УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2025 року, якою щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22.02.2026 року включно, з визначенням розміру застави у сумі 55 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 166540 грн.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, зменшити суму застави.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22.02.2026 року включно, з визначенням застави 55 розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб, що становить 166540, 00 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що прокурором не надано доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не доведено й того, що вказані ризики не зменшились, або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Стверджує, що судом не враховано дані про особу та необґрунтовано визначено великий розмір застави, який є для нього непомірним.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Березанського районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження №0000105від 29.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимими, та те, що заявлені ризики не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави 55 розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб, що становить 166540, 00 грн, оскільки вважав, що запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Березанського районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження№0000105від 29.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування зазначив, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу, на даний час продовжують існувати та неможливо запобігти вказаним ризикам шляхом обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 суд, пославшись на тяжкість інкримінованого йому злочину, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може переховуватись від суду.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_5 офіційно не працює, тривалий час переховувався не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця. Так обвинувачений з липня 2024 року до моменту затримання не з`являвся за місцем служби.

Також є необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги про те, що ризики, на які вказує суддя в оскаржуваному рішенні, не підтверджені, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років. У зв`язку з чим тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому є достатнім мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від суду. ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 81-1 КК України умовно-достроково для проходження військової служби. Однак, самовільно залишив військову частину та ухилявся від проходження військової служби, що свідчить про наявність ризику вчинити нове кримінальне правопорушення обвинуваченим.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України.

Що стосується розміру застави, з яким не погоджується обвинувачений, то на думку колегії, суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність визначення застави в розмірі55 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 166540 грн., оскільки внесення застави саме в такому розмірі, на думку колегії суддів, може гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Так, при визначенні розміру застави стосовно обвинуваченого, судом було враховано тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, його майновий стан, а також те, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання ним процесуальних обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано продовжив обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та правильно визначив розмір застави, який, з урахуванням наведених ризиків і особи обвинуваченого, повинен достатньою мірою гарантувати виконання ним процесуальних обов`язків, забезпечити його належну процесуальну поведінку у кримінальному провадженні.

Беручи до уваги доведеність ризиків, визначених п.1, ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу останньому.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2025 року, щодо ОСОБА_5 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді