Дата документу 09.10.2025 Справа № 333/6976/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/389/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/6976/20Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 , на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лютенька Гадяцького району Полтавської області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Запорізьке обласне управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Державному агентству лісових ресурсів України та є його територіальним органом.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №399-к від 18.10.2017 ОСОБА_9 призначено на посаду начальника Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства, яка згідно ст.6 Закону України «Про державну службу» віднесена до посад державної служби категорії «Б».

Відповідно до п.5 Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №976 від 16.09.2009, за посадою начальник обласного управління лісового та мисливського господарства належить до посадових осіб держлісохорони, та згідно з Законом України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» ОСОБА_9 за посадою є працівником правоохоронного органу.

Наприкінці липня 2020 року у начальника Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на особисте незаконне збагачення шляхом вимагання грошових коштів у лісничого ОСОБА_10 , який є працівником ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», що входить до сфери управління Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, наприкінці липня 2020 року, більш точний час слідством не встановлено, ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_10 та запросив на зустріч до свого службового кабінету, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, б.15В.

Пізніше того ж дня, ОСОБА_10 прибув за викликом до ОСОБА_9 , який у ході розмови висунув ОСОБА_10 вимогу здійснити продаж частини урожаю ячменю вирощеного на землях ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» без належного обліку у фінансово бухгалтерських документах підприємства та передати йому ( ОСОБА_9 ) отримані за продаж грошові кошти.

Отримавши негативну відповідь ОСОБА_10 , ОСОБА_9 закінчив зустріч та наказав обміркувати план реалізації висловленої вимоги.

Через тиждень, більш точного часу під час досудового розслідування встановити не вдалося, після вищезазначеної розмови ОСОБА_9 знову запросив ОСОБА_10 до свого службового кабінету та поцікавився ходом реалізації висунутої вимоги, на що ОСОБА_10 повідомив, що не знає як виконати таку вимогу.

У зв`язку з цим, ОСОБА_9 , опитавши ОСОБА_10 щодо кількості зібраного урожаю та засівних площ, описав лісничому схему, відповідно до якої останній із фактично зібраних 88,14 тон ячменю у звіті про врожай повинен відобразити лише 72 тони, а різницю у 16,14 тон ячменю продати за готівкові кошти без відображення в офіційному звіті, приблизно по 5000 грн за тону. Повторно наголосивши, що отримані грошові кошти від продажу 16,14 тон ячменю, у сумі 80700 грн, необхідно передати ОСОБА_9 .

Одночасно з цим, розуміючи, що ОСОБА_10 не буде добровільно виконувати висунуту вимогу, ОСОБА_9 пригрозив ОСОБА_10 подальшим звільнення із займаної посади у разі відмови від передачі йому грошових коштів. Розуміючи негативні наслідки для себе у виді обмеження його трудових прав та реальності такої погрози, ОСОБА_10 був змушений погодитись на таку вимогу.

12.08.2020 у ході зустрічі з лісничим ОСОБА_10 у своєму службовому кабінеті, розташованому за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, б. 15В, ОСОБА_9 продовжив вимагати надання йому 80000 грн за не вчинення дій, спрямованих на звільнення ОСОБА_10

20.08.2020 приблизно о 09 годині, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, ОСОБА_9 продовжуючи вимагання у ОСОБА_10 грошових коштів, повторно висунув вимогу передачі йому 80000 грн після реалізації урожаю ячменю, зібраного на території ДП «Запорізьке лісомисливське господарство».

Одночасно з цим, на підтвердження своїх погроз щодо звільнення, ОСОБА_9 повідомив, що він призначив керівником ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» віддану йому людину, на яку має вплив.

31.08.2020 приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, ОСОБА_9 зустрівшись з ОСОБА_10 , зменшив суму грошових коштів, яку вимагав у ОСОБА_10 , до 60000 грн.

04.09.2020 приблизно о 09 годині 35 хвилин, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, б.15 В, ОСОБА_10 , бажаючи уникнути обмеження своїх трудових прав, а саме звільнення з посади лісничого ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», передав ОСОБА_9 на виконання вимоги останнього грошові кошти в сумі 60000 грн.

Крім того, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на особисте незаконне збагачення шляхом вимагання грошових коштів у лісничого ОСОБА_10 , який є працівником ДП «Запорізьке лісова та мисливське господарства», що входить до сфери управління Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства, 20.08.2020 приблизно о 09 годині, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, ОСОБА_9 , діючи повторно висунув вимогу ОСОБА_10 щомісячно передавати йому грошові кошти у сумі 15000 грн за збереження за ним займаної посади та не звільнення.

На запитання ОСОБА_10 звідки брати такі кошти ОСОБА_9 відповів, що лісничі можуть реалізовувати частину лісоматеріалів за готівкові кошти без відображення у звітності та оформлення офіційних документів.

На підтвердження своїх погроз щодо звільнення, ОСОБА_9 повідомив, що він призначив керівником ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» віддану йому людину, на яку має вплив.

Таким чином, ОСОБА_9 створив обстановку, в якій ОСОБА_10 відчував залежність від волі ОСОБА_9 та був вимушений підкоритися його вимогам, задля запобігання шкідливих наслідків для себе.

31.08.2020 приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, ОСОБА_9 , зустрівшись з ОСОБА_10 , зменшив суму грошових коштів з 15000 до 10000 грн, наголосивши, що очікує вказану суму у найближчий час.

01.09.2020 приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи у службовому кабінеті за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, б.15 В, ОСОБА_10 , бажаючи уникнути обмеження своїх трудових прав, а саме звільнення з посади лісничого ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», передав ОСОБА_9 на виконання вимоги останнього грошові кошти в сумі 10000 грн.

Крім того, у серпні 2020 року, точний час та місце слідством не встановлені, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на особисте збагачення шляхом отримання неправомірної вигоди від громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки, що перебувають у власності ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», що входить до сфери управління Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства.

Усвідомлюючи, що вказаний злочинний намір ОСОБА_9 не здатний реалізувати самостійно, 31.08.2020 приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, ОСОБА_9 зустрівся з лісничим ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» ОСОБА_10 та поцікавився у останнього щодо наявності ще не відправлених до правоохоронних органів повідомлень про випадки самовільного зайняття земельних ділянок ДП «Запорізьке лісомисливське господарство».

На питання ОСОБА_9 лісничий ОСОБА_10 повідомив, що у разі виявлення фактів самовільного зайняття земель, ним та іншими лісничими невідкладно готуються повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення до правоохоронних органів. Разом з тим, ОСОБА_10 повідомив, що факти самовільного зайняття земель виявляються постійно.

У цей час ОСОБА_9 не знаючи, що ОСОБА_10 залучений до конфіденційного співробітництва та діє під контролем правоохоронного органу, запропонував ОСОБА_10 знайти осіб, які здійснили самовільне зайняття земельної ділянки ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» та схилити їх до надання неправомірної вигоди, шляхом вимагання, за неповідомлення до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, а отриману неправомірну вигоду ділити між собою.

Одночасно, ОСОБА_9 вказав ОСОБА_10 , що у разі встановлення особи, яка здійснила самовільне зайняття земельної ділянки, їй слід висувати вимогу надання від двох до трьох тисяч доларів США неправомірної вигоди.

Крім того, у цій розмові ОСОБА_9 також повідомив, що за отриману неправомірну вигоду від особи, яка здійснила самовільне зайняття земельної ділянки, останній додатково можливо обіцяти ненадання інформації Запорізьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства на запити правоохоронних органів, у випадку надходження таких.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.189 КК, як вимагання, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища, а також як вимагання, вчинене повторно службовою особою з використанням свого службового становища; за ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК, як готування до одержання службовою особою неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дії з використанням службового становища, поєднаного з вимаганням, за попередньою змовою групою осіб.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та призначити покарання за ч.2 ст.189 КК у виді 5 років позбавлення волі; за ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.70 КК шляхом часткового складання покарань остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК.

Також прокурор просив повторно допитати під час апеляційного розгляду потерпілого ОСОБА_10 та повторно дослідити письмові докази у справі.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що вказівка суду на відсутність у обвинуваченого прямого права на звільнення з посади ОСОБА_10 , нівелюється можливостями його посади та реальним авторитетом. Так, ДП «Запорізьке ЛМГ» підпорядковане Запорізькому обласному управлінню лісового та мисливського господарства. Начальник управління має прямий вплив на структуру та штат підприємства. Таким чином, хоча питання призначення та звільнення з посади є компетенцією директора ДП «Запорізьке ЛМГ», загальна чисельність лісничих, створення або скорочення таких посад узгоджується з Управлінням. Також відповідно до п.8.7 Статуту ДП «Запорізьке ЛМГ» заступники директора та головні спеціалісти призначаються та звільняються з посади директором за погодженням з Управлінням. При цьому, використовуючи власний авторитет та посаду, ОСОБА_9 розширив ці вимоги і на погодження керівником підприємства призначення на посаду лісничих. Зафіксовані під час НСРД розмови свідчать про те, що керівник підприємства, незважаючи на юридичну самостійність, погоджує питання планової діяльності з начальником Управління, який приймає остаточні рішення. Таким чином, обвинувачений міг опосередковано впливати на робоче становище ОСОБА_10 через свою посаду та авторитет. Крім того, наявність у обвинуваченого прямих прав на звільнення ОСОБА_10 утворювала б інший склад кримінального правопорушення, передбачений ст.368 КК.

Доводи суду про відсутність обставин, які би достовірно підтверджували вчинення будь-яких дій з боку ОСОБА_9 щодо ОСОБА_10 , спрямованих на вимагання, не узгоджуються з дослідженими матеріалами кримінального провадження. Так суд зазначив, що жоден допитаний свідок не підтвердив факт вимагання обвинуваченим грошових коштів у ОСОБА_10 за нібито збереження за потерпілим займаної посади. Проте вказане суперечить тесту вироку в частині викладених показань свідка ОСОБА_11 , де вказано, що ОСОБА_10 один раз звертався до свідка з приводу тиску з боку обвинуваченого щодо зниження показників зібраного врожаю, погрожуючи звільненням. Крім того, судом не враховано, що перша зафіксована в ході проведення НСРД розмова обвинуваченого та ОСОБА_10 відбулась 31.08.2020 року, тобто майже через місяць після їх першої зустрічі, на якій відповідно до показів ОСОБА_10 обвинуваченим була висунута незаконна вимога. Незважаючи на це, дослідженням протоколів за результатами НСРД прослідковується наказний характер спілкування обвинуваченого з ОСОБА_10 . Зафіксовані розмови між обвинуваченим та ОСОБА_10 свідчать про повний контроль ситуації з боку обвинуваченого. Крім того, на момент першої передачі ОСОБА_10 грошових коштів у обвинуваченого вже розвився новий злочинний умисел пов`язаний із залученням ОСОБА_10 до вимагання неправомірної вигоди у громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки на території лісництва. У зв`язку з цим характер спілкування з ОСОБА_10 змінюється з метою викликати симпатію та довіру, обвинувачений наголошує на чисельних вигодах від такої співпраці. Судом повністю проігноровано суб`єктивне усвідомлення ОСОБА_10 реальності висловлених обвинуваченим погроз.

Доводи суду про відсутність вимагання з осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, неправомірної вигоди не є релевантними, оскільки ОСОБА_9 інкримінується готування до вказаних дій шляхом залучення до запланованого кримінального правопорушення ОСОБА_10 , а не виконання. Вказане повністю підтверджується протоколами про результати проведення НСРД.

Твердження суду щодо неспростованої позицію обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 про спільну реалізацію ячменю не узгоджується з дослідженими матеріалами кримінального провадження. Крім того, з часу затримання обвинуваченого та до його допиту як обвинуваченого стороною захисту наявність будь-яких свідків захисту, а тим більше клопотань про їх допит, не заявлялось. Клопотання про допит свідка ОСОБА_12 заявлено захисником обвинуваченого під час судового розгляду 11.07.2022 року. Проте покази свідка ОСОБА_12 не підтверджують покази обвинуваченого як зазначив суд, а навпаки спростовують. Оскільки свідок ОСОБА_12 стверджує, що з приводу реалізації контактував тільки з обвинуваченим, товар був готовий привезти тільки по факту його оплати, покази обвинуваченого про те, що ОСОБА_10 30.08.2020 року приносив аванс, а 04.09.2020 року кошти за реалізацію, є неспроможними, так як між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не було жодних контактів. Обвинувачений не надавав ОСОБА_12 та ОСОБА_10 контактні дані один одного. Таким чином, можливо ОСОБА_12 і контактував з ОСОБА_9 з приводу продажу ячменю, але жодного спілкування не мав з ОСОБА_10 . У зв`язку з чим виникає питання належності показів ОСОБА_12 до обставин кримінального правопорушення.

Постанова від 28.08.2020 року про контроль за вчиненням злочину та доручення оперативному підрозділу від 28.08.2020 року безпідставно визнані судом недопустимими. Адже, по-перше, ці документи є процесуальними рішеннями, а не доказами, а, по-друге, в ході судового розгляду було досліджено копію постанови про визначення групи прокурорів від 21.08.2020 року. При цьому доводи суду про те, що сторона захисту наполягала на наданні оригіналу цієї постанови, а прокурор проігнорував такі вимоги, не підтверджуються матеріалами судового розгляду. У разі порушення подібних питань сторона обвинувачення мала б можливість долучити відповідні документи та спростувати такі твердження.

Судом необґрунтовано не прийнято до уваги білий папірець для нотаток, на якому є записи, які виконані пастою синього кольору. Адже сам обвинувачений у своїх показах не заперечував, що робив розрахунок для ОСОБА_10 на папірці та передав його останньому, щоб йому було зрозуміліше як продати врожай.

Заяви потерпілого ОСОБА_10 про кримінальні правопорушення від 18.08.2020 року та 26.08.2020 року є допустимими доказами. Посилання суду на те, що потерпілий в суді вказав про те, що він лише тільки один раз звертався до ДБР із заявою, є необ`єктивними. За наявності сумнівів у написанні потерпілим заяви суд мав надати такі на ознайомлення потерпілому для їх підтвердження або спростування. Подання заяви про вчинене кримінальне правопорушення не передбачає обов`язкового попередження заявника про кримінальну відповідальність за ст.383 КК, а тому посилання суду на неузгодженість з нормами КПК є невірним.

Протокол обшуку від 04.09.2020 року є допустимим доказом. Наведені судом доводи, хоча і вказують на процесуальні або технічні недоліки органу досудового розслідування, проте вони не є достатніми для визнання проведеного обшуку незаконним, а його результати недопустимими. Відсутність в резолютивній частині ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку прізвища слідчого, який фактично здійснив обшук, є технічною опискою. Більш того, відповідно до правової позиції Верховного Суду приписи ст.235 КПК не зобов`язують слідчого суддю в ухвалі зазначати прокурора чи слідчого, який буде проводити обшук, натомість ухвала повинна містити відомості про прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук. Крім того, ОСОБА_9 в ході затримання було повідомлено підстави та причини затримання, а також була вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки.

Представник потерпілого в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК, та призначити йому відповідне покарання із позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій на відповідний строк.

Аргументуючи свої вимоги зазначив, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Суд не взяв до уваги покази та відео докази, які істотно впливають на його висновки. Крім того, суд за наявності суперечливих доказів, не зазначив у вироку, чому взяв до уваги одні докази, і відкинув інші, внаслідок чого вирок суду містить істотні суперечності.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній доводів, а вирок суду залишити без змін, як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію представника потерпілого, прокурора, які повністю підтримали доводи та вимоги своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарг та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Як зазначено у ст.374 КПК, у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як зазначено у ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даній справі виправдувальний вирок зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороною обвинувачення ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК, на підтвердження якого прокурором було надано ряд письмових доказів.

Під час дослідження цих доказів, суд першої інстанції, як видно з мотивувальної частини вироку, зокрема встановив, що огляди заздалегідь ідентифікованих засобів грошових коштів, які оформлені відповідними протоколами від 01.09.2020, були проведені старшим оперуповноваженим на підставі постанови прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_13 від 28.08.2020 та наданого ним доручення від 28.08.2020.

Проте суд першої інстанції вважав, що стороною обвинувачення не доведено того, що прокурор ОСОБА_13 мав повноваження прокурора у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , а відтак і не доведено, що цей прокурор був уповноважений на винесення постанови від 28.08.2020 та надання відповідного доручення від 28.08.2020.

При цьому суд не взяв до уваги надану прокурором під час попереднього апеляційного розгляду копію постанови про визначення групи прокурорів від 21.08.2020, відповідно до якої прокурор ОСОБА_13 входить до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , оскільки прокурором не було надано оригіналу такої постанови.

З цих підстав суд першої інстанції вважав, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, якими визначено повноваження прокурора ОСОБА_13 у цьому кримінальному провадженні, що, на переконання суду, ставить під сумнів легітимність процесуальних дій прокурора та допустимість отриманих під час досудового розслідування доказів, а саме постанови від 28.08.2020 та доручення від 28.08.2020.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що, скасовуючи попередній виправдувальний вирок у цій справі щодо ОСОБА_9 і призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі вказав про те, що суд першої інстанції передчасно поставив під сумнів законність постанови прокурора ОСОБА_13 від 28.08.2020 та доручення від 28.08.2020 через ненадання стороною обвинувачення повноважень прокурора ОСОБА_13 .

Поряд із цим під час апеляційного розгляду прокурором було надано постанову про визначення групи прокурорів від 21.08.2020 та колегією суддів було встановлено, що прокурор ОСОБА_13 був призначений старшим групи прокурорів та мав повноваження прокурора під час досудового розслідування. З цих підстав колегія суддів вказала на передчасність визнання судом доказів недопустимими через те, що у матеріалах провадження відсутні відповідні постанови.

Відповідно до ч.3 ст.415 КПК висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Однак суд першої інстанції попри вимоги ч.3 ст.415 КПК та висновки суду апеляційної інстанції, викладені в ухвалі від 17 квітня 2023 року, про наявність у прокурора ОСОБА_13 повноважень прокурора у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , повторно вказав на відсутність у прокурора ОСОБА_13 повноважень у цьому кримінальному провадженні та необґрунтовано повторно поставив під сумнів законність винесеної цим прокурором постанови від 28.08.2020 та наданого ним доручення від 28.08.2020.

Між тим, про правильність висновків апеляційного суду про наявність у прокурора ОСОБА_13 повноважень у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 додатково свідчить наданий прокурором під час апеляційного розгляду оригінал постанови про визначення групи прокурорів від 21.08.2020, відповідно до якої прокурор ОСОБА_13 входить до складу пупи прокурорів у кримінальному провадженні №0001635 та є старшим цієї групи.

Отже колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині є безпідставними, оскільки суперечать наявним у матеріалах кримінального провадження даним.

Крім того, зі змісту вироку вбачається, що суд, спростовуючи пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, виходив з того, що відповідно до показів допитаних свідків, а також Статуту ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» від 08.07.2016 №267 та посадової інструкції лісничого від 15.07.2015, ОСОБА_9 як начальник Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства не наділений правом звільняти лісничого державного підприємства з посади.

Між тим, судом першої інстанції не враховано, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.189 КК, як вимагання, для якого наявність чи відсутність у ОСОБА_9 повноважень на звільнення ОСОБА_10 з посади немає жодного правового значення. Адже вимагання вважається закінченим з моменту пред`явлення вимоги, поєднаної з погрозами насильством, пошкодженням чи знищенням майна незалежно від досягнення поставленої винною особою мети. А за ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК ОСОБА_9 не інкримінувалося вчинення злочину із висловленням ОСОБА_10 погрози його звільнення із займаної посади.

Отже посилання суду на відсутність у обвинуваченого ОСОБА_9 повноважень на звільнення ОСОБА_10 із займаної посади як на підставу виправдання обвинуваченого є необґрунтованим.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол обшуку у службовому кабінеті ОСОБА_9 від 04.09.2020. При цьому суд зокрема виходив з того, що обшук службового приміщення 04.09.2020 провів ОСОБА_14 , який відповідно до ухвали слідчого судді від 02.09.2020 не уповноважений на проведення даного обшуку.

Проте колегія суддів вважає такі висновки суду неправильними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

Так, судом не враховано, що приписи ст.235 КПК не зобов`язують слідчого суддю в ухвалі зазначати прокурора чи слідчого, який буде проводити обшук, натомість ухвала слідчого судді має містити відомості про прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук. Тобто, процесуальний закон зобов`язує слідчого суддю встановити, що клопотання надійшло від уповноваженої особи прокурора, включеного до групи прокурорів, або слідчого, якому доручено здійснювати розслідування, в порядку статей 37, 39, 216 КПК. Судовий контроль під час розгляду клопотання про проведення обшуку здійснюється з метою забезпечення права на недоторканість житла чи іншого володіння особи. Водночас, зміст норм цього Кодексу не дає підстав для твердження про те, що до повноважень слідчого судді належать, крім здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні (п.18 ст.3 КПК), ще й інші, віднесені до повноважень прокурора та слідчого з організації досудового розслідування. Із системного тлумачення статей 36, 40, 235, 236 КПК не вбачається, що до компетенції слідчого судді належить визначення як конкретного слідчого або прокурора, які мають здійснювати таку слідчу (розшукову) дію, так й інших осіб, що будуть брати участь у проведенні обшуку (понятих, працівників оперативного підрозділу, спеціалістів та ін.). Питання про дотримання вимог КПК прокурором або слідчим щодо належного використання повноважень здійснювати обшук, залучення понятих, спеціалістів, працівників оперативного підрозділу, підозрюваного, захисника, інших учасників провадження вирішуються на етапі судового провадження (п.24 ст.3 КПК), а не провадження у слідчого судді, і за умови надання суду протоколу обшуку як доказу винуватості у вчиненні злочину. Таким чином, визначення в ухвалі слідчого судді конкретного слідчого або прокурора, які мають здійснювати обшук, перебуває поза межами повноважень слідчого судді з контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та обмежується в цій частині перевіркою того, чи є належним суб`єктом учасник кримінального провадження, який звернувся з клопотанням про проведення обшуку. Визначення конкретного прокурора або слідчого (їх групи) для проведення обшуку належить до законних повноважень прокурора (старшого прокурора, групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні) або старшого слідчої групи (керівника органу досудового розслідування).

Більш того, суд не звернув уваги і на те, що з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку до слідчого судді звертався саме слідчий ОСОБА_14 , який входив до складу групи слідчих у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, зазначивши у вироку про те, що із відеозапису обшуку неможливо встановити весь обсяг проведеного обшуку та хронологію дій працівників поліції, суд формально послався у своєму рішенні на порушення вимог ст.104 КПК, не конкретизувавши у чому саме полягають такі порушення, яка саме частина ст.104 КПК була порушена, а також і те, які конкретно дії та обставини проведення обшуку незафіксовані і внесені/невнесені до протоколу обшуку та використані як доказ у цьому кримінальному провадженні.

Окрім цього, визнаючи протокол обшуку від 04.09.2020 недопустимим доказом, суд першої інстанції також виходив з того, що перед початком обшуку слідчий не пред`явив ухвалу слідчого судді та не надав її копію ОСОБА_9 .

З приводу таких аргументів суду колегія суддів зазначає таке.

Так, у своїй постанові від 14 вересня 2023 року в справі №521/18533/15-к Верховний Суд зазначив, що службовий кабінет сам по собі не може вважатися житлом або іншим володінням, доступ до якого визначає виключно його володілець. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і доступ до нього визначається іншим регулюванням, яке ґрунтується на міркуваннях, не пов`язаних із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надається тимчасово в користування в зв`язку з виконанням таких обов`язків і на час їх виконання. Разом із тим, для вирішення питання чи відбудеться втручання в приватне життя особи унаслідок обшуку її службового кабінету, слід застосовувати критерій «розумного очікування конфіденційності». Тобто, якщо обставини справи свідчать про те, що особа має підстави розумно очікувати на приватність при використанні службового/робочого приміщення (наприклад адвокат, нотаріус, психолог, лікар, тощо), або будь-яких елементів приміщення, то на приміщення або відповідну його частину поширюються гарантії від втручання у приватне життя. Якщо у матеріалах провадження відсутні обставини, які б давали особі можливість розумно розраховувати на використання кабінету для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, то на службовий кабінет не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та нормами КПК, і проведення в ньому слідчої дії не вимагає дозволу суду.

Проте у матеріалах провадження відсутні дані, які би вказували на можливість використання ОСОБА_9 свого робочого кабінету для приватного життя та збереження в ньому конфіденційної інформації, а отже, на таке приміщення не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та вказаними нормами КПК, тому проведення слідчих дій у таких приміщеннях не вимагає дозволу суду.

Більш того, судом не враховано, що відповідно до протоколу обшуку від 04.09.2020 ОСОБА_9 було вручено копію ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, про що свідчить його особистий підпис в протоколі, який до того ж підписаний ОСОБА_9 без будь-яких зауважень.

Також судом у вироку зазначено, що ОСОБА_9 фактично було затримано 04.09.2020 о 09 годині 50 хвилин, тобто з початком проведення обшуку, але при цьому ОСОБА_9 не було роз`яснено його права, що передбачено ст.208 КПК.

Але суд не звернув уваги на те, що відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 04.09.2020 ОСОБА_9 було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, що засвідчено підписом самого ОСОБА_9 . Більш того, ознайомившись з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, ОСОБА_9 зазначив, що відповідно до ст.63 Конституції України від дачі пояснень він відмовляється. Протокол затримання складено 04.09.2020 та його копія вручена ОСОБА_9 , що повністю відповідає вимогам ч.5 ст.208 КПК.

Більш того, пославшись у вироку на те, що ОСОБА_9 не було роз`яснено його право на відмову від дачі пояснень, хоча по суті відбувався його допит, суд першої інстанції не зазначив, які конкретно покази, в яких би ОСОБА_9 викривав себе, були використані органом досудового розслідування при отриманні інших доказів у цій справі і які конкретно докази були здобуті на підставі таких показів ОСОБА_9 .

Відтак є незрозумілим, яким чином обставини, на які послався суд, порушили чи могли порушити право ОСОБА_9 на захист та вплинути на допустимість отриманих доказів.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає передчасним і таким, що не ґрунтується на положеннях кримінального процесуального закону висновок суду про недопустимість як доказу протоколу обшуку від 04.09.2020.

Крім того, зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що суд фактично не допитав потерпілого ОСОБА_10 за обставинами пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК. Адже у викладених у вироку показах потерпілого ОСОБА_10 йдеться лише про обставини вчинення щодо потерпілого вимагання з боку ОСОБА_9 (ч.2 ст.189 КК). Жодних даних про обставини вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК, покази потерпілого, як вони викладені у вироку, не містять. Тим самим судом не з`ясовано у потерпілого про відомі йому обставини щодо пред`явленого ОСОБА_9 за ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК обвинувачення.

Також з мотивувальної частини вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 під час судового розгляду заперечив свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та зазначив, що, отримуючи від ОСОБА_10 грошові кошти, він діяв без будь яких порушень вимог закону. Проте суд, виправдовуючи ОСОБА_9 в отриманні вилучених під час затримання у обвинуваченого і обшуку в його кабінеті коштів, не зазначив в який такий законний спосіб державний службовець ОСОБА_9 нібито законно отримав від іншого співробітника державного підприємства такої значної грошової суми.

Крім того, суд першої інстанції, виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні, виходив також з того, що наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджується вчинення ОСОБА_9 вимагання грошових коштів у ОСОБА_10 . Зокрема суд зазначив, що із матеріалів проведених у справі НСРД не вбачається жодних погроз щодо потерпілого з боку обвинуваченого, а навпаки між зазначеними особами відбувається товариська бесіда.

Однак при цьому суд не врахував, що вимога передачі грошових коштів виходячи з показів потерпілого, була озвучена ОСОБА_9 ще до звернення потерпілого до правоохоронних органів та початку проведення у справі відповідних НСРД, розпочатих внаслідок можливого вчинення такої протиправної вимоги.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , заперечуючи свою винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні, зазначав, що він лише допоміг своєму товаришу ОСОБА_12 в реалізації партії ячменя, який належав останньому.

Між тим, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час проведення у цій справі НСРД в ході зафіксованих бесід з ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_10 зазначав про те, що він зустрічався із фермером з приводу продажу ячменя та останній погодився сплатити вартість ячменя, який не буде облікований. Також під час цих розмов потерпілий ОСОБА_10 пояснював ОСОБА_9 про те, що фермер передав йому частину грошових коштів у сумі 20 000 грн із раніше оговореної між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 суми, а іншу частину грошей він (фермер) передасть пізніше.

Однак таким фермером не був а ні ОСОБА_12 , а ні інша особа, яка діяла в інтересах останнього чи від його імені. Адже ні потерпілий ОСОБА_10 , ні свідок ОСОБА_12 не зазначали про те, що вони знайомі між собою, або про те, що між ними мали місце будь-які домовленості, в тому числі і щодо реалізації ячменя. ОСОБА_9 також не знайомив ОСОБА_10 із ОСОБА_12 і не надавав його контактні данні. Із показів свідка ОСОБА_12 також вбачається, що він не зустрічався з приводу реалізації ячменя ні з ОСОБА_10 , ні з іншими можливими потенційними покупцями. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_10 передавали один одному грошові кошти, у матеріалах кримінального провадження не має, а приймаючи до уваги наведені обставини і не могло бути.

Отже такі обставини з великою вірогідністю можуть свідчити про те, що грошові кошти в розмірі 20 000 грн, про які йдеться в зафіксованих під час НСРД розмовах між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , були отримані саме за продаж необлікованого у звіті врожаю ячменя, як того відповідно до обвинувального акту вимагав обвинувачений ОСОБА_9 .

Наведеного суд першої інстанції не врахував, а між тим зазначені обставини можуть свідчити про сумнівність заперечень сторони захисту про те, що ОСОБА_9 вважав передані йому грошові кошти оплатою за реалізацію 16 тон ячменя його товариша ОСОБА_12 , а тому висновки суду про те, що стороною обвинувачення не спростовано версію обвинуваченого, колегія суддів вважає передчасними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції фактично не надано належної оцінки та аналізу матеріалам проведених у цьому провадженні негласних слідчих (розшукових) дій, зміст яких може свідчити про наявність в діях обвинуваченого не лише складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК, а й складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.368 КК.

Отже підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведеним обставинам у їх сукупності суд першої інстанції належної оцінки у вироку не надав, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність наявності в діяннях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Адже такий висновок було зроблено судом без належної оцінки наданих доказів і з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Зазначене свідчить про допущення судом першої інстанції порушень вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення районного суду, у зв`язку з чим вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та підлягає скасуванню.

Разом з тим, з огляду на те, що допущені судом порушення вимог закону щодо обґрунтованості, вмотивованості та законності судового рішення, не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок суду підлягає скасуванню з одночасним призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції належить врахувати наведене у цій ухвалі, дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4