази у кримінальному провадженні: диск для лазерних систем зчитування типу DVD-R 4/7 GB/120 min Axent, поміщений до пакету №1; диск для лазерних систем зчитування типу DVD-R 4/7 GB/120 min Axent, поміщений до пакету №2, які зберігаються у матеріалах кримінального провадження та перебувають у розпорядженні прокурора, залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1