УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 212/4354/24

провадження № 51 - 3741ск 25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2025 року і

встановила:

за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, маючого повну загальну середню спеціальну освіту, військовослужбовця, одруженого, на утримані маючого двох неповнолітніх дітей, місця реєстрації не маючого, фактично проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше судимого: 07 листопада 2023 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним строком 2 роки;

-визнано винним за ч. 3 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді

4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК України вирок від 07.11.2023 року Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виконувати самостійно.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2025 року зазначений вирок суду першої інстанції залишений без змін.

За вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 , реалізуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, в ході телефонної розмови досягнув усної домовленості з раніше знайомою йому

гр. ОСОБА_6 , про продаж останній належного йому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за суму у розмірі 13000 доларів США, запевнивши останню у добросовісності своїх дій, при цьому, не маючи наміру виконувати будь-яких взятих на себе зобов`язань в подальшому, завідомо знаючи, що вказаний будинок, на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2022 року був проданий іншій особі та не перебуває в його власності.

У подальшому, 29.10.2022 року, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, діючи в рамках попередньо досягнутої домовленості, приїхав до місця мешкання ОСОБА_6 , де в ході розмови додатково запевнив останню у щирості своїх намірів та обумовлених зобов`язань з продажу будинку, на що ОСОБА_6 , виходячи з довіри до ОСОБА_5 , будучи впевненою в його добросовісності, передала останньому грошові кошти в розмірі 13000 доларів США (відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 29.10.2022 року еквівалентно сумі у 475391,80 гривень), у готівковій формі, що в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення та становить великий розмір.

Після чого, отримавши грошові кошти шляхом зловживання довірою, зобов`язань з продажу будинку не виконав, грошові кошти не повернув, розпорядившись ними на власний розсуд, обернувши їх на свою користь, чим завдав ОСОБА_6 матеріального збитку на вказану суму.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок в частині призначеного покарання, призначити за ч. 3 ст. 190 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на один рік. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Жовтневого районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.11.2023 року, остаточно призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробувальним строком 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

На обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що при призначенні покарання місцевий суд належним чином не врахував ступінь тяжкості злочину, те, що ОСОБА_5 вину у скоєному визнав повністю, щиро розкаявся, є батьком дитини з хронічною хворобою, яка потребує уваги та лікування, працевлаштований, відшкодував матеріальну шкоду та продовжує відшкодовувати, належно виконував свої обов`язки за попереднім вироком, не змінював своїх покази на протязі усього досудового слідства. Виходячи з принципу розумності і виваженості є всі підстави для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з оглядуна таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 190 КК України за обставин, установлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі, на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованих йому діянь, в касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до засудженого положень ст. 75 КК України.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Як вбачається із вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання ОСОБА_5 цей суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, обставини та наслідки їх вчинення, данні про особу винного особу винного, останній на обліку та нагляду у лікаря психіатра не перебуває, факт перебування ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання психоактивних речовин - синдром залежності, те, що він раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, попри те, що є військовослужбовцем, за місцем проходження служби характеризується негативно, займаній посаді не відповідає, одружений, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, інвалідом не являється, спричинену потерпілій шкоду не відшкодував.

Судом першої інстанції також установлено факт попереднього засудження ОСОБА_5 вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.11.2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки. Суд першої інстанції визначив покарання, призначене попереднім вироком, виконувати самостійно.

Судом враховано, що обвинувачений за час досудового розслідування та судового розгляду самостійно не відшкодував завдані потерпілій збитки, завдав суттєвих збитків потерпілій під час дії воєнного стану, скористався положенням потерпілої, яка виїжджала за кордон та не мала можливості мешкати в

м. Кривий Ріг внаслідок військово напруженої ситуації та наближення лінії фронту до Дніпропетровської області.

Місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання не в максимальних межах санкції статті, за якою йому пред`явлено обвинувачення, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк

4 років. Правових підстав для застосування положень статті 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням) при призначенні покарання засудженому судом не встановлено.

З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції. Вказані висновки апеляційного суду є вмотивованими.

Суд апеляційної інстанції констатував, що в рамках цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України. Колегія суддів уважає, що покарання у цьому розмірі є достатнім та необхідним для виправлення засудженого.

Аргументуючи свій висновок щодо призначенні покарання ОСОБА_5 , суди небезпідставно зважили на правову позиція щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, висловлену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 (справа № 760/26543/17).

Згідно з цим висновком, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

З огляду на викладене, підстав уважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Висновки судів, як першої так і апеляційної інстанцій, щодо призначеного ОСОБА_5 покарання з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів Верховного Суду, є обґрунтованими.

Суди зазначили, що обставини справи та дані про особу засудженого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і не є достатніми для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів зазначає, що норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, а наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Призначене засудженому покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 50, 65 КК України, принципам індивідуалізації призначеного покарання, справедливості та співмірності.

Підстав уважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК України призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Відтак вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, а ухвала суду апеляційної інстанції - вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Ураховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах зсадженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від

19 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2025 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3