ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/5123/14 Номер провадження 11-кп/814/315/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0004170 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Холодногірського відділу Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області ОСОБА_6 на вирок Холодногірського (Ленінського) районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий,

визнаний винуватим та засуджений:

-за ч.2 ст.185 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі;

-за ст.356 КК України на 3 (три) місяці арешту зі звільненням від відбування покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за цим вироком з покаранням за вироком Холодногірського (Ленінського) районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року остаточно засуджений на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 704,80 грн.

Вирішене питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

19 листопада 2016 року близько 10 год. 30 хв. ОСОБА_8 перебував у домоволодінні АДРЕСА_2 , де спільно з його власниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вживав спиртні напої. Скориставшись нагодою, що його дії не будуть помічені власниками будинку, обвинувачений повторно, таємно, викрав належний потерпілій ОСОБА_10 мобільний телефон «Samsung» вартістю 450 грн.

20 листопада 2016 року близько 14 год. 30 хв. ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прибув до цього ж домоволодіння, через паркан проник на його територію та через незачинені на замикаючі пристрої вхідні двері зайшов до житлового будинку, куди також запросив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Знаходячись у житловому будинку, ОСОБА_13 запевнив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у тому, що має при собі розписку, нібито написану ОСОБА_9 про отримання грошових коштів у борг останнім від ОСОБА_8 , та пояснив, що ОСОБА_9 дозволив у рахунок боргу забрати телевізор.

Усвідомлюючи, що його дії очевидні для ОСОБА_10 , помилково вважаючи, що має право розпоряджатися майном, яке йому не належить, без дозволу потерпілого, забрав його речі без законних на те підстав, діючи всупереч встановленому законом порядку володіння, користування та розпорядження власністю.

Реалізовуючи вказаний злочинний умисел, ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що його дії носять самовільний характер, взяв майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: ноутбук «ACER 5715Z/5315 Series» та телевізор «Samsung LE40S7» вартістю, відповідно, 2250 та 6250 грн, після чого незаконно заволодів цими речами і залишив територію домоволодіння, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду в частині засудження його за ч.2 ст.185 КК України, а провадження в цій частині закрити на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а за ст. 356 КК України прохає вирок залишити без змін

Стверджує, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_9 сам передав йому телефон в рахунок боргу, а також не враховано показання свідка ОСОБА_14 , які підтверджують існування боргових зобов`язань ОСОБА_9 .

Крім того зазначає, що судом при складанні покарань не було враховано час тримання під вартою з 20 по 23 листопада 2016 року та з 01 по 03 серпня 2017 року.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки вважає, що допущені судом порушення не можливо усунути під розгляду провадження в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.3 ст.186 КК України, та призначити покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання ОСОБА_8 визначити шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Холодногірського (Ленінського) районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року більш суворим за цим вироком та остаточно засудити його на 5 років позбавлення волі, зарахувавши повністю відбуте покарання за вищевказаним вироком суду.

При цьому зазначає, що органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Стверджує, що наведені у вироку докази не були належним чином перевірені та оцінені у їх сукупності, у зв`язку з чим дії ОСОБА_8 суд безпідставно перекваліфікував з ч.3 ст.186 на ст.356 КК України.

Наголошує, що судом не надано оцінки показанням потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 та вважає, що суд помилково посилається на розписку ОСОБА_8 , яка до суду надана самим обвинуваченим.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості,

Вказує, що суд першої інстанції при призначенні покарання належним чином не врахував вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; дані про особу обвинуваченого, який вчинив ряд умисних злочинів проти власності маючи непогашені судимості, на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні корисливі злочини.

Вважає, що суд безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого просить відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги з урахуванням доповнень про призначення нового розгляду, думку прокурора, який вважав, що допущені місцевим судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону неможливо усунути в суді апеляційної інстанції і прохав скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що передбачено п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Відповідно до приписів ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до ст.94 КПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені приписи закону при ухваленні вироку місцевим судом не дотримано.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд дійшов до висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, є недостатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні грабежу та кваліфікував його дії як самоправство.

Такі висновки суду є сумнівними та суперечливими, не містять належного обґрунтування та аналізу сукупності доказів спростованого обвинувачення і є передчасними.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга прокурора містить вагомі та належним чином аргументовані доводи щодо неправильної, на його думку, оцінки місцевим судом певних доказів в частині розгляду провадження за ч.3 ст.186 КК України.

Місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 не вчиняв грабежу, оскільки мав розписку про наявність боргових зобов`язань перед ним у ОСОБА_9 .

Проте суд не навів переконливих доказів на підтвердження такої версії обвинуваченого і не з`ясував з якою метою ОСОБА_8 заволодів ноутбуком та телевізором ОСОБА_10 , від чого залежить кримінально правова оцінка його дій, у тому числі щодо наявності суб`єктивної сторони грабежу.

При цьому суд взагалі не дав оцінки показанням ОСОБА_9 , який наполягав у судовому засіданні про відсутність фінансових зобов`язань перед ОСОБА_8 і стверджував, що жодних розписок йому не надавав.

Не перевірив суд і походження розписки, наданої обвинуваченим та написаної від його ж імені про те, що ОСОБА_8 забирає телевізор у ОСОБА_9 у рахунок боргу.

Також місцевий суд залиш поза увагою показання ОСОБА_10 , яка повідомила, що ніяких розписок обвинувачений їй не показував і всупереч її волі виніс з помешкання не тільки телевізор, а й інші речі.

Жодних доводів, чому суд не погодився з показаннями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в мотивувальній частині у вироку не зазначено.

Положеннями ст. 186 КК України передбачено відповідальність за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке характеризується об`єктивними та суб`єктивними ознаками.

Об`єктивні ознаки відкритого викрадення це викрадення, що вчиняється у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи.

Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливого мотиву. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Тобто суб`єкт злочину, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права; вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника чи іншої особи, у володінні якої воно перебуває, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном. Крім того, таке вилучення є безоплатним, тобто майно не повертається, не оплачується, не відшкодовується власнику еквівалент його вартості.

При цьому грабіж вважається закінченим, коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власним (винести, сховати, передати, викинути тощо).

Як видно з мотивувальної частини вироку, суд лише зазначив, що не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.3 ст.186 КК України і вважає, що той вчинив самоправство, перерахувавши досліджені докази.

Разом з тим, суд всупереч вимогам ст.94 КПК України не дослідив всіх обставин кримінального провадження, не оцінив сукупність досліджених доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, і не навів переконливих мотивів на підтвердження свої висновків.

Більше того, навіть формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, містить істотні суперечності, оскільки зі встановлених фактичних обставин суд дійшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, та водночас зазначив, що обвинувачений незаконно заволодів майном ОСОБА_10 та залишив територію домоволодіння, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд, що по суті не вказує на самоправство.

Водночас, обвинувачення має бути викладено в чіткій, категоричній формі, не повинно допускати двоякого трактування. І саме такий принцип при складанні вироку та викладенні обвинувачення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст.2 КПК України.

Наведені обставини свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неповноту судового розгляду, що згідно з положеннями п.1, п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України є підставами для скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованих злочинів, то вони є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд не навів переконливих мотивів свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України, не обґрунтував належним чином висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання враховуючи дані про його особу, наявність судимостей за вчинення умисних злочинів, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також конкретні обставини справи.

Тому колегії суддів вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованих злочинів, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання допустимості та належності доказів та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Холодногірського відділу Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Скасувати вирок Холодногірського (Ленінського) районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4