КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/6027/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 рокупро продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено застосований до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 02 січня 2026 року, включно, без визначення розміру застави.

Захисник ОСОБА_9 , не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року щодо ОСОБА_10 - скасувати. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його реєстрації та проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та/або в частині не визначення такого альтернативного запобіжного заходу, як застави та визначити розмір застави, як альтернативний запобіжний захід відповідно в межах п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

Крім того, захисник ОСОБА_9 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року щодо ОСОБА_10 . Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому у кримінальному провадженні №0000425 від 05.04.2022 ОСОБА_10 , строком на 60 днів та визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Наголошує, що докази наявності судимості ОСОБА_10 відсутні. Натомість, згідно із доказами сторони обвинувачення, а саме, довідкою № Департаменту інформатизації МВС України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є раніше не судимим.

Зауважує, що у клопотанні прокурор не зазначав про тримання від вартою без визначення розміру застави, тому суд самостійно за власною ініціативою прийняв таке рішення. Однак, суд не може виходити за межі клопотання та на власний розсуд фактично обирати запобіжний захід. Таким чином, суд всупереч вимог ч.3 ст.183 КПК України не виконав обов`язок щодо визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Захисник зазначає, що суд безпідставно стверджує, що ОСОБА_10 вчинив злочин в інтересах Російської Федерації з метою завдання шкоди Україні. Так, в обвинувальному акті чітко зазначено, що злочин вчинено у власних корисливих інтересах, а мета полягала у збереженні статків, а не заподіянні шкоди Україні.

Також, суд безпідставно стверджує, що ОСОБА_10 буде надано прихисток у Російській Федерації, однак, якби це відповідало дійсності, то його давно б обміняли, як це мало місце з іншими особами, у наданні прихистку яких дійсно зацікавлена РФ.

Захисник зауважує, що судом стверджується, що ОСОБА_10 має паспорт громадянина РФ, однак, повністю проігноровано надані захистом докази протилежного, зокрема указ президента РФ, яким відносно ОСОБА_10 введено санкції державою-агресором за підтримку ЗСУ.

Крім того, суд не надав оцінку фактам належної процесуальної поведінки ОСОБА_10 . Так, 19.01.2023 він самостійно добровільно прибув на територію України із тимчасово окупованих територій шляхом перетинання кордону третіх держав. Із 19.01.2023 до 24.07.2023 перебував на території України та жодного разу не вживав заходів до втечі, брав участь у слідчих та інших діях. При цьому, ОСОБА_10 не було затримано в порядку ст.208 КПК України.

25.07.2023 ОСОБА_10 самостійно прибув до суду, де і обрано запобіжний захід - тримання під вартою. Крім того, перебуваючи під вартою, він добровільно надає показання слідчим ДБР. Також, у ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_10 на профілактичному обліку як особа схильна до втечі не перебуває. Випадків порушення режиму не зафіксовано.

Зауважує, що паспорт для виїзду за кордон вилучено 24.07.2023 під час обшуку, тому його фізично неможливо використати для перетинання кордону України.

Таким чином, ОСОБА_10 пов`язаний з державою Україна, оскільки є її громадянином, має на утриманні двох дітей та батьків похилого віку, що засвідчує також його міцні соціальні зв`язки, має постійне місце роботи та проживання в Україні, незаплямовану репутацію, раніше не судимий, володіє майном, яке знаходить на території України, а тому, відсутні переконливі докази, які можуть підтверджувати існування ризику переховування від судових та правоохоронних органів.

Зауважує, що будь-яких доказів впливу на свідків чи інших учасників провадження з урахуванням проведення НСРД, не надано.

Також, будь-якої інформації, що ОСОБА_10 планує перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, не здобуто.

Захисник - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року щодо ОСОБА_10 , скасувати. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його реєстрації та проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та/або в частині не визначення такого альтернативного запобіжного заходу як застави та визначити розмір застави, як альтернативний запобіжний захід відповідно в межах п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

На переконання захисника, обвинувачення є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Зауважує, що ризики, визначені у клопотанні прокурора, є виключно припущеннями органу досудового розслідування щодо наявності їх існування, недоведеності у судовому засіданні, оскільки ці ризики не підтверджуються матеріалами, долученими до клопотання.

Щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу захисник зазначає, що судом не було перевірено на відповідність вимогам КПК клопотання в цій частині, не надано належної оцінки, ці обставини не були доведені прокурором під час судового засідання та не аргументовані в рішенні суду, що свідчить про відсутність існування обставин щодо неможливості застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, без альтернативи визначення розміру застави.

Захисник зазначає про погіршення стану здоров`я ОСОБА_10 в умовах тримання під вартою та необхідності проведення медичного огляду. Зі слів ОСОБА_10 погіршення стану здоров`я безпосередньо пов`язано з довготривалим утриманням в замкнутому приміщенні та відсутністю доступу до планової терапії.

Крім того, звертає увагу, що ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою. Так, ОСОБА_10 перебуває під вартою з 25.07.2023 року, що є тривалим періодом.

Зазначає, що ОСОБА_10 є народним депутатом України IXскликання, має постійне місце проживання та реєстрації на території України, має міцні соціальні зв`язки, належну процесуальну поведінку, не має статусу підозрюваного, обвинуваченого в рамках інших кримінальних проваджень.

Таким чином, на думку захисника, відсутні ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Разом з тим, на переконання захисника, достатнім для виконання обов`язків та помірним для підозрюваного розміром застави в даному кримінальному провадженні може бути від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вищезазначений розмір застави суду дозволяє застосувати п.3 ч.5 ст.182 КПК України та не має обґрунтованих підстав для не визначення розміру застави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників, думку прокурора, дослідивши матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 (у редакції Закону № 1689-VII від 07.10.2014), ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України, одне з яких відноситься до категорії особливо тяжкого злочину.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд першої інстанції посилався на доведеність продовження існування заявлених прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України та встановив, що відсутні підстави для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Так, надаючи оцінку наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочинів в інтересах Російської Федерації з метою завдання шкоди Україні, існує висока ймовірність того, що представники РФ можуть надати йому прихисток на території держави-агресора, а відтак існують обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_10 , усвідомлюючи невідворотність реального покарання за інкриміновані злочини (позбавлення волі до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна), з метою ухилення від кримінальної відповідальності може вчинити дії для втечі та переховування, в тому числі на тимчасово непідконтрольній території України чи на території держави агресора, адже в ході досудового слідства було встановлено, що ОСОБА_10 має паспорт громадянина Російської Федерації.

Оцінюючи наявність існування ризику можливих спроб обвинуваченого впливати на свідків (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), суд прийшов до висновку, що вказаний ризик доведений у достатній мірі, адже, свідки, покази яких з огляду на вимоги ч. 1 ст. 23 КПК України, мають бути отримані безпосередньо судом, ще не допитані, обвинувачений може впливати на них шляхом вмовлянь, використовуючи при цьому свій авторитет, а також шляхом підкупу, з метою змусити змінити покази на свою користь.

Разом з тим, з огляду на фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_10 злочинів, які наведені у обвинувальному акті, у зв`язку з тим, що на даний час вторгнення Російської Федерації на територію України триває, на переконання суду, обвинувачений може продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується, а також може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема, шляхом підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним захисних версій, використовуючи при цьому свої політичні зв`язки, що обумовлює наявність ризиків, передбачених п.4, п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

З оскаржуваної ухвали суду вбачається, що висновок про неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу ґрунтується на об`єктивних даних.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Разом з тим, всупереч доводам захисників щодо не визначення судом розміру застави, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, діючи у межах вимог ч.4 ст.183 КПК України.

Абзацом 8 ч. 4 ст.183 КПК України установлено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні питання про застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з урахуванням обставин інкримінованих обвинуваченому злочинів, даних про його особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, в межах своїх повноважень дійшов обґрунтованого висновку про неможливість на даному етапі визначення обвинуваченому розміру застави.

Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що ОСОБА_10 є народним депутатом України IX скликання, має постійне місце проживання та реєстрації на території України, має міцні соціальні зв`язки, належну процесуальну поведінку, не має статусу підозрюваного, обвинуваченого в рамках інших кримінальних проваджень, самі по собі не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Крім того, щодо посилань апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 на те, що суд не надав оцінку фактам належної процесуальної поведінки ОСОБА_10 , а також, що останній пов`язаний з державою Україна, оскільки є її громадянином, має на утриманні двох дітей та батьків похилого віку, що засвідчує також його міцні соціальні зв`язки, має постійне місце роботи та проживання в Україні, незаплямовану репутацію, раніше не судимий, володіє майном, яке знаходить на території України, то, на думку апеляційного суду, вказані обставини не зменшують встановлені ризики та не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 .

Крім того, доводи щодо стану здоров`я обвинуваченого не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене, обвинувачений в умовах перебування у слідчому ізоляторі має можливість отримати належне медичне обслуговування та пройти всі необхідні обстеження, у тому числі використовуючи з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

На переконання апеляційного суду, вказані обставини на даний час не мінімізують встановлених ризиків, тому, з урахуванням наведеного, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, як про це просять захисники, не вбачається.

Посилання апелянтів на відсутність доказів існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України об`єктивно вбачається з судових матеріалів, фактичних обставин інкримінованого правопорушення та даних щодо особи обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг захисників про необґрунтованість обвинувачення, на переконання колегії суддів, є передчасними на даному етапі провадження, оскільки рішення про доведеність вини особи за пред`явленим обвинуваченням, щодо правильності кваліфікації її дій стороною обвинувачення, суд приймає лише на підставі досліджених доказів, яким оцінка надається в нарадчій кімнаті.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Враховуючи, що будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4