ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 632/248/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1346/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 , -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року відносно ОСОБА_8 ,-

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова, Харківської області, громадянина України, з повною середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_9 , 2014р.н., працюючого начальником охорони ТОВ Компанії «БОТіК», фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 20 листопада 2007 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області до п`яти років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктом 13 частини 2 статті 115 та частини 2 статті 15, пунктів 1, 13 частини 2 статті 115 КК України визнано невинуватим, виправдано його, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпання можливості їх отримання.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частино 1 статті 121 КК України і призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі частини 1 статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.11.2007 року та призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 7 (семи) років 6 місяців 8 днів позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання періоди часу попереднього ув`язнення: з 28 вересня 2008 року по 13 квітня 2009 року, включно, з 26 червня по 01 липня 2013 року включно, з 01 жовтня 2014 року по 13 грудня 2017 року включно, у відповідності до частини 5 статті 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно частини 5 статті 74 КК України, ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання, на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено що 28 вересня 2008 року, близько 04.00 години, ОСОБА_8 перебував в приміщенні кафе «Берізка», яке розташоване за адресою: вул. Червоних Артилеристів, 27, м. Лозова Харківської області разом із ОСОБА_10 , де між ними виникла сварка на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин.

Саме в цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень будь-якого ступеня тяжкості.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , побачивши, що ОСОБА_10 покинув приміщення кафе, пішов за ним та запропонував відійти за будівлю кафе, де діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер свого злочинного задуму, передбачаючи його наслідки, застосовуючи наявний у нього ніж у якості знаряддя злочину, наніс його колото-ріжучою частиною два удари в область живота, лівого ліктя, спричинивши тим самим потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження: колото - різане поранення поверхні живота в області лівого підребер`я, без пошкодження внутрішніх органів, яке згідно висновку судово-медичної експертизи №620-Л3/08 від 30.10.2008р. відноситься до тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя та дві колото-різані рани лівого ліктя і різану рану на розгинальній поверхні лівого ліктя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Після цього, ОСОБА_8 , вважаючи виконаними всі дії для досягнення своєї злочинної мети, спрямованої на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , добровільно припинив побиття потерпілого та зник з місця вчинення злочину. Потерпілого ОСОБА_10 було доставлено до медичного закладу для надання кваліфікованої медичної допомоги .

Крім того, ОСОБА_8 обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст. 115 та ч.2 ст. 15, п.п. 1, 13 ч.2 ст.115 КК України, - в умисному протиправному заподіянні смерті особі, вчиненому особою, яка раніше вчинила умисне вбивство та в закінченому замаху на умисне вбивство двох або більше осіб особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

За висновком слідчого органу кримінальне правопорушення було вчинено за таких обставин.

10 березня 2014 року, близько двадцять третьої години десяти хвилин, між раніше знайомими ОСОБА_11 з однієї сторони, та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 з іншої сторони, біля будинку 24 на вулиці Рози Люксембург у місті Лозова Харківської області виникла сварка, обумовлена образою останніх ОСОБА_11 .

Про сварку по мобільному телефону стало відомо брату ОСОБА_11 - ОСОБА_8 , який діючи з мотивів помсти ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , з метою позбавлення їх життя, озброївшись вогнепальною зброєю, близько двадцять третьої години тридцяти хвилин прибув на місце сварки - до гаражів біля будинку АДРЕСА_3 .

Усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом, направленим на умисне позбавлення життя двох осіб, здійснив чотири прицільних постріли з вогнепальної зброї, зарядженої набоями з кулями бойових пістолетних патронів 5,45х18 ПСМ калібру 5,45 мм., у життєво важливі частини тіла - грудну клітину та шию ОСОБА_13 , який від отриманих вогнепальних поранень помер на місці злочину.

Позбавивши життя ОСОБА_13 , ОСОБА_8 на цьому ж місці, продовжуючи реалізацію свого умислу на вбивство двох осіб, навмисно здійснив постріл з вогнепальної зброї в живіт ОСОБА_12 , тобто у життєво важливу частину тіла з заподіянням вогнепального поранення та пошкодженням внутрішніх органів.

Виконавши до кінця всі дії, які ОСОБА_8 вважав необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_8 не закінчив його з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_12 було вчасно доставлено до Лозівської центральної районної лікарні, де йому була надана кваліфікована медична допомога з врятуванням його життя. Після вчинення злочинів ОСОБА_8 з місця події зник.

У результаті умисних злочинних дій направлених на вчинення вбивства двох осіб ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_13 : одне сліпе вогнепальне поранення шиї зліва, з вхідною раною по лівій задньо - боковій поверхні шиї у середній третині з пошкодженням по ходу ранового каналу підшкірно - жирової клітковини, поверхневих та глибоких м`язів шиї; одне наскрізне вогнепальне поранення лівої трапецієвидної м`язи, з вхідною раною у лівій надлопатковій області та вихідною раною у лівій надключичній області; одне сліпе вогнепальне поранення задньої поверхні грудної клітини, з вхідною раною в області проекції п`ятого грудного хребця та пошкодженням по ходу ранового каналу глибоких м`язів спини справа; одне сліпе проникаюче вогнепальне поранення грудної клітини зліва з вхідною раною по лівій задньо - боковій поверхні в області проекції дев`ятого лівого ребра між задньо - пахвовою та лопатковою лініями з пошкодженням по ходу ранового каналу підшкірно - жирової клітковини, міжреберних м`язів, нижнього краю восьмого лівого ребра по лопатковій лінії, пристінкової плеври, наскрізного пошкодження нижньої лівої долі лівої легені та стінки грудного відділу аорти в області п`ятого грудного хребця з масивним крововиливом у ліву плевральну порожнину, кровопатьочністю клітковини заднього середостіння більше зліва та навколоаортальної клітковини, розшарування стінок грудного відділу аорти, які розповсюджуються до низу та у верх з просоченням відшарованих стінок темною кров`ю.

Смерть ОСОБА_13 настала на місці злочину від гострої крововтрати, обумовленої вищевказаним вогнепальним пораненням грудної клітини з пошкодженням лівої легені та грудного відділу аорти.

Потерпілий ОСОБА_12 отримав сліпе проникаюче вогнепальне поранення живота та зачеревного простору з вхідною раною у лівому підребер`ї та множинними пошкодженням по ходу ранового каналу петель тонкого кишківника, пошкодженням брижейки тонкого та товстого кишківника, великого сальника, нижнього полюсу лівої нирки з зачеревною гематомою, яке ускладнилося розвитком внутрішньочеревної кровотечі.

Суд першої інстанції виправдав обвинуваченого.

Своє рішення мотивував тим, що неможливо у встановлений кримінально-процесуальним законодавством спосіб зробити однозначний висновок про причетність обвинуваченого ОСОБА_8 до заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_14 та замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_15 10.03.2014 року, а відтак - і висновок про його винуватість в інкримінованому йому обвинуваченні за п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки висунуте обвинувачення не знайшло свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Вказаний вирок в частині засудження ОСОБА_8 за частиною 1 статті 121 КК України - було скасовано ухвалою Харківського апеляційного суду від 03.06.2024 року.

На підставі частини 1 статті 49 КК України звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 121 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за частиною 1 статті 121 КК України - закрито, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України.

В решті вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01.05.2025 року ухвала Харківського апеляційного суду від 03.06.2024 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд в суд апеляційної інстанції.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок суду скасувати, а справу направити на новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що суд при перекваліфікації діяння ОСОБА_8 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину - умисного вбивства ОСОБА_10 , та до кінця, не закінчив його з причин, які не залежали від його волі, оскільки під час нанесення ударів ножем, ОСОБА_10 чинив йому активний опір, крім того, потерпілому ОСОБА_10 було надано своєчасну кваліфіковану медичної допомогу.

Прокурор посилається на протоколи допиту потерпілого ОСОБА_10 від 30.09.2008 та від 20.12.2008, який повідомляв наступне: «Нанес каким то предметом удар в локоть, а затем нанес удар в живот и он почувствовал тепло в области живота. Он отошел от Оборы и тот продолжал ему угрожать, говорил, что порежет на ремни. В правой руке он увидел у него нож. Он почувствовал боль в левом локте и животе, была кровь, терял сознание, очутился в больнице.»; протокол відтворення обстановки та обставин події з потерпілим ОСОБА_10 від 22.12.2008 та фототаблицю до нього, в ході якого він за участю судово-медичного експерта ОСОБА_16 та понятих пояснив про обставини заподіяння йому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень та показав на місці механізм нанесення йому ОСОБА_17 ножових поранень; показання судово-медичного експерта ОСОБА_16 від 16.11.2012, який підтвердив той факт, що удари, які потрапили в ліву руку, якщо б її не виставляв ОСОБА_10 , могли потрапити в ділянку грудної клітини - тобто в життєво-важливі органи.

Таким чином, прокурор вважає, що такі дії ОСОБА_8 мали бути кваліфіковані як замах на вбивство.

Звертає увагу на те, що за обвинуваченням ОСОБА_8 за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 , під час судового розгляду, потерпілий ОСОБА_10 та свідки змінили свої покази в суді з обвинувальних на виправдувальні ОСОБА_8 .

Суд фактично застосував подвійний підхід до оцінювання доказів, тому що за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні 10.03.2014 кримінального правопорушення - злочину, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_14 та закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_15 , де також свідки і потерпілі змінили свої покази, суд прийшов до висновку, що обвинувачення не знайшло свого підтвердження.

Прокурор посилається на показання свідків та потерпілих, надані ними під час досудового розслідування за вказаним епізодом, відповідно до яких вони обвинувачували ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення.

Зокрема прокурор посилається на показання свідка ОСОБА_18 . Зауважує, що у вироку показання свідка викладені так, нібито потерпілий ОСОБА_15 сказав їй, що стріляв невідомий чоловік, проте свідок під час допиту таких показів суду не надавала, вона пояснила, що бачила у той час на далекій відстані незнайомого чоловіка, також вона вказала, що раніше ОСОБА_8 вона не знала.

Потерпілий ОСОБА_15 , під час досудового розслідування вказував на те, що в ОСОБА_13 та в нього стріляв ОСОБА_8 , про це він розповів свідку ОСОБА_19 та потерпілій ОСОБА_20 ..

Посилається на протокол слідчого експерименту від 12.03.2014 за участю свідка ОСОБА_19 , який повідомляв, що він зустрів та впізнав ОСОБА_8 , в руці якого був якийсь предмет.

Зазначає, що ОСОБА_8 знаходився на місці події, що підтверджується аналітичною довідкою УОТЗ ГУМВС України.

Прокурор вказує, що ОСОБА_8 мав водійське посвідчення, тобто мав змогу керувати автомобілем. Тому, в нічний час на транспортному засобі міг швидко доїхати до місця злочину, та усвідомлюючи настання таких наслідків, залишити неподалік свій транспортний засіб, стрімко направитись на місце конфлікту.

Посилається на те, що в матеріалах справи є відеозапис з камер спостереження магазину «Блеск», що розташований по вул. К. Лібкнехта, у м. Лозова, де о 23:14 зафіксовано, зупинку автомобіля, виходу водія з нього та направлення в сторону місця події. Потім о 23:32 год. водій повернувся, сів в автомобіль розвернувся та поїхав.

Під час судового розгляду кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_15 та свідки, у тому числі ОСОБА_19 під час допиту судом змінили всі свої обвинувальні покази на виправдовувальні ОСОБА_8 показання.

Вказані доводи спростовуються висновком судово-психологічної експертизи № 5242 від 21.08.2014, яким встановлено, що під час допиту свідка ОСОБА_19 12.03.2014 ознаки психологічного впливу з боку осіб, що брали участь у допиті не виявлено. Він самостійно реконструював події, що розглядаються по справі.

Зазначає, що у вироку є посилання на те, що судом було винесене на розгляд учасників судового розгляду питання про необхідність відтворення показань свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_21 в Первомайському міськрайонному суді Харківської області. Однак, посилання суду на відсутність заперечень сторони обвинувачення та згоду сторони захисту на відтворення показів свідків також не відповідають дійсності, оскільки ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не надавала суду клопотання з цього приводу, та вказане питання не виносилось судом на обговорення.

В порушення вимог пункту 1 частини 3 статті 374 КПК України, суд не зазначив у мотивувальній частині вироку, в тому числі, підстави для виправдування обвинуваченого ОСОБА_8 та перекваліфікації інкримінованого злочину із зазначенням мотивів, з яких в одному випадку покази свідків та потерпілих були сприйняті судом, як належні та допустимі, а в іншому визнані судом як такі, що не підтверджують провину обвинуваченого.

Безпідставна перекваліфікація дій ОСОБА_8 потягла за собою неправильне призначення покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування.

ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вказує, що в судовому засіданні 15.05.2023 судом було задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідків, після чого суд, з`ясувавши думку учасників процесу відтворив показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_21 , які були надані в судовому засіданні Первомайського міськрайонного суду Харківської області.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на відеозапис з камер спостереження магазину «Блеск». Однак, прокурор не посилався на цей доказ в суді, він не був досліджений судом першої інстанції. Прокурор не наводить причин, у зв`язку із чим цей доказ не подавався до суду першої інстанції.

Безпідставним є посилання на аналітичну довідку УОТЗ, оскільки цей документ не містить підпису, не затверджений уповноваженою особою.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги, думку прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу, наголошував на наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати оскаржуваний вирок, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Відповідно дост. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України апеляційний суд має право повторно дослідити докази в кримінальному провадженні лише за відповідним клопотанням сторін.

Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_8 у завданні умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

Обвинувачення за вказаним епізодом було пред`явлене за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України.

За іншим епізодом, а саме за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_12 та вбивства потерпілого ОСОБА_13 , суд першої інстанції виправдав ОСОБА_8 за недоведеністю вини ОСОБА_8 .

В даній справі за фактом замаху на вбивство ОСОБА_10 , під час судового розгляду, потерпілий ОСОБА_10 та свідки змінили свої покази в суді з обвинувальних на виправдувальні.

Зокрема потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції повідомив про те, що не знає хто наніс йому тілесні ушкодження.

В іншій частині обвинувачення, потерпілий та свідки також змінили свою позицію та повідомили про обставини події, проте причетність до злочинних дій саме ОСОБА_8 не підтвердили.

Отримавши такі покази потерпілих та свідків, по першому епізоду суд першої інстанції критично поставився до показів потерпілого ОСОБА_10 , зазначив, що можливо потерпілий побоюється за своє життя та життя своєї сім`ї.

До показів свідків, в частині, які виправдовують ОСОБА_8 суд також послався критично.

При цьому суд врахував, зокрема дані протоколу відтворення обстановки за участі потерпілого ОСОБА_10 , який на етапі досудового розслідування давав покази щодо причетності ОСОБА_8 та в подальшому судом такі відомості були покладені в основу обвинувального вироку за ч.1 ст. 121 КК України.

Поряд з вказаним, в частині обвинувачення за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_12 та вбивства потерпілого ОСОБА_13 , суд першої інстанції застосував зовсім інший підхід.

Зазначив про те, що докази судом досліджуються безпосередньо, а тому, оскільки потерпілий і свідки повідомили про непричетність ОСОБА_8 , то і до доказів де потерпілий і свідки надавали інші покази, належить ставитись критично.

Таким чином, судом було фактично застосовано подвійний підхід як в частині обвинувального вироку так і в частині виправдувального вироку, що є неприпустимим та суперечить положенням КПК України, згідно яких суд має створити належні у мови для сторін кримінального провадження, при цьому повній перевірці підлягає як версія сторони обвинувачення так і версія сторони захисту.

Жодних мотивів такого свого рішення, суд першої інстанції у вироку не зазначив, чому в одній ситуації він взяв за основу докази, які побудовані на показах потерпілого та свідків, які в подальшому їх змінили, а в іншій ситуації суд визнав докази недопустимими саме з огляду на зміну показів.

Колегія суддів наголошує на тому, що в частині обвинувачення ОСОБА_8 за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_12 та вбивства потерпілого ОСОБА_13 в матеріалах справи містяться докази, якими сторона обвинувачення підтверджує свою версію, зокрема це слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_22 від 12.03. 2014 року.

Згідно вказаного доказу, свідок ОСОБА_23 прямо вказував про те, що бачив ОСОБА_8 на місці події.

Крім того, судом першої інстанції взагалі не надано оцінку висновку судово-психологічної експертизи № 5242 від 21.08.2014, згідно якого, встановлювалась відсутність чи наявність під час допиту свідка ОСОБА_19 12.03.2014 ознак психологічного впливу з боку осіб, що брали участь у допиті.

Такий доказ у справі, з огляду на вирок, належно не оцінений судом, при цьому він має визначальне значення в розрізі оцінки показів свідка ОСОБА_19 , які ним були змінені.

Більш того, суд першої інстанції визнав недопустимим доказ у справі - аналітичну довідку УОТЗ ГУМВСУ.

Проте у вироку, визнавши вказаний доказ недопустимим, суд посилається на нього, а саме суд зазначив - що вказаний доказ не доводить вину ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку законності та вмотивованості оскаржуваного вироку, колегія суддів вважає суперечливими висновки місцевого суду щодо висновку судово-імунологічної експертизи № 3115-И/14 від 13.09.2014 року (т.9 а.с.249-250)

Суд у вироку зазначив, що з вказаної експертизи вбачається - що на кросівках фірми «Адідас», вилучених при обшуку квартири ОСОБА_24 , виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анті-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_13 не виключається. Від потерпілого ОСОБА_15 походження даної крові виключається.

Тобто, суд далі по тексту вироку робить висновок, що сторона обвинувачення вважає, що кров на кросівках могла залишитися лише після вогнепальних поранень на місці вчинення злочину, і ніяк не під час сварки між ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , що відбулася поблизу будинку ОСОБА_11 , і в якій останній отримав ножове поранення. Крім того спів падіння групи крові на кросівках обвинуваченого із групою крові потерпілого ОСОБА_13 носить лише характер вірогідності.

Вказані висновки є суперечливими та не відповідають фактичним обставинам справи, встановлених судом першої інстанції, оскільки свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції не допитувався, його покази відсутні у вироку, обставини отримання ОСОБА_11 також не встановлювались судом у цьому провадженні.

Таким чином зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що комплексний аналіз наведених обставин справи дає підстави вважати, що суд вибірково підійшов до оцінки окремих доказів, надавши перевагу одним доказам над іншими, а в іншому епізоді надав протилежну оцінку без наведення належних мотивів, чим допустив подвійний підхід до оцінки доказів у справі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо необґрунтованості оскаржуваного судового рішення та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок належить скасувати.

Зазначені вище порушення кримінального-процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до вимог п.3 ч.1ст.409 КПК України, тягне за собою скасування вироку.

Відповідно дост.404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам кримінального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

За змістом згаданої норми суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону, оскільки порушення є суттєвими і ставлять під сумнів всі висновки суду першої інстанції, як в частині виправдання так і в частині визнання обвинуваченого винуватим і усунути їх можливо лише провівши новий судовий розгляд.

За таких обставин, колегія суддів керується приписами ч.6ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбаченої п.15 ч.1ст.7 КПК України загальної засади кримінального провадження, з метою забезпечення дотримання вимог кримінального процесуального закону про рівність сторін та повноти судового розгляду, ухвалений вирок, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки внаслідок скасування вироку призначається новий судовий розгляд в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена процесуальної можливості перевірки решти доводів апеляційних скарг прокурора.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить усунути допущені порушення кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, перевірити інші доводи апеляційних скарг прокурора, дати належну оцінку зібраним доказам, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.405,407,409, 412, 415, 418,419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року відносно ОСОБА_8 - скасувати, а справу направити на новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді