Справа № 750/1776/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/622/25
Категорія - арешт майна. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

09 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції із прокурором з використанням його власних технічних засобів, судове провадження за апеляційною скаргою підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого в ОВС СВ Управління СБ України в Чернігівській області ОСОБА_9 та накладено арешт на:

автомобіль Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

автомобіль ВАЗ , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

земельну ділянку з кадастровим номером :30:068:0003, площею 0,25 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 100) та

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 220), що належать ОСОБА_8 , заборонивши останньому розпоряджатись вказаним майном.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя вказав, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 238 ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 114-1 КК України, при тому, що санкція ч. 3 ст. 255 КК України передбачає додатковий вид покарання у вигляді конфіскації майна, тому арешту підлягає майно підозрюваного з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, з тих підстав, що слідчим суддею навіть не визначено мету накладення арешту на майно, при тому, що підозрюваний перебуває під вартою та позбавлений можливості вчиняти будь-які дії щодо свого майна.

Звертає увагу на те, що накладенням арешту було порушено його право на мирне володіння та користування своїм майном.

Вказує на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. При цьому, частиною 10 цієї статті визначено, що арешт майна може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештоване майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

При вирішенні питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою збереження речових доказів сторона обвинувачення має довести належними і допустимими доказами, що майно відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 170, п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України арешту підлягає майно, яке є в наявності як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього.

Заслухавши доповідача, захисника підозрюваного, який змінив доводи апеляційної скарги та надав додаткові докази про користувачів майном та підстави його набуття, просив скасувати арешт на майно, так як воно перебуває в користуванні не тільки підозрюваного, який успадкував земельні ділянки і будинок після смерті своєї бабусі, автомобіль ВАЗ , реєстраційний номер НОМЕР_2 фактично продав ОСОБА_10 , автомобілем Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 постійно користується дружина підозрюваного, в якої двоє малолітніх дітей і транспортний засіб їй необхідний для забезпечення потреб дітей, його підзахисний ним не користувався, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи, що майно є спільною власністю подружжя, стороною обвинувачення був обраний найменш обтяжливий захід забезпечення кримінального провадження, шляхом заборони розпорядження майном, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підозрюваного задоволенню не підлягає.

За змістом ст.. 170 КПК України, арешт майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, може бути об`єктом конфіскації майна як виду покарання, а також за рахунок нього може бути забезпечене відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до 5 ст. 170 КПК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Водночас, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України. До таких ризиків відноситься можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

До того ж, за змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, при вирішення питання про арешт майна, слідчий суддя має встановити: чи набула особа статусу підозрюваного; чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення підозрюваним та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна; чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт до виду майна, на яке можна накладати арешт та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою; чи можливо накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких прокурор звертається із відповідним клопотанням; чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

Аналіз матеріалів, доданих до клопотання стороною обвинувачення та висновків слідчого судді дає підстави стверджувати, що ці обставини були встановлені під час вирішення питання про накладення арешту на майно яке на праві власності належить ОСОБА_8 .

Зокрема, з матеріалів судового провадження убачається, що ОСОБА_8 підозрюється у тому, що будучи військовослужбовцем та маючи звання офіцера (капітан), проходячи військову службу за контрактом на посаді командира роти військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), діючи за попередньою змовою із ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в період з 02.22.2024 по 01.03.2025 списали та викрали дизельне пальне з військової частини на загальну суму 1 757 908,96 грн., чим створили перешкоди, перепони в діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, що впливає на створення суспільно-небезпечних наслідків у вигляді ослаблення обороноздатності та підриву боєготовності Збройних Сил України при відсічі збройної агресії рф проти України.

За даним фактом слідчим відділом Управління СБУ в Чернігівській області 23 вересня 2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000512, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 410 КК України.

Підставою застосування арешту майна з метою забезпечення можливої конфіскації та забезпечення відшкодування завданої шкоди є, зокрема, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення.

Кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», у зв`язку з чим, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, з вказаної практики вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як і ті, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

12 серпня 2025 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 4 ст. 410 КК України.

17 листопада 2025року ОСОБА_8 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що викладені вище обставини на даному етапі досудового розслідування з розумною достатністю та вірогідністю пов`язують підозрюваного з вчиненими кримінальними правопорушеннями, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними діями та наслідками, які за версією обвинувачення полягали у заволодінні дизельним пальним, яке призначалося для навчальної військової частини, але було реалізоване третім особам. В подальшому такі обставини мають бути перевірені та оцінені в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

При цьому, відповідні обставини, які враховані при оцінці обґрунтованості повідомленої ОСОБА_8 підозри, встановлені слідчим суддею на підставі досліджених в ході судового засідання копій матеріалів кримінального провадження.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання та учасників судового засідання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_8 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, апеляційний суд дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення підозрюваним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 114-1 КК України, за викладених у клопотанні обставин.

При цьому, слідчим суддею вірно вказано, що за вчинення злочину, передбаченого ч 3 ст. 255 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до тринадцяти років з конфіскацією майна.

Тобто конфіскація майна передбачена у санкції статті як обов`язкове додаткове покарання, а тому, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд повинен буде застосувати до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, враховуючи вагомість наданих стороною обвинувачення доказів про ймовірне вчинення підозрюваним інкримінованих йому злочинів, покарання а один з яких передбачає конфіскацію майна як обов`язкове додаткове покарання, колегія суддів погоджується з тим, що дійсно існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 може бути призначене додаткове покарання у виді конфіскації майна. Вказане обумовлює необхідність забезпечення такої можливої конфіскації шляхом застосування до майна підозрюваного такого заходу забезпечення як арешт належного йому майна.

Отже, у даному випадку слідчий суддя наклав арешт на майно підозрюваного не як на речовий доказ у кримінальному провадженні, як помилково про це йдеться в апеляційній скарзі, а з метою забезпечення виконання судового рішення, у разі визнання ОСОБА_8 винуватим за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження та підозру ОСОБА_8 , в тому числі, й у вчиненні злочину, санкція якого передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації, враховуючи, що майно підозрюваного за вироком суду може бути конфісковане, колегія суддів доходить висновку, що можливість відчуження підозрюваним вказаного майна є обґрунтованою.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже, у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

За таких умов, заявлені стороною обвинувачення підстави арешту є виправданими, а переслідувані цілі можуть бути досягнуті через застосування до майна підозрюваного саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Апеляційний суд переконаний у тому, що накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, їх специфіку і тяжкість, наявність обґрунтованої підозри у їх вчиненні особи, яка є власником такого майна.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що арешт був накладений без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого підозрюваного, так і для інших осіб.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422, 424 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2025 року про накладення арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000512 від 23 вересня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 114-1 КК України, без змін.

Ухвала є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19