УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Хмельницький

Слідча суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , ознайомившись із матеріалами клопотання старшого слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Хмельницькому) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_2 , погоджене із прокурором, про арешт майна у кримінальному провадженні №0000969,

установила:

02.12.2025 старший слідчий в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Хмельницькому) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_2 звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду із клопотанням, погодженим із прокурором відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ): будинок, загальною площею 238,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці із кадастровим номером: :38:140:0639 та на земельну ділянку із кадастровим номером :38:140:0639, площею 0,1348 га, що у с. Хотянівка Вишгородського району, Київської області, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та з метою можливої конфіскації майна, як виду покарання.

Дослідивши наявні матеріали, приходжу до висновку, що клопотання підлягає поверненню, у зв`язку із наступним.

Слідчими Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Хмельницькому) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000969 від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст.409 КК України.

У обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_4 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , на посаді головного сержанта військової частини НОМЕР_2 , будучи службовою особою, на яку покладено адміністративно-господарські та організаційно-розпорядчі функції у військовій частині НОМЕР_2 володів інформацією про фактичну наявність підпорядкованого йому особового складу, а також особового складу по підрозділах, місця їх дислокації, відомості про призначення та переведення військовослужбовців по посадах, знав про штатну чисельність та володів інформацією про задіяний до виконання завдань особовий склад в підрозділах військової частини НОМЕР_2 та інші відомості, які міг використати у власних інтересах, з метою участі у злочинній схемі по ухиленні від обов`язків несення військової служби та заволодінню грошовими коштами.

Разом із тим, ОСОБА_4 розумів, що штатна чисельність особового складу військової частини НОМЕР_2 є значною, має структурні підрозділи, які дислокуються та виконують завдання на різних ділянках, що територіально віддалених одна від одної, а тому військовослужбовці військової частини не мають фізичної можливості знати один одного та володіти інформацією про місця перебування інших військовослужбовців під час несення військової служби. Вказані обставини надають можливість приховати відсутність військовослужбовця у військовій частині НОМЕР_2 та створити умови фіктивного проходження ним військової служби.

ОСОБА_4 , також, розумів, що використовуючи надану йому владу та службові повноваження, може створити умови за яких до списку особового складу військової частини НОМЕР_2 буде включено військовослужбовців, які отримуватимуть грошове забезпечення, проте в дійсності вони службу проходити не будуть. Військовослужбовці, що фіктивно проходять військову службу після зарахування на особисті карткові рахунки грошового забезпечення матимуть можливість заволодіти вказаними грошовими коштами. За свої дії, як службової особи, що полягають у впливі на підлеглих діяти в його злочинних інтересах, складанні, погодженні ряду фіктивних документів в тому числі рапортів, наказів, що в подальшому стануть підставою для нарахування грошового забезпечення, дії спрямовані на приховання справжнього місця перебування військовослужбовців ОСОБА_4 для власного збагачення та його невстановлені на теперішній час спільники зможуть отримувати грошові кошти, в тому числі кошти нараховані на картковий рахунок військовослужбовця який проходитиме військову службу фіктивно.

Одночасно, ОСОБА_4 усвідомлював, що для заволодіння грошовими коштами, які нараховуватимуться військовослужбовцям за фіктивне проходження ними служби військової частини НОМЕР_2 , він має залучити спільника з числа особового складу військової частини, який уповноважений на ведення обліку особового складу.

З цією метою ОСОБА_4 вирішив залучити до вчинення даного кримінального правопорушення свого колегу начальника лазні військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 , який в силу своїх функціональних обов`язків володів відомостями про особовий склад, їх здібності та може сприяти у відборі військовослужбовців, яких би він міг залучити до вчинення даного кримінального правопорушення, водночас в силу своєї посади може сприяти облікуванню особового складу у військовій частині НОМЕР_2 .

Для реалізації злочинного плану ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали залучити вже діючих військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 або підшукати особу, яка буде формально зарахована до списків особового складу та жодних дій пов`язаних із проходженням військової служби виконувати не буде.

При цьому, ОСОБА_4 , в силу своїх службових повноважень достеменно розумів, що процес нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 включає в себе стадії, у т.ч. облікування військовослужбовця на військовій службі.

Таким чином, у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у невстановлений слідством час, проте не пізніше жовтня 2024 року (точної дати, часу та місця в ході досудового розслідування не встановлено), виник умисел на вчинення діянь, пов`язаних із залучення особового складу окремих військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 до робіт, не пов`язаних з безпосереднім виконанням службових обов`язків та заволодінням грошовими коштами, які призначені для нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 .

Для заволодіння грошовими коштами державного бюджету передбаченими для виплати грошового забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 та додаткової грошової винагороди передбаченою постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», ОСОБА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, залучили інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які в дійсності військову службу не проходили, а займались власними справами, в тому числі виконували завдання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , не пов`язаними з обов`язком несення військової служби.

ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 409 КК України.

Таким чином, відповідно до ст. 12 КК України, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Згідно інформації з Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на праві власності наявне нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 238,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :38:140:0639, а також земельна ділянка із кадастровим номером :38:140:0639, площею 0,1348 га, що у c. Хотянівка Вишгородського району Київської області.

З метою забезпечення можливої конфіскації майна, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення у кримінальному провадженні, наразі виникла необхідність в накладенні арешту на наявне рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4 ».

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року вказувалося на порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Відповідно до ч 2 ст. 170 КПк України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна слідчий зазначив, що метою такого заходу кримінального провадження є відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та забезпечення можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, накладення арешту на майно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, передбачає наявність обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Ч. 2 ст. 171 КПК України передбачено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Разом із тим, до клопотання не долучено цивільного позову з вимогою про відшкодування шкоди, завданої діями підозрюваного та не указано розміру шкоди, завданої вчиненням суспільно небезпечного діяння.

Слід врахувати і те, що згідно із ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті (конфіскація майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Проте санкціями ч.4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1 КК України, що інкримінується підозрюваному ОСОБА_4 , не передбачено покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин клопотання прокурора про арешт майна не може бути розглянуто по суті і підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст.171-173 КПК України, слідча суддя

постановила:

Повернути прокурору клопотання старшого слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Хмельницькому) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_2 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000969.

Установити строк у сімдесят дві години для усунення недоліків.

Роз`яснити прокурору, що у разі повернення клопотання про арешт майна прокурору, тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя