ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/139/26 Справа № 707/587/25 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Черкаського райсуду Черкаської обл. від 11.04.2025 р. у кримінальному провадженні № 0003507 від 12.10.2024 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_10 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Хацьки Черкаського р-ну Черка-

ської обл., громадянин України, неодружений, має

середню освіту, не працює, раніше не судимий,

зареєстрований:

АДРЕСА_1 , проживає:

АДРЕСА_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою з 12.10.2024 р. по день набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_10 залишено у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_10 процесуальні витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням судової експертизи № СЕ-19/124-25/359-ХЗ від 31.01.2025 р. 1591,80 грн. в дохід держави. Цивільний позов не заявлений.

Скасовано арешти, накладені ухвалами слідчих суддів та вирішено долю речових доказів, відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 12.10.2024 р. приблизно о 17:30 год. ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля дверей у кімнаті буд. АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, а саме ревнощів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, взявши в коридорі домоволодіння кухонний ніж з руків?ям коричневого кольору та стоячи навпроти неповнолітньої співмешканки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в цей час присіла, тримаючи правою рукою вищевказаний ніж, наніс потерпілій один удар в область задньої поверхні грудної клітки справа. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 неповнолітня потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесне ушкодження у вигляді рани на задній поверхні грудної клітки справа, яка проникає в плевральну порожнину з попаданням крові та повітря в плевральну порожнину (правобічний пневмоторакс), що виникла від дії гострого предмету з колото-ріжучими властивостями та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень як така, що небезпечна для життя як в момент заподіяння так і у своєму клінічному протіканні.

Вказаними діями ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду стосовно ОСОБА_10 , звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановити обвинуваченому іспитовий строк тривалістю 1 рік.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що вирок суду є незаконним та таким, який підлягає зміні, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Захисник ОСОБА_7 в обґрунтуваннях до апеляційної скарги зазначає, що суд прийшовши до висновку про неможливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання, фактично не прийняв до уваги відсутність тяжких чи невідворотних наслідків від дій, відсутність претензій з боку потерпілої, вибачення останньою обвинуваченого, позицію потерпілої щодо міри покарання, яка мала бути не пов`язана з реальним позбавленням волі, позитивні характеристики обвинуваченого за місцем проживання, його молодий вік, він є раніше не судимим.

Також, наголошує, що судом не взято до уваги те, що обвинувачений неодноразово вибачався та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинений злочин, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Тому захисник ОСОБА_7 вважає, що перелічені вище обставини суд міг врахувати як пом`якшуючі покарання і, як наслідок, прийти до висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання, але фактично не врахував їх та помилково прийшов до висновку про неможливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання та не прийняв рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, що потягло призначення занадто суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У запереченні прокурор Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_11 висловила свою позицію щодо необхідності залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , оскільки доводи викладені в ній є необґрунтованими та безпідставними, а вирок суду стосовно ОСОБА_10 необхідно залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_8 та законний представник потерпілої ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 27.01.2026 р., не з`явились, належним чином були повідомлені про день, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у мобільний додаток Viber законному представнику потерпілої ОСОБА_12 (т. 2, а. пр. 170) та заява потерпілої ОСОБА_8 від 16.01.20216 р., що вона не бажає брати участь у судовому засіданні, вони покладають на захисника ОСОБА_9 представлення їх інтересів. Заяви про відкладення розгляду не надали. Справу було розглянуто без їх участі тому, що відповідно до вимог ст. 405 КПК України, їх участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити із вказаних у ній мотивів, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, представника потерпілої ОСОБА_9 , який також заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так, відповідно до змісту вироку суду, обвинувачений ОСОБА_10 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненому. З огляду на це, кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, окрім того захисник в апеляційній скарзі не оскаржує обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок переглядається лише в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, законності та правильності призначеного покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України;

2) відповідно до положень Загальної частини КК України;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність виконав у повному обсязі.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_10 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд, перевіривши відповідність виду та розміру покарання, встановив, що воно у даному кримінальному провадженні обґрунтовано призначене у виді реального позбавлення волі строком 5 років.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином врахував: суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів; відомості про обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше він не судимий, протягом останнього року двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, за місцем проживання характеризується задовільно ( т. 1, а. пр. 233), визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, обставиною, яка пом`якшує покарання є щире каяття, а обставинами, що обтяжують покарання, згідно зі ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, та вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, який належним чином врахував зміст досудової доповіді органу пробації, згідно з якою ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення є високим, ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства є дуже високим, виправлення обвинуваченого неможливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавець надав судам першої інстанції право доручати представникам уповноваженого органу з питань пробації складати досудову доповідь, яка має на меті забезпечити суд інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також допомагає визначити міру покарання. Для ухвалення справедливого рішення і визначення покарання суд має враховувати дані про обвинувачену особу: в яких умовах вона перебувала, проживала, позитивні чи негативні характеристики, рекомендації органу з питань пробації. Згідно з практикою Верховного Суду, досудова доповідь має рекомендаційний характер, проте вона є дуже важливою для індивідуалізації покарання.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції прийняв рішення про складання досудової доповіді стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , отримав її та належним чином врахував у вироку її висновки, що виправлення ОСОБА_10 неможливе без ізоляції від суспільства на певний строк, обвинувачений становить небезпеку для суспільства. На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, які необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції (т. 1, а. пр. 63-68).

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, наявність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставини, що пом`якшує покарання, також враховуючи досудову доповідь органу пробації стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , згідно з якою ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення є високим, ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства є дуже високим, виправлення обвинуваченого неможливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, то апеляційний суд вважає, що місцевий суд обґрунтовано врахував всі ці дані та призначив покарання у виді реального позбавлення волі, проте в мінімальному розмірі, який встановив законодавець у санкції цієї статті кримінального закону.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, як про це просить захисник, оскільки кримінальне правопорушення належить до категорії тяжких, об`єктом протиправного посягання було здоров`я особи, а винний вчинив правопорушення щодо члена своєї сім`ї, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, а раніше протягом року він двічі притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

З урахуванням всіх цих обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі, але в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції виклав у вироку всі обставини, які кримінальний закон вимагає встановити та враховувати при призначенні покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника, що необхідно змінити вирок та звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановити йому іспитовий строк 1 рік, тому що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, суд фактично не прийняв до уваги: відсутність тяжких чи невідворотних наслідків від дій обвинуваченого; відсутність претензій з боку потерпілої; неодноразові вибачення обвинуваченого; позицію потерпілої щодо міри покарання, яка мала бути не пов`язана з реальним позбавленням волі; що ОСОБА_10 висловив жаль з приводу вчиненого; критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинений злочин, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини, тому суд мав врахувати як пом`якшуючі покарання і, як наслідок, призначити покарання без його реального відбування, але фактично не врахував їх, що потягло призначення занадто суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Такі доводи апеляції до задоволення не підлягають, оскільки вони були предметом розгляду суду першої інстанції та в повному обсязі враховані судом і викладені у вироку при обранні виду та розміру покарання, яке за своїм видом і розміром відповідає характеру вчинених дій, їх ступеню небезпечності та даним про особу винного, а тому суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_10 покарання у виді реального позбавлення волі строком 5 років, яке повністю відповідає вимогам КК України, крім того є мінімальним. Крім того, під час апеляційного перегляду представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , заперечував, що потерпіла вибачила обвинуваченого, навпаки вона вважає, що покарання призначене судом першої інстанції є справедливим, вважала, що вирок необхідно залишити без змін.

Що стосується доводів апеляції, що від дій ОСОБА_10 тяжких чи невідворотних наслідків не настало, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки диспозиція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, передбачає умисне заподіяння іншій особі тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя, що законодавцем віднесено до тяжких наслідків для стану здоров`я. Тобто, законодавець визначив, що необхідною ознакою закінченого складу цього злочину є саме настання злочинного наслідку у вигляді тяжкої шкоди здоров`ю людини, що і було доведено під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанціії.

А те, що невідворотних наслідків від вчинених ОСОБА_10 злочинних дій не настало, то це не залежало від нього, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 наніс потерпілій один удар в область задньої поверхні грудної клітки справа, де знаходяться життєво важливі органи (легені і інш.), внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесне ушкодження у вигляді рани на задній поверхні грудної клітки справа, яка проникає в плевральну порожнину з попаданням крові та повітря в плевральну порожнину (правобічний пневмоторакс), що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень як така, що небезпечна для життя як в момент заподіяння так і у своєму клінічному протіканні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., встановлено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ювченко та інші проти України» (рішення від 9.04.2020 р.) та у справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16.07.2020 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016 р.) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на це, наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_10 покарання, про що ставилося питання в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника, що необхідно змінити вирок стосовно ОСОБА_10 та пом`якшити призначене покарання шляхом застосування вимог ст. 75 КК України, на переконання апеляційного суду, є безпідставними та не підлягають до задоволення, оскільки місцевий суд при призначенні покарання виконав передбачені для цього вимоги кримінального закону, а тому апеляційний суд вважає, що саме такий вид покарання і на такий строк, як призначив суд першої інстанції, буде необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного покарання, як про це просить апелянт.

Зазначене покарання апеляційний суд вважає справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, оскільки захисником в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду не наведено переконливих даних, які б давали підстави для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, підстав для зміни вироку суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Інші доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Черкаського райсуду Черкаської обл. від 11.04.2025 р., стосовно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а засудженим який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Головуючий

Судді