УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 450/1191/24

провадження № 51-117ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області

від 26 травня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 жовтня

2025 року у кримінальному провадженні № 0001140 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня

2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , судові рішення щодо якої захисником ОСОБА_4 не оскаржуються.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 жовтня 2023 року о 09:30, керуючи технічно справним сідловим тягачем марки «RENAULT MAGNUM», реєстраційний номер (далі - р. н.) НОМЕР_1 , із напівпричепом марки «TITAN», р. н. НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою М-06 сполученням «Київ-Чоп»

на 532 км, що в с. Ямпіль (вул. Кільцева, 1) Львівського району Львівської області

в напрямку м. Києва, наближаючись до перехрестя з автодорогою, яка сполучає населені пукти «с. Муроване - с. Ямпіль», грубо порушив вимоги Розділу 33 дорожнього знаку 5.16., Розділу 34 дорожньої розмітки 1.18, Розділу 1 п. 1.5.,

Розділу 2 п. 2.3. «д», Розділу 8 п. п. 8.1., 8.5.1. Правил дорожнього руху (далі - ПДР), які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та

її змін, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме, рухаючись

у крайній правій смузі руху, яка дозволяє напрям руху на перехресті лише праворуч, продовжив рух прямо на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг,

що призвело до зіткнення із автомобілем марки «SUBARU OUTBACK», р. н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_6 , яка в цей час виконувала маневр проїзду вказаного перехрестя, виїжджаючи із другорядної автодороги сполученням «с. Муроване -

с. Ямпіль» в напрямку зі сторони с. Ямпіль Львівського району Львівської області, після чого автомобіль «SUBARU OUTBACK» скоїв також зіткнення із сідловим тягачем «MAN TGA 18.463», р. н. НОМЕР_4 , та напівпричіпом марки «FRUEHAUF TF34C», р. н. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_7 . В результаті порушень ПДР водієм ОСОБА_5 водій та пасажир автомобіля «SUBARU OUTBACK» ОСОБА_6 та ОСОБА_8 отримали тяжкі тілесні ушкодження.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 06 жовтня 2025 року вказаний вирок

в частині щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років без позбавлення права керування транспортними засобами, від якого

на підставі ст. 75 КК звільнити з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди, на його думку, під час призначення покарання не врахували у повній мірі обставини справи у їх сукупності, а також характер допущених порушень ПДР та дані про особу ОСОБА_5 .

Не погоджується з призначенням його підзахисному додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Зауважує, що водійське посвідчення дає можливість ОСОБА_5 працювати та отримувати заробітну плату, яка важлива для нього, оскільки це єдине джерело його доходу. Зазначає,

що засуджені та потерпілий у справі примирилися та не мають жодних претензій один до одного. Звертає увагу на наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Крім того, вказує на те, що його підзахисний витрачає значні кошти на лікування, а реальної можливості знайти іншу роботу

у Харківській області у нього немає.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо можливості незастосування до його підзахисного

додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, обставини вчинення злочину, дані про особу винного, а саме те, що він раніше

не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, нейтрально характеризується за місцем проживання, має постійне місце праці, а саме працює водієм, неповнолітніх дітей на утриманні не має, а також взяв до уваги його примирення з потерпілими, про що свідчить відсутність у останніх претензій

до нього морального та матеріального характеру та обставину, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку,

що ОСОБА_5 слід обрати покарання в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, суд при вирішенні питання про призначення додаткового покарання

у виді позбавлення права керувати транспортними засобами зважив на те,

що обвинувачений працює водієм, та право керування транспортними засобами йому потрібне для здійснення його діяльності, однак, зважаючи на характер та обставини кримінального правопорушення, те, що у нього відсутні на утриманні

інші особи, зокрема діти, дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності, беручи до уваги вищенаведені обставини і особу винного, який вину визнав, щиро розкаявся, відсутність

у потерпілих претензій морального та матеріального характеру до нього, суд звільнив ОСОБА_5 від відбування вищевказаного основного покарання

з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою, у тому числі його захисника ОСОБА_4 , доводи якої

є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд зауважив, що питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Як зазначив суд апеляційної інстанції в ухвалі, з огляду на конкретні обставини цього кримінального провадження, характер допущенних ОСОБА_5 порушень ПДР та їх наслідки, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду

про призначення обвинуваченому за вчинення злочину, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Також колегія суддів зауважила, що той факт, що обвинувачений працює водієм,

не може бути враховано, як обставину, яка, з огляду на встановлене, дає підстави для не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Щодо позиції потерпілої сторони з приводу призначення ОСОБА_5 покарання, то така, як зазначив апеляційний суд, врахована судом, однак, з огляду на дискреційні повноваження суду, не є вирішальною, і при призначенні особі покарання суд бере до уваги передбачені законом обставини та дані у їх сукупності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду ствердила про те,

що призначене місцевим судом ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік у повній мірі відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення його та попередження нових кримінальних правопорушень.

З вищенаведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених вироку та ухвали внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування можливості незастосування до ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду

від 06 жовтня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3