КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2663/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

16 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000289 від 27.03.2023 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Луч, громадянина України, українця, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного обвинуваченому на праві власності майна та позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною зі збором благодійної допомоги строком на 10 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання та приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на російська федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року№ 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є російська федерація (далі - російська федерація або РФ), передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Херсонської та Запорізької областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії російської федерації на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці України. Її результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення російською федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів збройних сил (далі - ЗС) російської федерації на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав.

Постановою ради федерації федеральних зборів російської федерації «Про використання збройних сил російської федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента російської федерації, виходячи з інтересів безпеки життя громадян російської федерації, особового складу військового контингенту зс російської федерації, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту Російської Федерації на використання зс рф на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» «республікою крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «верховної ради ар крим» прийняли постанову №1745-6/14 «про незалежність криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «республіка крим», а також постанову № 1748-6/14 «про правонаступництво республіки крим», за якою вищим органом влади «республіки крим» є «державна рада республіки крим».

18 березня 2014 року «державна рада республіки крим» підписала «договір» між російською федерацією та «республікою крим» про прийняття до російської федерації «республіки крим» та утворення у складі російської федерації нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням конституційного суду російської федерації визнаний таким, що відповідає конституції російської федерації, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів держдума російської федерації, а 21 березня 2014 року рада федерації федеральних зборів російської федерації, відтак цей «договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий закон російської федерації №6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до російської федерації «республіку крим» та утворені в складі російської федерації нові суб`єкти. «республіка крим» вважається прийнятою до російської федерації з дати підписання «договору» (ст. 1 закону рф № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «державна рада республіки крим» прийняла «конституцію республіки крим» як суб`єкта російської федерації.

На далі, продовжуючи підривну діяльність проти України, російської федерації утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади російської федерації, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади російської федерації та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів зс російської федерації на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку російської федерації.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії російської федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України», «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку російської федерації на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку російської федерації внаслідок військової агресії частини території України АР Крим ? підтверджено невизнання її анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, російської федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання зс російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому збройними силами російської федерації, які діяли за наказом керівництва російської федерації і зс російської федерації, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань, російською федерацією здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №7300 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2263-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №7664 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2738-IX продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» 2915-IX продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 3057-IX продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 3275-IX продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 3429-IX продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

24.02.2022 Постановою Правління НБУ №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів російської федерації/республіки білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти російської федерації/республіки білорусь.

03.03.2022 постановою КМУ №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація та кола визначених осіб (пов`язаних з рф).

09.04.2022 Постановою КМУ №426 «Про застосування заборони ввезення товарів з російської федерації» заборонено ввезення на митну територію України в митному режимі імпорту товарів з російської федерації.

27.09.2022 Постановою КМУ №1076 «Про заборону вивезення товарів з України на митну територію російської федерації» заборонено вивезення за межі митної території України товарів за зовнішньоекономічними договорами (контрактами), торговельною країною та/або країною призначення яких є російська федерація.

За викладених вище обставин, ОСОБА_7 , не раніше 24.02.2022, маючи прямий умисел, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, з мотивів непогодження з політикою представників української державної влади, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у т.ч. щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів російської федерації, які передбачають перебування України у сфері її впливу, будучи обізнаним про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України та проведення у зв`язку з цим з боку російської федерації підривної діяльності проти України, з метою завдати шкоди Україні, діючи умисно, не зважаючи на встановлену Законом України №2198-ІХ від 14.04.2022 кримінальну відповідальність за свої дії, про яку йому було відомо, свідомо став на шлях вчинення особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України - допомоги (пособництві) державі-агресору та збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора та її збройним формуванням.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 в інтересах країни-агресора здійснюється ведення благодійної, некомерційної господарської діяльність на території російської федерації, яка полягає у зборі та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора та її збройним формуванням, а саме у наданні гуманітарної допомоги окремим військовим підрозділам збройних сил Російської Федерації, а також військовим формуванням терористичних організацій так званих «ЛНР» та ДНР, які приймають участь у збройному протистоянні Збройним Силам України.

З метою здійснення незаконної діяльності, громадянин України ОСОБА_7 , заснував благодійний фонд «БЛАГОТВОРИТЕЛЬНЫЙ ФОНД «ИДЕЯ», який 12.07.2022 створений та зареєстрований за законодавством Російської Федерації (рос. ОГРН: 472, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), та який здійснює благодійну діяльність.

Починаючи з 03.10.2022 по теперішній час, «БЛАГОТВОРИТЕЛЬНЫЙ ФОНД «ИДЕЯ», який діє під керівництвом свого президента та засновника ОСОБА_7 , проводить діяльність, яка полягає у зборі пожертв у вигляді грошових коштів та матеріальних ресурсів від громадян російської федерації та мешканців тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Зібрані від пожертв грошові кошти благодійний фонд під керівництвом ОСОБА_7 використовує для закупівлі продуктів харчування, засобів гігієни та індивідуальних військових аптечок, які в подальшому передаються військовослужбовцям різних видів військ та окремим підрозділам збройних сил російської федерації, а також військових формувань терористичних організацій так званих «ДНР» та «ЛНР», які безпосередньо приймають участь у бойових діях.

Разом з тим, благодійний фонд здійснює передачу зазначеним військовим підрозділам автотранспортних засобів та оптико-електронних засобів спостереження, які були надані окремими юридичними та фізичними особами у вигляді гуманітарної допомоги для їх подальшого використання у бойових діях.

Будучи президентом благодійного фонду, ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідування час, але пізніше 12.07.2022, маючи прямий умисел, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, з мотивів непогодження з політикою представників української державної влади, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у т.ч. щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів російської федерації, діючи умисно та маючи на меті завдання шкоди Україні особисто приймає участь у зборі та передачі частини гуманітарної допомоги військовослужбовцям країни - агресора та представникам військових формувань терористичних організації так званих «ЛНР» та «ДНР». За результатами своєї протиправної, умисної діяльності ОСОБА_7 створює відповідні фото,-відео звіти, а також підсумовує інформацію про зібрані та використанні фондом грошові кошти у якості пожертв після чого створює та викладає публікації на офіційній сторінці фонду у соціально-орієнтованій мережі «ВКОНТАКТЕ» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно з наявною на офіційній сторінці фонду інформації серед іншого встановлено, що 27.10.2022 фонд звітував про передачу 92 аптечок військовослужбовцям терористичних організацій так званих «ЛНР» та «ДНР», а також заявив про закупівлю комплектуючих для наступних партій аптечок за кошти учасників ради фонду.

27.12.2022 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям підрозділу «ГБР» терористичної організації так званої «ДНР», про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

14.01.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям 11-го полку збройних сил Російської Федерації про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

Наступного дня, а саме 15.01.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям 7-ї бригади терористичної організації так званої «ДНР», про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

09.02.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям «артилеристам», про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

14.02.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям підрозділу «ГБР» терористичної організації так званої «ДНР», про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

В той же день, фонд звітував про передачу гуманітарної допомоги військовослужбовцям 101-го полку збройних сил Російської Федерації, про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

21.02.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям НОМЕР_1 бригада 2-го АК збройних сил Російської Федерації, про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

21.02.2023 фонд виклав публікацію про намір передати оптико-електронний пристрій на «передову» від московських друзів.

29.03.2023 фонд звітував про передачу аптечок військовослужбовцям НОМЕР_2 ОСБ 1-го АК збройних сил Російської Федерації, про що останніми було створено відповідний відео - звіт.

11.05.2023 фонд звітував про передачу гуманітарної допомоги військовослужбовцям різних підрозділів окупаційних військ та ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що ОСОБА_7 було створено відповідний фото,-відео - звіт.

06 та 07.06.2023 фонд звітував про передачу гуманітарної допомоги військовослужбовцям різних підрозділів окупаційних військ, про що ОСОБА_7 було створено відповідний фото, відео - звіт.

07.06.2023 фонд звітував про передачу автотранспортного засобу отриманого від адміністрації Забайкальського краю військовослужбовцям - спецпризначенцям 29-ї армії, про що ОСОБА_7 було створено відповідний фото - звіт.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати, закривши кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що суд безпідставно визнав допустимими доказами: витяг з ЄРДР, рапорт, копії протоколів огляду, копії листів, висновок експерта. Апелянт зазначає, що поклавши зазначені докази в обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_7 , не зазначив, що кожен з перелічених доказів доводить. Формальне перелічення їх у вироку, без зазначення конкретного доказового значення обставин, які підлягають доказуванню, на думку апелянта, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції жодним чином не дав відповіді на його клопотання про визнання доказів недопустимими, хоча такі клопотання заявлялись під час дослідження доказів у судовому засіданні.

Також апелянт зазначає, що суд дослідив та поклав в обґрунтування висновку про винуватість обвинуваченого копії деяких документів, не досліджуючи їх оригінали, у той час коли КПК зобов`язує сторони надавати суду саме оригінали документів, можливість надання копій документів КПК не передбачає.

Захисник також вважає, що проведення огляду електронних відомостей з веб-ресурсів та мережі Інтернет проведено в першому випадку неуповноваженою особою, та в обох випадках без залучення спеціаліста, що є виникненням, на думку апелянта, підстав для визнання протоколів огляду від 28.04.2023, 22.08.2023, 11.07.2023, 20.07.2023, 11.07.2023 недопустимими доказами.

Отже, на думку захисника, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення з кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 111-2 КК України, не підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених абзацом 5 ч. 3 ст. 323 КПК України, а саме шляхом публікацій таких повідомлень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), в судове засідання не з`явився, а тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, проте за обов`язковою участю захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК України за обставин, викладених у вироку обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК Українипідтверджуютьсядослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності:

- витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000289 від 27.03.2023, відповідно до якого громадянин України, будучи засновником на території рф благодійного фонду «Ідея», здійснює забезпечення бойових підрозділів 7 бригади 2 армійського корпусу 8 армії зс рф продуктами харчування, засобами індивідуального захисту, аптечками, військовою амуніцією, тепловізорами тощо, з метою підтримки бойових підрозділів окупаційних військ рф, які беруть участь у бойових діях на боці зс рф проти України;

- рапортом заступника начальника Управління контррозвідувальних заходів по боротьбі з тероризмом Департаменту ЗНД СБ України ОСОБА_9 від 24.03.2023, відповідно до якого громадянин України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючи на території рф організував благодійний фонд «Ідея» (на рос. мові зарегистрирован 12.07.2022, реквизиты ОГРН НОМЕР_3 , ИНН НОМЕР_5, ОКПО НОМЕР_6, юридический адрес: АДРЕСА_2 ), з метою допомоги мешканцям, які проживають на території тимчасово окупованих територій Луганської та Донецької областей, а також бойовим підрозділам окупаційних військ рф, які приймають участь у бойових діях на боці зс рф проти України. Встановлено, що ОСОБА_11 , будучи засновником вказаного благодійного фонду, приймає активну участь щодо забезпечення бойових підрозділів 7 бригади 2 армійського корпусу 8 армії зс рф продуктами харчування, засобами індивідуального захисту, аптечками, військовою амуніцією, тепловізорами тощо. Фото відео звіти публікуються на сторінці соціальної мережі «Вконтакте» (ІНФОРМАЦІЯ_5, ІНФОРМАЦІЯ_4). Також отримано інформацію, що вказана особа у 2009 році одружився на громадянці України ОСОБА_12 та у 2011 році змінив прізвище на прізвище дружини;

- протоколом огляду від 28.04.2023, яким старший оперуповноважений в ОВС 1 сектору 3 відділу Управління контррозвідувальних заходів по боротьбі з тероризмом ДЗНД СБ України ОСОБА_13 оглянув інтернет-сторінку «Благотворительного фонда «Идея» у соціальній мережі «Вконтакте» (ІНФОРМАЦІЯ_4). Зафіксована наявність на вказаній сторінці 54 записів, серед яких відео звіти про роботу, відео подяки від військових ЗС РФ, свідоцтво реєстрації благодійного фонду, та відео презентація про заснування фонду та його цілей.

- протоколом огляду від 28.04.2023, яким старший оперуповноважений в ОВС 1 сектору 3 відділу Управління контррозвідувальних заходів по боротьбі з тероризмом ДЗНД СБ України ОСОБА_13 оглянувши інтернет-сторінку реєстру юридичних осіб РФ (рос. ЕГРЮЛ) отримав дані про реєстрацію та засновників благодійного фонду «Ідея», засновником якого зазначено ОСОБА_7

- протоколом огляду від 22.08.2023, яким консультант-експерт (з оперативних питань) 3 відділу 3 управління ДКІБ СБ України ОСОБА_14 оглянув інтернет-сторінку «Благотворительного фонда «Идея» у соціальній мережі «Вконтакте» та детально зафіксував зміст фото та відео звітів про допомогу підрозділам зс рф, а також зміст подяк від вказаних підрозділів. Також вказаним протоколом зафіксовано зміст виписки з реєстру юридичних осіб РФ (рос. ЕГРЮЛ) по благодійному фонду «Ідея»;

- листом першого заступника командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_15 від 14.11.2023 №222/2Д/2646, яким повідомлено в яких населених пунктах на території України відмічалися підрозділи т.зв. «лнр» та «днр», а також надано їх організаційно-штатну структуру,

- протоколом огляду від 11.07.2023, яким старший слідчий в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_16 оглянув інтернет-сторінку «Благотворительного фонда «Идея» у соціальній мережі «Вконтакте» (ІНФОРМАЦІЯ_4), зафіксувавши фото та відео звіти заходів фонду, у тому числі, здійснених на підтримку зс рф;

- протоколом огляду від 20.07.2023, яким старший слідчий в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_16 оглянув інтернет-сторінку «Благотворительного фонда «Идея» у соціальній мережі «Вконтакте» (ІНФОРМАЦІЯ_4), зафіксувавши фото та відео звіти заходів фонду, у тому числі, здійснених на підтримку зс рф;

- протоколом огляду від 11.07.2023, яким старший слідчий в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_16 оглянувши інтернет-сторінку реєстру юридичних осіб РФ (рос. ЕГРЮЛ) отримав дані про реєстрацію та засновників благодійного фонду «Ідея», засновником яких зазначено ОСОБА_7 ;

- постановою старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_16 від 16.08.2023, якою у кримінальному провадженні призначено судово-портретну експертизу;

- висновоком судово-портретної експертизи №577/1 від 29.09.2023, відповідно до якого, у файлах із фотозображеннями формату «.jpg»: «4ogINxr-1NI» (крайній праворуч), «WhPD7yL81hg» (крайній праворуч), «769_xkpJqSo» (на передньому плані), «URr4Xgx225s» (крайній праворуч), «7ID6qwz2k6I» (крайній праворуч), «gh51v0I-ММо» (на передньому плані), «hbuQyEFdRYY» (крайній ліворуч), «Iz1cRxag0AM» (на передньому плані), «L6zXzgntvnQ» (на передньому плані), «LxunvtsvWwY» (крайній праворуч), «Маа_vNZA-SA» (на передньому плані), "Q316VaqxPLU" (на передньому плані), «y9WplaZVv4E» (другий зліва на право), «4UsBHRWG6xM» (крайній ліворуч), «h43PGlixazs» (крайній праворуч), «FrIxHj4tgVw» (праворуч); у файлах із відеозображеннями формату ".mp4": «852» (на передньому плані потягом усього часу запису); "824" (одягнений у чорну кофту та чорні джинси, з годинником на лівій руці та із петличним мікрофоном, у кадрі праворуч), та в особовій картці ДМС на ім`я громадянина України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наданій у якості порівняльного матеріалу, зображена одна й та сама особа;

За результатами оцінки вказаних доказів, суд першої інстанції дійшов висновку доведеність поза розумним сумнівом того, що:

- громадянин України ОСОБА_7 , 03.10.2022 року за законами Російської Федерації заснував та очолює «БЛАГОТВОРИТЕЛЬНЫЙ ФОНД «ИДЕЯ», через який проводить діяльність, яка полягає у зборі пожертв у вигляді грошових коштів та матеріальних ресурсів від громадян російської федерації та мешканців тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей, а також використанні фондом грошових коштів, зібраних у якості пожертв на цілі фонду, серед яких у тому числі значиться допомога військовослужбовцям зс рф та бойовикам терористичних організацій «лнр» та «днр», після чого створює та викладає публікації на офіційній сторінці фонду у соціально-орієнтованій мережі «ВКОНТАКТЕ» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4;

- громадянин України ОСОБА_7 у період з 27.12.2022 по 07.06.2023, опублікував звіти, що свідчать про передачу військовослужбовцям зс рф та бойовикам терористичних організацій «лнр» та «днр» аптечок, гуманітарної допомоги, транспортних засобів та оптико електронних пристроїв з метою сприяти їх діяльності по окупації території України.

Вказане вище свідчить про те, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України, маючи прямий умисел, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, з мотивів непогодження з політикою представників української державної влади, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у т.ч. щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів російської федерації, діючи умисно та маючи на меті завдання шкоди Україні особисто приймав участь у зборі та передачі частини гуманітарної допомоги військовослужбовцям країни - агресора та представникам військових формувань терористичних організації так званих «ЛНР» та «ДНР».

Таким чином, всебічно вивчивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ як окремо, так їх сукупність у взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі письмові докази по справі, які надані суду прокурором, є вагомими для того, щоб визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим по пред`явленому звинуваченню, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК України, доведена поза розумним сумнівом. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Також, суд першої інстанції дотримався норм, установлених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Розгляд цього кримінального провадження здійснювався в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК України, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), про що свідчить ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023. Положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Суд першої інстанцій здійснював всі передбачені законом заходи для дотримання прав на захист і доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей такого провадження, а саме виклики в судові засідання ОСОБА_7 здійснювались шляхом розміщення оголошень в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.

Оскільки судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавав.

Захист ОСОБА_7 здійснював професійний адвокат, чим було забезпечено виконання вимог п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 323 КПК та реалізовано визначені статтями 20, 22 цього Кодексу засади змагальності кримінального процесу та забезпечення права на захист. Захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого: брав участь у дослідженні доказів, звертав увагу суду на роль обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, виступав у дебатах, не погоджуючись з прийнятим рішенням звернувся з апеляційною скаргою.

Що стосується доводів захисника про недопустимість доказів у справі, з огляду на відсутність оригіналів документів, що досліджувалися, а також здійснення огляду електронних відомостей з веб-ресурсів та мережі Інтернет не уповноваженою особою та без залучення спеціаліста, то колегія суддів зауважує наступне.

Належність та допустимість доказів визначаються положеннями статей 85 - 88 КПК України. За приписами цих статей, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Положеннями ст. 87 КПК України, визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Положеннями ч. 1 ст. 93 КПК передбачено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною другою цієї статті встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З метою з`ясування обставин, які підлягають доказуванню, на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні - слідчого 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40-41 КПК України, старший оперуповноважений в ОВС 1 сектору 3 відділу Управління контр розвідувальних заходів по боротьбі з тероризмом ДЗНД СБ України за участю спеціаліста - головного спеціаліста сектору технічного захисту інформації ГСУ СБ України провів огляд сайтів всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет і задля збереження доступності інформації у відкритих джерелах, здійснив її цифрове зберігання - архівацію, яка надає змогу захистити та зберігати інформацію з плином часу, включаючи її справжність, доступність, ідентичність, постійність, рендеринг (візуалізацію) та зрозумілість, що співвідноситься зі стандартами, викладеними у Протоколах Берклі, визнаних Управлінням ООН (т. 2, а. п. 20-21, 23-33, 40-49 ).

Окрім того, на виконання доручення старшого слідчого групи у даному кримінальному провадженні - старшого слідчого в особливо важливих справах 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40-41 КПК України, консультант - експерт (з оперативних питань) 3 відділу 3 управління ДКІБ СБ України провів слідчі дії (розшукові) дії, які спрямовані на встановлення відомостей щодо фігуранта кримінального провадження в мережі всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет (т.2 а.п. 58-73).

Огляд Інтернет сторінок зафіксованих в протоколі огляду від 28.04.2023, 11.07.2023, 20.07.2023, 09.11.2023 здійснено старшим слідчої групи у провадженні -старшим слідчим в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України за участю спеціаліста - консультанта -експерта сектору системного адміністрування та ТЗІ ГСУ СБ України (т.2 а.п. 3-4, 7-8, 95-134, 135-164, 165-176).

Як вбачається з матеріалів справи, огляд Інтернет ресурсів (сайтів, сторінок), в тому числі і тих, на які посилається захисник, здійснено з дотриманням вимог ст. 237 КПК України та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту, друку, а також з метою збереження отриманих даних та недопущення видалення інформації з мережі Інтернет здійснено повне цифрова збереження - архівацію) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Підстав для визнання протоколів, якими здійснено огляд Інтернет ресурсів (сайтів, сторінок ітд) недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки взята в якості доказів інформація міститься на офіційних інтернет-ресурсах і є загальнодоступною в мережі Інтернет, містить в собі, в тому числі і зображення ОСОБА_7 , при цьому, протоколи складені належною уповноваженою особою у відповідності до вимог КПК. Відсутність під час здійснення огляду деяких Інтернет-сторінок спеціаліста не є порушення вимог КПК України, оскільки для виконання таких дій не потрібні спеціальні знання. Відтак, доводи апелянта про те, що ці докази отримані з порушенням вимог закону є неспроможними.

Також, з матеріалів справи слідує, що надані стороною обвинувачення та досліджені судом першої інстанції оригінали документів наявні в матеріалах справи, в тому числі і протоколи огляду та лист першого заступника командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_15 від 14.11.2023 №222/2Д/2646, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі захисник, серед іншого, вказує на неналежність таких документів, як витяг з ЄРДР, рапорт, висновок експерта, водночас, не обґрунтовує у чому саме полягає їх неналежність.

Жодної із обставин, передбачених кримінальним процесуальним законом, для визнання наведених у вироку доказів неналежними чи недопустимими за матеріалами провадження не встановлено. Докази по справі були отримані, відповідно до приписів КПК, належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими, відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту в цій частині.

Отже, твердження сторони захисту про те, що суд першої інстанції на підтвердження винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень в основу вироку поклав неналежні та недопустимі докази, колегія суддів відкидає, як безпідставні.

Щодо посилань захисника на не розгляд судом першої інстанції заявленого ним в судовому засіданні клопотання про визнання доказів недопустимими, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до журналу судового засідання від 17.10.2024 та звукозапису цього засідання, такого клопотання захисником не заявлялось.

Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин, що повністю спростовує доводи сторони захисту в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (рішення ВС у справах № 125/2592/18, №236/4268/18).

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений винний у його вчиненні, що не спростовується доводами сторони захисту.

При перевірці матеріалів кримінального провадження, будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено.

Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість за матеріалами провадження не встановлено.

Захисник в апеляційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом, такі підстави відсутні.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального закону, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 -залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000289 від 27.03.2023 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 111-2 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3