КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2025 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2025,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2025 ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 16.12.2025 включно.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який, у разі визнання його винуватим, передбачено покарання у виді позбавлення на строк 10 років, що в сукупності з даними про його особу свідчить про існування ризику переховування від суду. Ризик впливу на свідків зберігається до отримання їх показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Також існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, не має постійного джерела доходу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_6 подав в інтересах ОСОБА_7 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі, передбаченому п.2 ч.5 ст.182 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог, захисник посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що ОСОБА_7 майже два роки перебуває під вартою без фактичної можливості бути звільненим з-під варти через не визначення розміру застави. Вказує, що прокурор жодним чином не обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави. Стверджує, що ОСОБА_7 не ухилявся від досудового розслідування, оскільки після того, як його було звільнено з ІТТ, останній самостійно з`явився на судове засідання, будучи обізнаним, що відносно нього буде вирішуватися клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Наголошує на відсутності ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, оскільки останні вже допитані судом, а прокурором не надано доказів, що обвинувачений здійснював на них тиск. Стверджує, що ризики перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення є необгрунтованими

Апеляційним судом вживались заходи задля забезпечення участі ОСОБА_7 в судовому засіданні, однак в телефонній розмові працівник Київського СІЗО повідомив, обвинувачений відмовився приймати участь у апеляційному розгляді.

Захисник ОСОБА_6 надав заяву від імені ОСОБА_7 про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Заперечень щодо розгляду апеляційної скаргизахисника без участі обвинуваченого не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Також судом першої інстанції враховано дані про особу ОСОБА_7 , тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належить до категорії тяжких злочинів, стадію розгляду кримінального провадження.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17.10.2025, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 16.12.2025 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3