КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2025,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2025 ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 05.02.2026 включно, та визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242 240 грн.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого у своїй сукупності свідчать про те, що на даний час наявні ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого, вчинення іншого кримінального правопорушення, на що вказують характер протиправних дій, їх мотиви, тяжкість покарання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_5 подав в інтересах ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши залишати місце проживання з 23:00 по 05:00, за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог, захисник посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд взяв до уваги лише негативні характеристики обвинуваченого та не врахував, що останній має постійну роботу та місце проживання, міцні соціальні зв`язки, задовільний майновий стан. Зазначає, що ризику переховування від суду можна повністю запобігти, застосувавши заборону залишати житло, крім того вказаний ризик нівелюється покладенням на обвинуваченого обов`язку здати документи, які дають право виїзду за кордон. Наголошує, що зазначені у клопотанні прокурора ризики не підтверджуються жодними доказами, а потерпілий не заперечував проти застосування до обвинуваченого домашнього арешту. Вказує, що визначений судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого.

Відповідно до положень ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Також судом першої інстанції враховано дані про особу ОСОБА_6 , тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належать до категорії тяжких злочинів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо непомірного розміру застави, апеляційний суд приймає до уваги положення ч. 4 ст. 182 КПК України, згідно якої розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Визначаючи розмір застави, суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення та зазначені в обвинувальному акті обставини його вчинення, а також дані про особу обвинуваченого, його майновий стан.

Рішення суду першої інстанції про визначення розміру застави відповідає вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України, підстав для зменшення розміру застави колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2025, якою ОСОБА_6 , продовжено строк тримання під вартою до 05.02.2026 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3