ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1950/25 Справа № 202/8811/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000317 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 201-2 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

захисника підозрюваного ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням слідчого судді, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року клопотання прокурора задоволено частково, накладено арешт на майно, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, а саме, на мобільний телефон марки «iPhone 16 Pro Max», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім-карткою НОМЕР_3 (належить ОСОБА_7 ), в іншій частині клопотання відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя, зазначив, що вказане майно (мобільний телефон) відповідає критеріям статті 98 Кримінального процесуального Кодексу (далі КПК) може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються у кримінальному провадженні. Телефон може містити відомості, за допомогою яких можливо встановити осіб, причетних до скоєння кримінального правопорушення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник потерпілого адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Зазначає, що до клопотання не надано жодного доказу про те, що він містить будь-яку інформацію щодо злочинної діяльності та підпадає під ознаки, передбачені ст. 98 КПК України, відсутні підстави для арешту вказаного майна з метою збереження його як речового доказу.

Захисник зауважує на порушенні органом досудового розслідування строків, визначених ч. 5 ст. 171 КПК України, у зв`язку з чим, арешт накладено безпідставно.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, а ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце апеляційного провадження повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового засідання з поважних причин до суду не подавав, що відповідно до ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає проведення апеляційного провадження без їх участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК).

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.

Матеріалами справи встановлено, що в провадження Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.05.2025 за № 0000317. Процесуальне керівництво здійснюється прокурорами Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, зокрема, заступником керівника вказаної прокуратури, прокурором ОСОБА_8 , яким скеровано клопотання про арешт майна.

Так, на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 11.09.2025, 17.09.2025 в період часу з 06-48 години по 07-34 годину старшим слідчим відділу СВ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено майно, серед іншого, мобільний телефон марки «iPhone 16 Pro Max», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім-карткою НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_7 .

Вказаний мобільний телефон відповідно до постанови старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 від 17.09.2025 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000317 від 23.05.2025.

17.09.2025 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 201-2 КК.

Прокурором за змістом клопотання вказано, що вилучений мобільний телефон належить підозрюваному ОСОБА_7 , у ньому може міститися інформація стосовно листування з іншими можливими співучасниками злочину, а також інформація щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення.

Прокурор стверджує, що речі та предмети, зокрема вказаний мобільний телефон, мають суттєве доказове значення у кримінальному провадженні для підтвердження факту вчинення злочину та можуть використовуватись, чи бути передані, знищенні або відчуженні, виникла об?єктивна необхідність у накладенні арешту з метою позбавлення можливості розпоряджатися будь-яким чином та використовувати майно. Крім того, є необхідність у проведення ряду судових експертиз.

Доводи апеляційної скарги захисника зводяться до того, що вилучений мобільний телефон не відповідає жодним ознакам речового доказу, передбаченим в ст. 98 КПК, тому арешт майна є безпідставним.

З такими доводами апеляційної скарги, суд не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 167 КПК, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом; тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Положеннями ст. 16 КПК визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Очевидно, що тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном можливе внаслідок арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Отже, норми КПК передбачають єдиний вид судового рішення, спрямованого на обмеження права власності особи під час досудового розслідування, - ухвалу про арешт майна (ч. 5 ст. 173 КПК).

КПК містить три процесуальні механізми, за допомогою яких володілець може ставити перед слідчим суддею питання про обґрунтованість обмеження права власності: 1) заперечення арешту майна при розгляді відповідного клопотання і обґрунтування своєї позиції в судовому засіданні; 2) звернення з клопотанням про скасування арешту майна з доведенням того, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано; 3) оскарження бездіяльності щодо повернення тимчасово вилученого майна.

Таким чином, судовий контроль за законністю обмеження права власності ОСОБА_7 , а саме мобільного телефону, здійснений під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна, і як правильно встановлено слідчим суддею, вказаний мобільний телефон відповідає критеріям речового доказу в розумінні ст. 98 КПК України, тому арешт на майно накладений у відповідності до вимог ст. 132, 170, 171, 173 КПК.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження....(ч. 1 ст. 98 КПК).

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя правильно зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, вилучене під час затримання та особистого обшуку майно, підлягає арешту, оскільки відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК, а саме є речовими доказами за ознаками того, що може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального, тому твердження захисника, що вказане майно не може бути визнане речовими доказами, є неприйнятними.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Отже, слідчим суддею належним чином дотримані вимоги ст. 173 КПК, а саме враховані правова підстава для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідків арешту майна для особи і обраний належний спосіб такого арешту. З таким рішенням погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає, що застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження не становить надмірний тягар для ОСОБА_7 і не порушує баланс між завданнями кримінального провадження та обмеженням права власності останнього, що спростовує твердження сторони захисту про відсутність підстав для арешту вказаного майна.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Стандарт доказування під час розгляду слідчим суддею питання про арешт майна з метою збереження речових доказів є меншими ніж для повідомлення особі про підозру, висунення обвинувачення і, тим більше доведеності обвинувачення в суді. Мета арешту майна є забезпечення дієвості кримінального провадження та полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для вилучення майна та його арешту.

На даному етапі досудового розслідування дізнавач, слідчий або прокурор не зобов`язані мати докази, достатні для повідомлення про підозру або пред`явлення обвинувачення, оскільки це завдання наступних етапів досудового розслідування.

Водночас, у випадку, якщо наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована або будуть проведені всі необхідні слідчі дії з таким майном, чи встановлено відсутність складу чи події злочину, а так само стороною обвинувачення у розумні строки, в значенні ст. 28 КПК, не будуть вжиті належні заходи для встановлення та перевірки відповідних обставин і прийняття рішення відповідно до ст. 283 КПК, власники або законні володільці цього майна наділені правом ініціювати, в порядку ст. 174 КПК, питання про скасування накладеного арешту.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вказане у клопотанні прокурора та ухвалі слідчого судді майно може містити інформацію щодо розслідуваного злочину, існує необхідність проведення ряду слідчих та інших процесуальних дій для встановлення обставин, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК, апеляційний суд доходить висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування, при цьому інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність таких висновків, у зв`язку з чим не можуть бути задоволені.

Необґрунтованими є і твердження в апеляційній скарзі про порушення слідчим вимог ч. 5 ст. 171 КПК України щодо подання клопотання про арешт тимчасово вилученого майна до слідчого судді протягом 48 годин після його вилучення. Як випливає з матеріалів провадження обшук проведений за вказаною адресою 17 вересня 2025 року в період часу з 06-48 години по 07-34 годину, а клопотання прокурора про арешт майна подане до суду першої інстанції 19.09.2025, тобто в межах строку, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України.

Відповідно до протокола передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.09.2025 (а.с. 81), здійснено саме розподіл судової справи о 12-53 годині 19.09.2025, що спростовує доводи сторони захисту в частині порушення строку прокурором, оскільки реєстрація вхідної кореспонденції її фіксування в автоматизованій системі суду, опрацювання та розподіл судових справ здійснюється з урахуванням терміновості та навантаження саме канцелярією суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування, при цьому інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність таких висновків, у зв`язку з чим не можуть бути задоволені.

Керуючись статтями 170, 172, 173, 405, 407, 419, 422 КПК, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах власника майна підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року, якою накладено арешт на майно, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування, а саме, на мобільний телефон марки «iPhone 16 Pro Max», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім-карткою НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні №0000317, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 201-2 Кримінального кодексу України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4