Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/157/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.286-1 КК УкраїниДоповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Справа №: 941/1478/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 06 січня 2026 року, якоюстосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Кіровоградська область, Петрівський район, с. Олександрівка, українця, громадянина України, військовослужбовця ЗСУ ВЧ НОМЕР_1 , батальйон ТРО, на посаді гранатометника у військовому званні «солдат», неодруженого, на утриманні має малолітнього сина ОСОБА_8 2009 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , зі слів в силу ст. 89 КК України не судимого,

продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 16 години 15 хвилин 06 січня 2026 року до 16 год.15 хв.06 березня 2026 року, включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000976 відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави. Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України. Також, наявний ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, який на момент розгляду клопотання про продовження міри запобіжного заходу не зменшився.

З урахуванням наявності вагомих доказів обґрунтованості обвинувачення, обставин вчинення злочину, уникнення та приховування злочину, його тяжкості, можливої реальної міри покарання, оскільки ст. 75 КК України в даному випадку не може бути застосована судом при постановленні вироку, а також особи підозрюваного, на думку сторони обвинувачення ОСОБА_7 необхідно продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 06 січня 2026 року задоволено клопотання.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено на строк 60 діб, тобто з 16 год. 15 хв. 06 січня 2026 року до 16 год.15 хв. 06 березня 2026 року, включно.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні умисного тяжкого злочину, за яке передбачене максимальне покарання до 10 років позбавлення волі, ступінь суспільної небезпечності злочину в якому він підозрюється, а також те, що обвинувачений може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню інших чином, або вчинити інше кримінальне правопорушення, тому суд вважає за необхідне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою застосувати до нього заможний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що за час перебування його в слідчому ізоляторі суд не звернув уваги на стан його здоров`я, після двох тяжких поранень та контузій, а також стан здоров`я його матері, яка захворіла та малорухома.

На думку апелянта є нісенітницею те, що він може перейти на непідконтрольну територію.

При цьому, сторона обвинувачення затягує його допит, та подає лише клопотання про продовження запобіжного заходу.

Крім того, під час розгляду справи сторона обвинувачення не надала обґрунтованих обвинувачень проти нього.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, дослідивши прокурора, який просив розглянути справу без його участі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000976 відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Також ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. З ст. 286-1 КК України.

Обґрунтованість обвинувачення підтверджується наявними матеріалами клопотання, а саме:

- протоколом огляду місця ДТП від 14.09.2023, де зафіксовано місце наїзду на пішохода, яке знаходиться на зустрічній смузі руху стосовно напрямку руху перед ДТП автомобіля «FordTranzit» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , а також стан дорожніх та погодних умов;

- рапортом чергового Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області про ДТП від 13.09.2023;

- речовими доказами: автомобілем «Ford Tranzit» реєстраційний номер НОМЕР_3 з механічними пошкодженнями характерними для ДТП;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до якого водій ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння (2,9 проміле);

- висновками експертів;

- та іншими доказами.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до кримінального провадження та клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286-1 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, обвинувачення у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим не можуть бути враховано доводи ОСОБА_7 про необґрунтованість обвинувачення, оскільки по перше в матеріалах клопотання наявні докази на підтвердження обґрунтованості обвинувачення, а по друге апелянт в апеляційній скарзі не зазначає в чому саме на його думку є необґрунтованість обвинувачення.

Отже, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 , встановив наявність ризику передбаченого п. 1, ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик переховування ОСОБА_9 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке в силу ст.12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів. передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними

В той же час, як вбачається з актом огляду ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння відповідно до якого водій ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння (2,9 проміле).

При цьому, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 призначено на посаду гранатометника військової частини НОМЕР_1 , у військову званні «солдат».

Тобто, ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, знаючи про пряму заборону керування автомобілем із врахуванням вищевказаної обставини, цілеспрямовано допустив його використання.

З урахуванням наявності вище зазначених вагомих доказів обґрунтованості обвинувачення, обставин вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, його тяжкості, можливої реальної міри покарання, оскільки ст. 75 КК України в даному випадку не може бути застосована судом при ухваленні вироку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доведеність наявності ризику ОСОБА_7 переховування його від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того колегія суддів бере до уваги посилання сторони обвинувачення про те, що згідно наданих в ході досудового розслідування відомостей з військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 самовільно залишив її розташування та ухиляючись від виконання військового обов`язку, проводив час на власний розсуд, в тому числі безвідповідально вживаючи алкогольні напої.

Враховуючи безвідповідальну поведінку, відсутність достатнього рівня репутації та міцних соціальних звзяків, ОСОБА_7 , останній усвідомлюючи тяжкість кримінального правопорушення та розуміючи міру покарання, яка може бути застосована у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись суду з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення підозрюваним спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть можливість виїхати до російської федерації.

З огляду на викладене колегія суддів залишає без задоволення доводи обвинуваченого та його захисника про можливість застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечити належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у ОСОБА_7 достатніх стримуючих факторів в поведінці, та які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке йому інкримінують є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Цілодобовий домашній арешт, не може бути застосований, оскільки вказаний запобіжний захід не зможе запобігти ризики його переховуватись від суду, а також не зрозуміло, яким саме чином останній зможе заробляти собі на життя.

Що стосується тверджень, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризику переховуватись від суду та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, у справі наявна реальна можливість ОСОБА_7 ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду.

По справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи ОСОБА_7 . При цьому, слід оцінити суворість можливого покарання ОСОБА_7 , та визнати за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя та настання негативних наслідків у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в обранні підозрюваній запобіжного заходу у вигляді застави.

З цих же підстав, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який мав місце та був враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та при продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжує існувати на даний час та не вичерпався і продовжує мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_10 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи ОСОБА_7 про необхідність зміни йому запобіжного заходу, колегією суддів не може бути враховані оскільки в апеляційній скарзі апелянт не зазначає, яким саме чином останній буде виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 06 січня 2026 року, якоюстосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 16 години 15 хвилин 06 січня 2026 року до 16 години 15 хвилин 06 березня 2026 року, включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4