Справа № 203/61/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро клопотання старшого слідчого в ОВС Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_3 , погоджене прокурором, про арешт майна, заявлене в рамках кримінального провадження №0000089, -

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшло вищезазначене клопотання прокурора, заявлене у рамках кримінального провадження №0000089, про арешт майна.

В призначене судове засідання слідчий не зявився, що в силу ч.1 ст.172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Також з урахуванням положень ч.2 ст.172 КПК України, оскільки в клопотанні поставлено питання про арешт з метою забезпечення можливої конфіскації нерухомого майна, що належить підозрюваному ОСОБА_4 та не є тимчасово вилученим майном, в зв`язку із чим існують ризики його відчуження на користь третіх осіб, з метою уникнення можливих обтяжень щодо майна, слідчий суддя вважає за необхідне розглянути клопотання без повідомлення підозрюваного як власника майна.

Перевіривши викладені в клопотанні доводи та дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів такого забезпечення є арешт майна.

Частинами 1,3 ст.132 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п.3 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч.5 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.ч.1,2 ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Частинами 1,2 ст.168 КПК України передбачено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208, 298-2 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Під час розгляду клопотання встановлено, що Третім слідчим відділом (з дислокацією у м.Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000089, відомості за яким внесено до ЄРДР 05.11.2025 року з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.307 КК України.

09.01.2026 року ОСОБА_4 було затримано в порядку ст.208 КПК України та 10.01.2026 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за фактом незаконного придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконного збуту психотропних речовин, вчинених повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Згідно долученої до клопотання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 належать:

- частка земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0568 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 233), загальною площею 1 га, розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, Миколаївська селищна рада;

- частка будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 8917922), житловою площею 22,9 кв.м, площа земельної ділянки 303 кв.м;

-будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 23890606), загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м.

В наданому клопотанні слідчий, з метою забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного, просив накласти арешт на вищезазначене нерухоме майно, із забороною відчуження та розпорядження останнім.

Перевіряючи доводи клопотання, слідчий суддя враховує, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

З урахуванням вищенаведеного, з метою забезпечення можливої конфіскації, слідчий суддя приходить до висновку про наявність передбачених ч.1, п.3 ч.2, ч.5 ст.170 КПК України підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно.

Такий захід забезпечення кримінального провадження не призведе до обмежень власника майна у можливості володіти та користуватись останнім, проте унеможливіть відчуження підозрюваним належного йому майна на користь третіх осіб та забезпечить досягнення цілей, на виконання яких вжито відповідний захід у вигляді арешту.

Керуючись ст.ст.131,132,167,168,170-172,175,237,309,369-372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

З метою забезпечення можливої конфіскації накласти арешт на нерухоме майно, що належить підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

- частку земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0568 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 233), загальною площею 1 га, розташована за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, Миколаївська селищна рада;

- частка будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 8917922), житловою площею 22,9 кв.м, площа земельної ділянки 303 кв.м;

-будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 23890606), загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м.

із забороною відчуження та розпорядження майном.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1