Справа № 638/6450/18
Провадження № 1-в/638/174/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова заяву ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання за кримінальним провадженням №0000187 від 26.05.2017, за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, Рівненської області, громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, має двох неповнолітніх дітей, військовозобов`язаного, учасника АТО, хронічні захворювання та інвалідності спростовує, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та який фактично проживає у АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч. 1 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про звільнення від відбування покарання ОСОБА_3 . В обґрунтування вказаної заяви заявник зазначає, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала справа № 638/6450/18, 1-кп/638/6450/18 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 368 КК України, кримінальне провадження № 0000187 від 26 травня 2017 року. Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2018 року, ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривен (вісімсот п`ятдесят гривень України), та визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 1450 (одна тисяча чотириста п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 24650 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят гривень України), з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій терміном на1рік. На підставі ст. ст. 70, 72 КК України, шляхом складання покарань за сукупністю злочинів, остаточного призначено покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190 та ч. 1 ст. 368 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25500 грн. (двадцять п`ять тисяч п`ятсот гривень України), з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій терміном на 1 рік.

ОСОБА_3 01.08.2018 року, на виконання вироку, сплатив штраф 24650 гривень, 10639,20 гривень- судові витрати за проведення експертиз, що підтверджується касовими чеками, і які знаходяться в матеріалах кримінальної справи а також у заявника . Таким чином, штраф за ч. 1 ст. 368 КК України в сумі 24650 гривень було сплачено повністю, за ч. 1 ст. 190 КК України повністю не сплачено. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, вирок є виконаним. Разом з тим, як вже зазначено вище, канцелярією з кримінальних справ Дзержинського районного суду м. Харкова не було направлено для виконання копію вироку суду в частині несплаченого штрафу, що підтверджується матеріалами кримінальної справи.

З відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Харківській області № Б-75/119-27/01-2024 від 29.11.2024 року, заявнику стало відомо, що інформацію за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2018 року не внесено до обліків інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» у зв`язку з неповною виплатою штрафу.

Заявнику ОСОБА_3 було запропоновано звернутись до суду.

Тобто вирок суду є невиконаним, та як наслідок - судимість за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2018 року не знята і не погашена.

Просив суд звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання за вказаним вироком в зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, та вважати ОСОБА_3 таким, що не має судимості за вказаним вироком.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 наполягав на задоволенні заяви, у подальшому звернувся до суду з заявою та просив суд розглядати справу за його відсутності.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, суд вважає вказану заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 80 КК України (звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку), особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; строки давності щодо додаткових

покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

За змістом ч. 3 ст. 80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 90 (обчислення строків погашення судимості), строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання. До строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 89 (строки погашення судимості), такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема, особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок суду підлягає виконанню після набрання ним законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 535 КПК вирок, що набрав законної сили, якщо інше не передбачено КПК, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції або ВСУ. У разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені в самому судовому рішенні (ч. 1 ст. 534 КПК). Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 5 ст. 534 КПК). Призначене судом покарання виконується відповідними органами й установами виконання покарання.

Водночас унаслідок різних причин об`єктивного і/або суб`єктивного характеру обвинувальний вирок суду може бути не звернений до виконання або не виконуватися повністю чи в частині. Якщо вирок суду певний час не виконується (не звернений до виконання), то в подальшому його виконання в окремих випадках є недоцільним. Невчинення засудженим у цей період нового злочину свідчить, за загальним правилом, про його «правове» виправлення, втрату ним суспільної небезпечності.

Звільнення від відбування покарання у зв язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку полягає у відмові держави за умов, зазначених у ст. 80 КК, від виконання призначеного покарання у тих випадках, коли воно не було виконане впродовж певного строку з дня набрання вироком законної сили.

Обвинувальний вирок - це рішення суду про визнання підсудного винним у вчиненні злочину і, за загальним правилом, застосування до нього певної міри (виду і розміру (строку) покарання.

Підстава цього виду звільнення складається з трьох обов`язкових елементів: а) закінчення (сплив) строків давності виконання обвинувального вироку; б) неухилення особи від відбування призначеного їй покарання; в) невчинення нею нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого.

Строк давності виконання обвинувального вироку починає спливати з моменту набрання вироком законної сили і триває весь час, доки вирок не виконується з причин, не пов`язаних з ухиленням особи від його виконання. Такими причинами можуть бути, наприклад, бездіяльність державних органів, на які покладений обов`язок виконання вироку, наявність різноманітних форс-мажорних обставин тощо.

Тривалість строків давності виконання обвинувального вироку залежить від виду покарання, яке було призначене засудженому (а не передбачене санкцією відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК), а коли йдеться про позбавлення волі, то й від строку такого покарання та тяжкості вчиненого особою злочину, і визначається на підставі ч. 1 ст. 80 КК.

При встановленні строків давності у разі призначення покарання за сукупністю злочинів або вироків ураховується загальний строк покарання, призначений у порядку статей 70-72 КК, а у разі засудження до позбавлення волі береться до уваги найбільш тяжкий злочин, що входить у сукупність.

Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду (ч. 2 ст. 80 КК), тобто вони закінчуються одночасно зі строком, встановленим для основного покарання.

Зупинення строку давності відбувається у разі ухилення засудженого від відбування покарання, тобто умисного вчинення діяння, яке полягає у невиконанні засудженим обов`язку (бездіяльність) щодо відбування призначеного йому обвинувальним вироком покарання (наприклад, шляхом зміни прізвища, підроблення документів, зміни місця роботи, виїзду з місця проживання у невідомому напрямку тощо).

При ухиленні від відбування покарання строк давності не спливає протягом усього періоду ухилення, а його перебіг відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання (ч. 3 ст. 80 КК). Причому строк давності, який сплинув до моменту ухилення засудженого від відбування покарання, не анулюється, а підлягає заліку і продовжує спливати з моменту з`явлення засудженого або його затримання.

Кримінально-правові наслідки звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку є, зокрема, те, що засуджений з моменту звільнення не вважається таким, що має судимість (ч. 3 ст. 88 КК України - особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості., ч. 2 ст. 90 КК України - до строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку).

За своїм характером даний вид звільнення від відбування призначеного покарання, є обов`язковим. Це означає, що в кожному випадку наявності названих передумови та підстави суд зобов`язаний звільнити особу від покарання. І тільки у випадках, коли йдеться про осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, цей вид звільнення від покарання є факультативним.

Перебіг строків давності в даному випадку не переривався і не зупинявся.

ОСОБА_3 не ухилявся від відбування покарання, не вчиняв інших дій спрямованих на несплату штрафу в розмірі 850,00 гривень, та не вчиняв нових злочинів.

У розумінні ч. 3 ст. 80 КК України зупинення перебігу давності може мати місце в разі ухилення, тобто активних, цілеспрямованих дій або бездіяльності, але в будь-якому разі це дії, які нерозривно пов`язані з особою засудженого та мають чітку направленість і ціль не виконувати вирок, в даному випадку не сплачувати штраф.

Відповідно до ч. 2 ст. 535 КПК України, суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.У разі невиконання покарання у вигляді штрафу засудженим самостійно в добровільному порядку, - канцелярією суду по кримінальним справам мали бути вчинені відповідні дії, направлені на виконання вироку в примусовому порядку, направлення вироку для виконання до служби пробації, виконавчого листа до державної виконавчої служби, тощо.

Будь-яких відомостей щодо вчинення дій, направлених на повне виконання вироку суду, матеріали справи не містять.

Постанова Верховного суду України від 24.12.2015 року у справі №5-324кс15 Зокрема Верховний суд України зазначив: «Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання. Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання. За таких обставин застосування статті 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності. Суди всіх інстанцій визнали, що строк давності виконання попереднього вироку щодо ОСОБА_2 не переривався і формально минув, що відповідає положенням пункту 1 частини першої статті 80 КК, згідно з яким особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом двох років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Одночасно суди першої й апеляційної інстанцій дійшли висновку, з яким погодилась і касаційна інстанція, що ОСОБА_2 ухилявся від відбування покарання, призначеного йому вироком від 21 березня 2011 року, виходячи з того, що засуджений із часу набрання цим вироком законної сили і до закінчення строку давності його виконання штраф добровільно не сплатив. Однак ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми. Зокрема, редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання. З огляду на це лише несплата засудженим суми штрафу в певний строк сама по собі не свідчить про ухилення його від відбування цього покарання. Долучені прокурором до апеляційної скарги документи, на які він посилався для спростовання висновку місцевого суду про ухилення ОСОБА_2 від відбування покарання, суд апеляційної інстанції, як видно із судових рішень, визнав такими, що підтверджують невиконання засудженим покарання у виді штрафу.

Водночас, ці документи свідчать лише про те, що ОСОБА_2 із часу набрання вироком законної сили штраф добровільно не сплатив, суд першої інстанції направив вирок для примусового виконання до органу, до компетенції якого примусове виконання такого виду покарання не входить, питання кримінальної відповідальності засудженого за статтею 389 КК не вирішувалось. Отже, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про ухилення ОСОБА_2 від відбування покарання, призначеного попереднім вироком, а відтак - підстави для зупинення перебігу строку виконання обвинувального вироку і застосування частини третьої статті 80 КК.»

- Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року (справа № 487/3326/15-к).

Аналізуючи зазначені судові акти, суд робить висновок, що для встановлення факту ухилення засудженого від відбування покарання, необхідна наявність обвинувального вироку за ст. 389 КК України, який ухвалений у період 2 років (зокрема в цьому випадку) з дня набрання чинності попереднім вироком, покарання за яким не виконувалось.

Оскільки вирок відносно ОСОБА_3 набрав чинності 01.07.2018 року, 01.07.2020 року закінчився строк давності виконання цього вироку.

В зазначений період часу ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ст. 389 КК України не притягувався, а тому підстави застосування ч. 3 ст. 80 КК України відсутні. Таким чином, враховуючи приписи ст. ст. 80, 88, 89, 90 КК України, ст. ст. 534, 535 КПК України, суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 .

Стосовно вимоги заяви- вважати ОСОБА_3 таким, що не має судимості за вказаним вироком, суд зазначає, що вказаний спосіб захисту прав ОСОБА_3 обрано не вірно. Суд не може ухвалюючи рішення в резолютивній частині рішення « вважати».

Керуючись ст. 80,88,89,90,534,535 КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Заяву ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання за кримінальним провадженням №0000187 від 26.05.2017, за вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 травня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч. 1 ст. 368 КК України- задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання за вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 травня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч. 1 ст. 368 КК України від 31 травня 2018 року у звязку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В іншій частині в задоволенні вимог заяви- відмовити.

Повний текст ухвали виготовлено 27 листопада 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з моменту проголошення.

Суддя: ОСОБА_5