КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/8593/2025 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5

за участю:

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні №0002851 від 07.10.2025 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Начальник відділення слідчого відділу Голосіївського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.

Просив накласти арешт на транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було вилучено 07.10.2025 під час огляду місця події на прилеглій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що у провадженні слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002851 від 07.10.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 382 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.10.2025 приблизно о 18:20 год., за адресою: м. Київ, вул. Острів Водників, 46, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив викрадення малолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В ході досудового розслідування кримінального провадження №0002851, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив невиконання судового рішення, а саме: порушив вимоги ухвали судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_13 від 29.08.2025 (справа №760/19161/25, 2- з/760/249/25)

07.10.2025 у період часу з 15 год. 39 хв. по 16 год. 02 хв., слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, відшукання знарядь кримінального правопорушення та речей, які можуть містити інформацію, підтверджуючу факт вчинення злочину, відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК, було проведено огляд місця події на прилеглій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у ході якого було вилучено транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору.

07.10.2025 транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору було визнано речовим доказом.

У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 .

Слідчий вказував, що накладення арешту пов`язане з метою забезпечення збереження речового доказу, а також запобігання можливості приховування, знищення або відчуження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2025 року клопотання начальника відділення слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_9 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_14 , у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до ЄРДР за №0002851 від 07.10.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 382 КК України, про арешт майна- задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб марки «Хюндай» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 та перебуває у користуванні ОСОБА_8 , який було вилучено під час огляду місця події на прилеглій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов до висновку, що у клопотанні доведено необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, що відповідає положенням п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , 28.10.2025 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді скасувати повністю та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що арешт на майно ОСОБА_8 було накладено безпідставно та всупереч ст.170 КПК України, оскільки володілець (власник) майна не являється ні підозрюваним, ні обвинуваченим у кримінальному провадженні, а також не відноситься до осіб, які несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи.

Слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для його власника і третіх осіб.

В ухвалі слідчого судді відсутнє посилання хоча на один доказ, який би підтверджував використання транспортного засобу марки «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , 06.10.2025 року о 18 год. 20 хв., за адресою: м. Київ, вул. Острів Водників, 46, що прямо спростовуються матеріалами клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи автомобіль марки «Hyundai Veracruz», д.н.з. НОМЕР_1 , був вилучений під час огляду місця події 07 жовтня 2025 року на прилеглій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, без участі представника ради адвокатів регіону, без участі адвоката ОСОБА_8 в користуванні якого перебував даний транспортний засіб, без ухвали слідчого судді про дозвіл на вилучення даного транспортного засобу, отже вилучення відбулось з істотним порушенням КПК України без законних правових підстав.

Апелянт зазначав, що як прокурором у клопотанні так і слідчим суддею в ухвалі не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які лише формально вказано у клопотанні прокурора, оскільки ним не надано доказів, що вказане майно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Майно хоча і визнане органом досудового розслідування речовим доказом у кримінальному провадженні, однак така постанова на думку сторони захисту є формальною, у зв`язку з чим в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст. 170 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, з наведених в ній підстав, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг представника власника майна та прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна, підлягає задоволенню, не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що у провадженні слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002851 від 07.10.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 382 КК України.

07.10.2025 у період часу з 15 год. 39 хв. по 16 год. 02 хв., слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, відшукання знарядь кримінального правопорушення та речей, які можуть містити інформацію, підтверджуючу факт вчинення злочину, відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК, було проведено огляд місця події на прилеглій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у ході якого було вилучено транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору.

07.10.2025 транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору було визнано речовим доказом.

У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - транспортний засіб марки «Хюндай» з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону прокурор, який звернувся з клопотанням, та слідчий суддя не дотрималися.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Статтею 98 КПК України визначено що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин ще встановлюються під час кримінального провадження в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій гроші цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна - є збереження речових доказів.

Проте, за матеріалами, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що автомобіль може бути предметом вчинення кримінального правопорушення або набуте в результаті його вчинення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, тобто відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України. Оскільки в самому клопотанні прокурора та в постанові слідчого про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні відсутнє будь-яке обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України їх визнано речовими доказами.

На думку колегії суддів, вказана постанова є формальною, оскільки органом досудового розслідування не надано доказів, щовказане майно є предметом злочинної діяльності.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ні прокурор в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог ст.ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту власника майна.

Колегія суддів встановила, що між сторонами існує цивільно-правові спір, щодо визначення місця проживання дітей та способу участі батька у вихованні дітей.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні, на час розгляду клопотання слідчим суддею, були відсутні визначені законом правові підстави для накладення арешту на майно, в тому числі і з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки прокурором у клопотанні не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення

Колегія суддів вважає, що матеріали не містять доказів на підтвердження посилань прокурора на наявність підстав для арешту автомобіля, як таких, що відповідають критеріям ст. 98 КПК України.

Крім того, за наведених у клопотанні обставин вчинення кримінального правопорушення, транспортний засіб не міг бути предметом злочину.

Також прокурором в клопотанні не обґрунтовано та його матеріалами не доведено, яким чином вказане майно може бути використано як доказ факту чи обставин, що підлягають встановленню в провадженні, а отже в ході розгляду клопотання всупереч п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України не доведено можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

Сам по собі факт винесення постанови про визнання автомобіля речовим доказом не є достатнім для висновку про відповідність майна критеріям ст. 98 КПК України та наявності підстав для його арешту.

Таким чином, оскільки прокурором не доведено мети арешту вищевказаного тимчасово вилученого майна - автомобіля, підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначених ст. 132 КПК України, не доведено можливість використання вказаного майна як доказу у кримінальному провадженні №0002851 від 07.10.2025.

На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна скарга представника власника майна - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу якою клопотання Начальника відділення слідчого відділу Голосіївського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні №0002851 від 07.10.2025 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3