УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 740/4953/24

провадження № 51-3681ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжина Чернігівської області, проживаючого там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, указаним вироком зараховано ОСОБА_5 в строк відбування основного покарання термін його попереднього ув`язнення з 24 по 27 червня 2024 року включно з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі, вирішено питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

За вироком суду за обставин, детально викладених у судовому рішенні, ОСОБА_5 23 червня 2024 року о 20:35, керуючи транспортним засобом, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання скасувати, призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК й на підставі приписів ст. 75 цього Кодексу звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, а в разі неможливості ухвалення такого рішення - призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог зазначає, що суди попередніх інстанцій належно не врахували обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме те, що: засуджений щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно та повністю відшкодував потерпілій шкоду, має молодий вік, позитивно характеризується, брав участь у добровольчому формуванні громади, має спортивні досягнення. Стверджує, що суди, взявши до уваги думку потерпілої, яка не є вирішальною, не врахували висновку органу пробації.

Захисник наголошує, що вказані обставини свідчать про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а також звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Натомість суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, формально послався лише на тяжкість злочину, не зазначивши, чому сукупність п`яти пом`якшуючих обставин не дає підстав для застосування ст. 69 КК. На його думку, таке обґрунтування суперечить принципам справедливості та індивідуалізації покарання (статті 50, 65 КК). Також зазначає, що вказаний суд не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги та свого рішення належно не мотивував.

Вважає судові рішення такими, що не відповідають вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій оскаржених судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

З вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року вбачається, що обираючи засудженому ОСОБА_5 вид та розмір покарання, суд належним чином враховував всі обставини, зокрема ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який має дев`ятнадцятирічний вік і вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше 20 листопада 2023 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) за керування автомобілем без посвідчення водія з накладенням 3 400 грн штрафу, з 2021 року є студентом Сумського державного університету денної форми навчання, де характеризується позитивно, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, також має позитивні характеристики за попереднім місцем навчання у Ніжинській КДЮСШ «Дзюдо», згідно з довідкою Виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 14 серпня 2024 року був учасником добровольчого формування Ніжинської територіальної громади № 1 з 26 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року, не має і не отримував посвідчення водія, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення кримінального правопорушення не перебував, має стійкі соціальні зв`язки, не одружений, не перебуває на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Також суд врахував досудову доповідь щодо нього, відповідно до якої встановлені середні ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства із можливістю виправлення без ізоляції від суспільства. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, молодий вік та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

При призначенні покарання суд також взяв до уваги думку потерпілої ОСОБА_6 , яка під час судового розгляду наполягала на призначенні обвинуваченому реального покарання, у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК, проте наголосив, що така не є вирішальною при вирішенні цього питання.

Врахувавши вищенаведені обставини, взявши до уваги, що обвинуваченим допущено чотири грубі порушення Правил дорожнього руху, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в розмірі, який є наближеним до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Вирішуючи питання про наявність підстав до застосування положень статей 69, 75 КК, суд першої інстанції врахував необережну форму вини обвинуваченого, дані досудової доповіді, позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого, зокрема і позитивні характеристики, наголосив, що справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами та класифікацією злочинів і формою вини, а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретного діяння, а також із метою попередження вчинення обвинуваченими та іншими особами нових кримінальних правопорушень, з огляду на що підстав до призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, чи звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не встановив.

Доводи про суворість призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.

За результатом апеляційного перегляду вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень, допущених місцевим судом, під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги. Залишаючи вирок місцевого суду без змін, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи захисника ОСОБА_4 , які стосувались призначення покарання, й не встановивши підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду в цій частині, навів достатні мотиви та підстави для залишення його без змін. Суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду на предмет дотримання загальних засад призначення покарання де констатував, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, під час судового розгляду було належним чином перевірено та оцінено обставини, що впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу засудженого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

На підставі цього суд дійшов висновку, що такий захід примусу, як призначення покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно реально відбувати, відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто яка є явно несправедливим через суворість.

Також суд перевірив наявність умов до звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, де достатніх підстав до застосування при призначенні покарання положень статей 69, 75 КК не встановив.

Зауважив, що відшкодування шкоди потерпілій, відсутність судимостей, позитивні характеристики з місця проживання та навчання були враховані судом першої інстанції при призначені покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, проте обґрунтовано дійшов висновку, що такі не свідчать про необхідність пом`якшення призначеного покарання або застосування положень статей 69 чи 75 КК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги захисника та надано на них вичерпні відповіді.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, даних про особу засудженого ОСОБА_5 , за доводами сторони захисту колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржених судових рішень в частині покарання, призначеного за ч. 2 ст. 286 КК, оскільки висновки судів є вмотивованими, обґрунтованими і правильними. За доводами касаційної скарги колегією суддів не встановлено явної невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість в розумінні приписів ст. 414 КПК.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення (ч. 2 ст. 65 КК).

Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій дали належну оцінку на предмет наявності або відсутності обставин у цьому кримінальному провадженні, які пом`якшують покарання, або його обтяжують, зокрема й тим, про які йдеться у касаційній скарзі.

Посилання захисника на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, у тому числі, участі ОСОБА_5 у добровольчому формуванні громади та його спортивні досягнення в сукупності з іншими обставинами, які пом`якшують покарання, є необґрунтованими, оскільки участь у добровольчому формуванні громади та спортивні досягнення не визначались судами попередніх інстанцій такими в контексті приписів ст. 66 КК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, яке призначене у розмірі, наближеному до мінімального, визначеного санкцією інкримінованої йому норми, з точки зору необхідності та достатності для виправлення засудженого, захисник у касаційній скарзі не навів. Не вбачається таких обставин і зі змісту оскаржених судових рішень.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

Оцінюючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо незастосування положень закону, які дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

У даному кримінальному провадженні в діях засудженого суди не встановили наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому обґрунтовано не застосували приписи ст. 69 КК, не вбачається таких і зі змісту касаційної скарги захисника.

Колегія суддів касаційного суду зауважує, що у разі, якщо суд не вважає за доцільне застосовувати у відповідному кримінальному провадженні під час призначення покарання особі положення ст. 69 КК, то він не повинен щоразу посилатися на недоцільність такого застосування. Натомість у разі якщо б суд вважав доцільним застосування положень цієї статті, то він повинен це мотивувати у своєму рішенні.

Що стосується доводів про безпідставне незастосування судами попередніх інстанцій положень ст. 75 КК, то колегія суддів виходить з такого.

Насамперед Суд зауважує, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки.

Колегія суддів враховує, що положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.

Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення засудженого від відбування покарання на обставини, що враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони враховані судами попередніх інстанцій при визначенні виду та розміру покарання та не можуть покладатися в обґрунтування підстав до застосування положень ст. 75 КК.

З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про неправильне застосування положень ст. 75 КК. Захисник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені судами та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Колегія суддів касаційного суду підкреслює, що ОСОБА_5 , за встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, керуючи автомобілем у густонаселеному пункті без наявності права керування транспортними засобами, при тому, що раніше уже притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП за керування автомобілем без посвідчення водія, порушив Правила дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, тобто проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання у вигляді загальної превенції та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися ПДР та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням усіх обставин, в тому числі й тих, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а також даних про особу винуватого, його ставлення до скоєного, дійшли вірного переконання про відсутність обґрунтованих підстав до звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, особи засудженого, доводи касаційної скарги не містять.

Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатніми підставами до належного висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, всупереч твердженням захисника у касаційній скарзі, висновок органу пробації був врахований судом в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК.

У розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3