Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/358/26
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №295/12716/25 в межах кримінального провадження №0001321 від 20.08.2025 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 26.01.2026,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26.03.2026 року (включно) із можливістю внесення застави в розмірі, визначеному ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10.09.2025 №295/11562/25 та покладенням визначених цією ухвалою обов`язків на обвинуваченого ОСОБА_8 та заставодавця в разі внесення застави та роз`ясненням наслідків їх невиконання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту. При цьому, зазначає, що 25.01.2026 допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_10 пояснили що обвинувачений ОСОБА_8 телефон з його рук не виривав, відносно них злочину не вчиняв, просили суд звільнити обвинуваченого з під варти. Наголошує, що тому за вказаних обставин дії ОСОБА_8 були помилково кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України, що і слугувало підставою для помилкового застосування до ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Звертає увагу, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_8 суд в ухвалі не навів достатні докази та не обґрунтував наявність ризиків, передбачених пп.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вважає, що суд не прийняв до уваги що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, має гарантійний лист щодо можливого працевлаштування від директора ФОП ОСОБА_11 , потерпілий ОСОБА_9 , та його законний представник ОСОБА_10 просили суд звільнити обвинуваченого з під варти, будучи на свободі не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, як і вчинити інше кримінальне правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №295/12716/25, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0001321 від 20.08.2025 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України.

26.01.2026 Богунським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 (а.п.6-9) про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

В свою чергу, сторона захисту була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання просила застосувати цілодобовий домашній арешт (а.п.10-14). Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, як і сторони захисту про зміну запобіжного заходу, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Крім того, під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно досліджені доводи обвинуваченого та його захисника викладені останніми безпосередньо в судовому засіданні про зміну запобіжного заходу, тощо, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зокрема, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні умисного кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, є тяжким, за яке в разі доведення винуватості, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, та дійшов висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували на час продовження попередньою ухвалою обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою існують та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості обвинувачення, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

Водночас, апеляційний суд наголошує, що сам по собі факт розгляду обвинувального акту в суді, а відтак перебування особи у статусі обвинуваченого, дають підстави стверджувати про наявність висунутого обвинувачення. При цьому, доведеність такого обвинувачення чи його спростування встановлюється виключно рішенням суду за наслідками судового розгляду, зокрема вироком.

З урахуванням зазначеного, апеляційні посилання сторони захисту на необґрунтованості/недоведеності обвинувачення, невірності кваліфікації дій ОСОБА_8 , є безпідставними, такими, що явно виходять за межі апеляційної перевірки оскаржуваного рішення прийнятого за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу.

При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання (в разі засудження), передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій переховування від суду.

В даному випадку, враховано фактичні обставини цього провадження, суспільну небезпечність інкримінованого, тих фактів, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, у тому числі, за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, фактично не має постійного місця проживання, не одружений (не має стійких соціальних зв`язків), офіційно не працевлаштований, що в сукупності не виключає ризику вчинення інших правопорушень.

Таким чином, при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування останнього від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, як і вчиненню інших кримінальних правопорушень.

В даному випадку, апеляційні доводи сторони захисту не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким у цьому випадку може лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій та особи обвинуваченого є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду. Крім того, в даному випадку, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що процесуальні ризики продовжують існувати, що виправдовує тримання під вартою ОСОБА_8 та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, цілодобового домашнього арешту, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд звертає увагу, що наразі підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

В свою чергу, матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Посилання ж сторони захисту має на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, гарантійний лист щодо можливого працевлаштування від директора ФОП ОСОБА_11 , позиція потерпілої сторони щодо продовження міри запобіжного заходу, як і гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки.

Апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які з часом не зменшилися, продовжують існувати, оскільки обставини, які свідчать про наявність таких ризиків, не змінилися та не зникли, як і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 26.01.2026, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 26.03.2026 року (включно), з визначенням застави в розмірі 242 240 грн., - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :