Провадження № 1-кп/638/1883/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду міста Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000939 від 17 травня 2025 року, стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харків, офіційно непрацевлаштованої, з середньою спеціальною освітою, громадянки України, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 будучи обізнана про Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», останній раз продовженого Указом Президента України №13172/2025 від 18.04.2025, та про Закон України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про Затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», вчинила умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин:

Так ОСОБА_4 16 травня 2025 року близько 17 год. 47 хв., перебуваючи в магазині «Аврора», який розташований за адресою: м. Харків, Проспект Людвіга Свободи 28А, стояла в черзі до каси обслуговування. Підійшовши до каси, ОСОБА_4 побачила, що на столі касової зони, праворуч від касира, на місці видачі товару знаходиться мобільний телефон товарної марки «Infinix» НОТ 30І у чорному чохлі (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , SN: НОМЕР_3 ), який залишила попередній покупець - ОСОБА_5 . У цей час у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, діючи умисно, в умовах воєнного стану ОСОБА_4 16.05.2025 о 17 год. 45 хв., переконавшись, що власника мобільного телефону поблизу не має, а касир та інші відвідувачі магазину «Аврора», який розташований за адресою: м. Харків, Проспект Людвіга Свободи 28А, за її діями не спостерігають, тобто діючи таємно, викрала, забравши зі столу та помістивши до власної сумки, належний ОСОБА_5 мобільний телефон товарної марки «Infinix» НОТ 30І у чорному чохлі, (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , SN: НОМЕР_3 ) вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №9351 від 30.06.2025 складає 3238 гривні 33 копійки. Після чого ОСОБА_4 покинула місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинила кримінальне правопорушення злочин, передбачений за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні вибачення від обвинуваченого прийняв та просив суд призначити покарання на розсуд суду, суворо не карати. Цивільний позов не заявляв.

Потерпіла ОСОБА_5 надала суду заяву, в якій просила провести розгляд кримінального провадження без її участі. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої не має. Викрадений мобільний телефон їй повернутий. Просила призначити ОСОБА_4 покарання їз застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком. Цивільний позов не пред`являла.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України визнала повністю, щиро розкаялася у скоєному, попросила вибачення, зазначивши, що добровільно повернула викрадений мобільний телефон, погодилася з кваліфікацією вчиненого нею діяння, підтвердивши обставини, а саме, час, місце та спосіб вчинення нею інкримінованого кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

Просила суд суворо її не карати, врахувати, що вона вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася у скоєному, їй дуже соромно та вона жалкує про скоєне нею діяння.

Показання обвинуваченої ОСОБА_4 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_4 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, обставини вчиненого правопорушення, що викладені в обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушення, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та вивченням матеріалів, що характеризують її особу, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Таким чином, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд вважав, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.

Судом обвинуваченій роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дослідивши зібрані у справі докази, які підтверджують її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина ОСОБА_4 повністю доведена, а її дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Аналіз досліджених доказів, які суд вважає належними, допустимими і в сукупності достатніми для ухвалення вироку, дозволяє дійти висновку про те, що своїми діями ОСОБА_4 скоїла кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд враховує її щире каяття та, відповідно до статті 66 КК України, визнає цю обставину такою, що пом`якшує її покарання.

Обставин, що обтяжують покарання винної, передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харків, офіційно непрацевлаштована, з середньою спеціальною освітою, громадянка України, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима, на обілку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Відповідно до частини другої статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Так, у справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні покарання суд також враховує ставлення обвинуваченої до скоєного, яка вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася.

Згідно положень статті 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 185 КК України, належать до категорії тяжких злочинів.

Таким чином, відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, вимог, зазначених в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер, невелику суспільну небезпеку та наслідки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та розмір завданої матеріальної шкоди, дані про особу винної, наявність обставини, яка пом`якшує, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, майновий стан обвинуваченої, яка тимчасово не працевлаштована, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченої до вчиненого, зважаючи на те, що за приписами статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та, водночас, на позицію сторони обвинувачення, суд доходить висновку про необхідність призначити ОСОБА_4 покарання за частиною четвертою статті 185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної частини статті.

Відповідно до положень статті 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд бере до уваги, що згідно положень статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції її від суспільства, із застосуванням до неї положень статті 75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового провадження не застосовувались до обвинуваченої.

Підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта підлягають стягненню з обвинуваченої.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку статті 100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 368, 370, 374 КПК України суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пункту 2 частини третьої статті 76 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до частини першої статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 5088 (п`ять тисяч вісімдесят вісім) грн 96 коп витрат за проведення судово-товарознавчих експертиз №7528 від 27.05.2025 та №9351 від 30.06.2025.

Речові докази:

- мобільний телефон товарної марки «Infinix» НОТ 30І синього кольору у чорному чохлі (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , SN: НОМЕР_3 ) - вважати повернутим законному власнику ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Відповідно до частини другої статті 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Повний текст вироку складено 16 жовтня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1