справа № 631/963/25
провадження № 1-кп/631/173/25
У Х В А Л А

п р о п о в е р н е н н я о б в и н у в а л ь н о г о а к т а

20 жовтня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши і перевіривши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134 щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

01 вересня 2025 року під вхідним № 5227/25-вх до Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому пунктом 3 частини 2 статті 283 й статтями 291 та 293 Кримінального процесуального кодексу України, надійшов складений слідчим та затверджений прокурором, якому на підставі приписів статей 36 і 37 зазначеного кодифікованого процесуального закону України надані відповідні повноваження, обвинувальний акт із доданими до нього документами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134 щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України.

Зазначений обвинувальний акт із доданими до нього документами зареєстрований із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/963/25 (провадження № 1-кп/631/173/25) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження переданий на розгляд головуючого судді ОСОБА_1 .

На виконання приписів частини 1 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України ухвалою, постановленою 02.09.2025 року, розпочато підготовче провадження.

Представник юридичної особи, яка є потерпілим юрисконсульт ІНФОРМАЦІЯ_2 старший лейтенант служби цивільного захисту ОСОБА_6 , яка діє на підставі довіреності № 2/87060-09, виданої 14.08.2025 року тимчасовим виконувачем обов`язків начальника Міжрегіонального центру ОСОБА_7 із строком дії до 14.08.2026 року, у підготовче судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце його проведення була повідомлена своєчасно та належним чином згідно із вимогами кримінального процесуального кодифікованого закону України, проте в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась до суду із відповідним клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 6272/25-вх від 13.10.2025 року, з проханням провести підготовче провадження за її відсутності через відрядження.

Абзац 2 пункту 2 Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» роз`яснює, що неприбуття для участі у підготовчому судовому засіданні учасників судового провадження (крім прокурора, за винятком випадків, коли кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення в порядку частини 4 статті 26 Кримінального процесуального кодексу України), які належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення такого засідання (при цьому суд повинен переконатися, що таке повідомлення мало місце), не перешкоджає його проведенню, крім випадків, визначених законом, зокрема:

1) якщо обвинувачений, потерпілий звернувся з клопотанням (виявив бажання) бути присутнім під час підготовчого судового засідання, але з невідомих причин не з`явився до суду у визначений час, суд вправі відкласти судове засідання;

2) якщо відсутність учасника підготовчого судового засідання зумовлена поважними причинами, суд може прийняти рішення про відкладення судового засідання;

3) у разі відсутності обвинуваченого у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, для можливості реалізації останнім права, передбаченого статті 384 кримінального процесуального кодифікованого закону України, щодо розгляду кримінального провадження судом присяжних, суд зобов`язаний відкласти судове засідання;

4) якщо обвинувальний акт надійшов до суду з підписаною між сторонами угодою, участь сторін такої угоди відповідно до частини 2 статті 474 цього ж кодексу є обов`язковою, то відкладення судового засідання також є обов`язковим;

5) якщо одна зі сторін заперечує проти проведення підготовчого судового засідання за відсутності учасника судового провадження, який не з`явився, суд вправі відкласти судове засідання;

6) якщо до суду надійшло клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, участь сторін кримінального провадження та потерпілого згідно з частиною 1 статті 288 зазначеного вище процесуального кодексу України обов`язково, а тому суд зобов`язаний відкласти судове засідання.

Керуючись наведеними приписами, беручи до уваги, що Верховний Суд до сих пір не відійшов від цієї позиції, ураховуючи, що представник потерпілої юридичної особи особисто отримала судовий виклик, здійснений за три доби до наступної дати підготовчого судового засідання, а саме: 10 її викликано на 14 жовтня 2025 року,- й звернулась до суду із клопотанням здійснити підготовче провадження за її відсутності, за умови, що жоден з учасників провадження (ані з боку сторони обвинувачення, ані з боку сторони захисту) не заперечував проти проведення підготовчого судового засідання за відсутності вказаної особи, суд, порадившись на місці, дійшов висновку про можливість здійснити підготовче провадження за її відсутності.

Під час підготовчого провадження захисник ОСОБА_4 подав клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, зареєстроване за вхідним № 6224/25-вх від 10.10.2025 року, в якому просив повернути прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000134 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 та частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України.

Обґрунтовуючи зазначене клопотання, подане із дотриманням вимог частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодифікованого закону України, захисник вказав, що сторона захисту вважає обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні таким, що не може бути призначеним до судового розгляду та підлягає поверненню прокурору, оскільки:

1)в супереч вимог пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечать юридичній кваліфікації інкримінованих обвинуваченому злочинів, викладене обвинувачення не є достатньо конкретизованим, в обвинувальному акті зазначено про те, що ОСОБА_3 не обвинувачується, а підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, що ставить під сумнів обґрунтованість висунутого обвинувачення;

2)відповідно до обвинувального акту ОСОБА_3 підозрюється у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 та частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, натомість формулювання обвинувачення та виклад фактичних обставин не містять основних елементів складу цих злочинів щодо дати, часу та місця вчинення як елементів об`єктивної сторони, а також корисливого мотиву його вчинення як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони;

3)згідно з пунктом 13 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта проводиться судовий розгляд. Тому формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, наслідків кримінального правопорушення, з відображенням кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення;

4)обвинувальний акт це процесуальний документ, який висуває обвинувачення, а не продовжує стадію підозри. Поняття «підозра» і «обвинувачення» є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій тому недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті;

5)Постановою Верховного суду від 21.04.2021 року у справі № 295/12923/19 визначено, що: Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи (стаття 337 Кримінального процесуального кодексу України). Отже, значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя. Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (пункт 5 частина 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України) по суті є консистенцією усього обвинувального акта. Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист;

6)Також, що надане прокурору право змінити обвинувачення в ході судового розгляду суттєвості вказаних недоліків не зменшує, оскільки таке право виникає тільки при встановленні в ході судового розгляду нових фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. Відповідно право на подальшу зміну обвинувачення не має використовуватись для усунення недоліків обвинувального акту, що очевидні в підготовчому судовому засіданні або для більш детального викладу фактів, які повинні були бути встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, при цьому, відповідно до положень частини 3 статті 26 Кримінального процесуального кодексу України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

7)виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення у поданому до суду обвинувальному акті містять посилання на порушення ОСОБА_3 вимог Статуту ІНФОРМАЦІЯ_2 (затвердженого Наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 № 208 від 30.04.2013). Проте, на момент інкримінованих моєму підзахисному діянь, діяла інша редакція вказаного локального установчого документу, а саме у редакції наказу ДСНС 10.11.2021 № 748, яка містить суттєві відмінності. Аналогічно, посилання органу досудового розслідування на Постанову Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» є нерелевантним, оскільки в обвинувальному акті цитується не та редакція, яка діяла на момент інкримінованих моєму підзахисному діянь. Також, і посилання на наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26.01.2023 № 35 «Про затвердження порядку та умов виплати особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту додаткової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)» містить ти ж самі недоліки, що й у попередніх документах;

8)недоліки неналежного викладу в обвинувальному акті фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень та формулювання обвинувачення за відсутності викладу у них таких елементів суб`єктивної сторони як корисливий мотив та мета вчинення кримінальних правопорушень та таких елементів об`єктивної сторони як дата та час вчинення кримінального правопорушення, а також, неправильне визначення процесуального статусу особи в обвинувальному акті тобто використання терміну підозрюваний замість обвинувачений свідчать про неможливість призначення обвинувального акту до судового розгляду. Наведені виключно за результатами аналізу змісту обвинувального акту невідповідності його змісту та форми вимогам Кримінального процесуального кодексу України є істотними, а не формальними та у своїй сукупності призводять як до неможливості стороні захисту забезпечити належний захист, так і неможливості його подальшого судового розгляду у зв`язку з невизначеністю меж доказування та судового розгляду;

9)в обвинувальному акті невірно зазначений номер свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю захисника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 .

Отже, усі вищенаведені обставини, на думку захисника, свідчать про неможливість призначення обвинувального акту до судового розгляду, у зв`язку з чим він підлягає поверненню прокурору.

Також, за правилом частини 1 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України потерпіла юридична особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 яка вважає, що кримінальними правопорушеннями, що закидаються ОСОБА_3 у провину, їй завдано майнової шкоди, із дотриманням вимог частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодифікованого закону України пред`явив цивільний позов до обвинуваченого, зареєстрований за вхідним № 5814/25-вх від 24.09.2025 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_2 , який діяв на підставі Постанови про зміну групи прокурорів, прийнятої першим заступником керівника Харківської окружної прокуратури ОСОБА_8 08 жовтня 2025 року, вважав, що підстав для закриття, зупинення чи повернення обвинувального акту не має. Обвинувальний акт складений відповідно до норм кримінального процесуального кодифікованого законодавства України й підсудний Нововодолазькому районному суду Харківської області як територіально, так і предметно. Судовий розгляд слід здійснювати у відкритому судовому засіданні за участю прокурора, представника потерпілого, обвинуваченого та його захисника. Крім того, вважав за можливе прийняти до провадження цивільний позов, поданий на стадії підготовчого провадження в суді.

Захисник ОСОБА_4 , який діяв за ордером (серії АХ № 1262482), виданим 04.09.2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги без номера, укладеного 02.05.2025 року між ним та ОСОБА_3 ), а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ХВ № 002637), виданого 07.02.2024 року Радою адвокатів Харківської області на підставі рішення № 3, у підготовчому судовому засіданні зазначив, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженню підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам кримінального процесуального кодифікованого законодавства України. Він є таким, що складений із порушенням приписів статті 291 Кримінального процесуального кодексу України й не підсудний цьому судові з огляду на місце вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення. Також зауважив, що на його думку досудове розслідування у провадженні проведене неналежним органом, тому сумнівним є твердження прокурора про предметну підсудність провадження Нововодолазькому районному суду Харківської області. Стосовно прийняття до провадження цивільного позову потерпілої юридичної особи, поданого на відповідній стадії процесу, заперечень не мав.

Обвинувачений ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні повністю підтримав думку свого захисника та заявлене ним клопотання, й вказав, що інших клопотань до суду не має, просить обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134, за яким його підозрюють у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України повернути прокурору.

Прокурор під час обговорення клопотання сторони захисту будь-яких доказів, які б спростовували зазначене або обґрунтовували правомірність дій сторони обвинувачення у межах доводів захисника, не надав, хоча й посилався на безпідставність клопотання та прохав у його задоволенні відмовити.

Здійснюючі підготовче провадження у справі, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, зокрема: з боку сторони обвинувачення щодо можливості призначення судового розгляду цього кримінального провадження, та з боку сторони захисту щодо необхідності повернення обвинувального акта прокурору,- дослідивши обвинувальний акт разом із доданим до нього реєстром матеріалів досудового розслідування, а також цивільний позов потерпілої юридичної особи, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, що складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Кримінального процесуального кодексу України та інших законів України, про що прямо зазначено у статті 1 кримінального процесуального кодифікованого закону України.

З огляду на зміст глав 27 та 28 розділу ІV Кримінального процесуального кодексу України, судове провадження у першій інстанції складається з підготовчого провадження та судового розгляду кримінального провадження (кримінальної справи).

Отже, підготовче провадження є першим та важливим етапом судового провадження, під час якого суд першої інстанції зобов`язаний перевірити наявні в нього на цьому етапі матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, обумовлених частиною 3 статті 314 кримінального процесуального кодифікованого закону України, вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду.

Тобто завданням цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду, зокрема, перевірка матеріалів досудового розслідування та оцінка змісту і форми обвинувального акту з метою успішного проведення судового розгляду.

При цьому зі змісту частини 1 статті 315 Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що суд проводить підготовку до судового розгляду тільки у разі, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1 - 4 частини 3 статті 314 цього кодексу.

Отже, у підготовчому судовому засіданні перш за все суд має з`ясувати, чи є підстави задля прийняття таких рішень:

- щодо затвердження або відмови у затвердженні угоди (пункт 1 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України);

- щодо закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 8, 10 частини 1 або частиною 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (пункт 2 частини 3 статті 314 цього Кодексу);

- щодо повернення обвинувального акта, якщо він не відповідає вимогам чинного кримінального процесуального кодифікованого закону нашої держави ( пункт 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України);

- щодо направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження цьому судові (пункт 4 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України).

Відтак, порушене перед судом клопотання сторони захисту передбачено як таке, що слід розв`язати саме на підготовчому судовому засідання, оскільки цей обов`язок суду чітко обумовлений пунктом 3 частини 3 статті 314 кримінального процесуального кодифікованого закону України.

Натомість й питання щодо підсудності кримінального провадження цьому суду та, як насідок цього, направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності теж є нагальним під час підготовчого провадження в суді.

Отже, виходячи з загальних засад кримінального процесу, судам першої інстанції у підготовчому судовому засіданні слід ретельно перевіряти не тільки дотримання прокурором вимог, передбачених статтями 291 - 293 Кримінального процесуального кодексу України, а й виконання ним інших приписів цього ж кодексу, які впливають на вирішення питань, визначених у частини 3 статті 314 цього ж кодифікованого акту.

Доходячи такого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 15.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 711/3111/19 (провадження № 51-2890км19),- де суд сформулював висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, яким роз`яснив, що перевірка судом першої інстанції у підготовчому провадженні дотримання прокурором вимог, передбачених статтями 291, 293 Кримінального процесуального кодексу України, а також виконання ним приписів статті 219 цього ж кодексу в частині направлення обвинувального акта у строки досудового розслідування є передумовою набуття підозрюваним у вчиненні злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я особи, процесуального статусу обвинуваченого стосовно якого, відповідно до частини 1 статті 337 кримінального процесуального кодифікованого закону України, має здійснюватися судовий розгляд.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року та ратифікованої Україною 17.07.1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Також, статтею 2 Кримінального процесуального кодексу констатовано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, як наказує зміст статті 370 Кримінального процесуального кодексу України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому:

1.законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

2.обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

3.вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З огляду на це, право на справедливий суд передбачає, що судове провадження у справі повинне здійснюватися судом, встановленим законом, тобто

а) судом, створеним у відповідності до чинного законодавства держави;

б) судом, що має відповідні юрисдикційні повноваження щодо розгляду конкретного кримінального провадження.

Наслідки порушення вимог вказаної міжнародної норми права закріплені у національному законодавстві, зокрема у статті 412 Кримінального процесуального кодексу України, де пунктом 2 та 6 частини 2 цієї норми обумовлено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалене незаконним складом суду, а також якщо порушено правила підсудності.

Отже, розгляд справи незаконним судом чи з порушенням правил підсудності за юридичною силою є рівнозначними підставами задля скасування судового рішення, оскільки процесуальний закон вказані випадки кваліфікує саме як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Між тим, первісним все ж таки є з`ясування питання щодо належності (законності) суду, який здійснює провадження у кримінальній справі і лише у разі упевненості в тому, що склад Нововодолазького районного суду Харківської області під голуванням судді ОСОБА_1 відповідає вимогам, що висуває до нього Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та чинне кримінальне процесуальне законодавство України, слід розв`язувати питання щодо повернення обвинувального акта по суті з підстав не відповідності вимогам чинного кримінального процесуального кодифікованого закону нашої Держави.

Відтак, на обґрунтування легітимності проведення підготовчого провадження та постановлення цієї ухвали у цьому складі, суд зазначає, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції ІНФОРМАЦІЯ_5 введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року та № 235/2025 від 15.04.2025 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, № 3429-ІХ від 08.11.2023 року, № 3564-ІХ від 06.02.2024 року, № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, № 3891-ІХ від 23.07.2024 року, № 4024-ІХ від 29.10.2024 року № 4220-ІХ від 15.01.2025 року та № 4356-ІХ від 16.04.2025 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року, з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року та 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Зараз Указом Президента України № 478/2025 від 14.07.2025 року, що затверджений Законом України № 4524-ІХ від 15.07.2025 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, ІНФОРМАЦІЯ_6 на цей час свою діяльність не розпочав, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб, воєнний стан, який діє на всій території України, не припинений та не скасований, а тому справа перебувала в провадженні суду із належними юрисдикційними повноваженнями по відправленню правосуддя.

Також, обвинувальний акт із доданими до нього документами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134 щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, був зареєстрований за вхідним № 5227/25-вх від 01 вересня 2025 року й відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, переданий на розгляд головуючого судді ОСОБА_1 , визначеного на підставі вимог частини 3 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України.

Разом з тим, вирішуючи, чи має Нововодолазький районний суд Харківської області відповідні юрисдикційні повноваження щодо розгляду вказаного кримінального провадження, суд, на сам перед, ураховує правові позиції Європейського суду з прав людини, сформульовані ним, зокрема:

- у рішеннях «Котій проти України» від 05.03.2015 року та у справі «Зосимов проти України» від 07.07.2016 року, де передбачено, що питання про застосування заходів, які впливають на права людини, має вирішуватись в межах певного змагального процесу перед незалежним органом, що може своєчасно розглянути підстави для прийняття рішення та відповідні докази.

- у рішеннях «Христов проти України» від 19.02.2009 року та у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 року, де визначено, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів цього верховенства є принцип юридичної визначеності, згідно з яким повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи.

Отже, встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення.

Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають стаття 7 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року й ратифікованої Українською РСР у 1973 році, та частина 1 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятої 16.12.1966 року ІНФОРМАЦІЯ_7 й ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року.

За допомогою правил про підсудність також забезпечується рівність всіх громадян перед законом і судом, яка наголошується змістом статті 24 Основного Закону нашої Держави, прийнятого 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) та статті 10 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями).

Проте, будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Між тим, імперативним приписом частини 1 статті 30 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим кодексом.

Отже, судочинство має відбуватись із обов`язковим дотримання вимог щодо інстанційної, територіальної та предметної підсудності, а також щодо кількісного складу суду.

Статтею 7 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження (частина 1 цієї статті).

Однак вказана норма процесуального права зазнала змін у зв`язку із набранням з 01.05.2022 року чинності Законом України № 2201-ІХ від 14.04.2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» шляхом доповнення її частиною третьою такого змісту: «Зміст та форма кримінального провадження в умовах воєнного стану повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей здійснення кримінального провадження, визначених розділом IX-1 цього Кодексу».

Наведені особливості, зокрема, обумовлені абзацами 1 та 3 частини 9 статті 615 Цивільного процесуального кодексу України, в яких зазначено, що під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством. У кримінальних провадженнях, підсудних Вищому антикорупційному суду відповідно до вимог цього Кодексу, обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються до Вищого антикорупційного суду за його місцезнаходженням в умовах воєнного стану.

Відтак, прядок визначення підсудності кримінальних проваджень встановлений статями 32 33-1 Кримінального процесуального кодексу України.

За загальними правилами територіальної підсудності, що обумовлені змістом частини 1 статті 32 вказаного процесуального кодифікованого закону, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування (абзац 1 наведеної норми).

Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу. Кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, що вчинені на території України і віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, здійснює Вищий антикорупційний суд (абзац 2 частини 1 статті 32 Кримінального процесуального кодексу України).

Також, положеннями частини 1 статті 33 та частини 1 статті 31 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що кримінальне провадження у першій інстанції здійснюють місцеві загальні суди, а також Вищий антикорупційний суд, й кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами 2, 3 цієї статті.

Зміст частини 1 статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає місцевими загальними судами окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах).

Одночасно з цим частиною 1 статті 33-1 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці статті 45 Кримінального кодексу України, статтями 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1 3 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому, частиною 3 вказаної статті законодавець імперативно заборонив розглядати кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду (крім випадку, передбаченого абзацом 7 частини 1 статті 34 цього кодексу) іншим судам, визначеним кримінальним процесуальним кодифікованим законом України.

Системно аналізуючи викладене, суд робить висновок про те, що кримінальним процесуальним законодавством України встановлений пріоритет правил предметної підсудності у порівнянні з правилами територіальної підсудності.

Такий пріоритет тягне за собою вимогу, відповідно до якої при визначенні компетентного суду, який, зокрема, має повноваження на розгляд справи по суті висунутого обвинувачення, у першу чергу слід перевіряти наявність ознак предметної підсудності, а у разі їх відсутності визначати підсудність за правилами територіальної підсудності, а також щодо кількісного складу суду.

Суд має зазначити, що з обвинувального акту, складеного в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачують у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України.

Вказані норми матеріального закону у випадку визнання обвинуваченого винним передбачає можливість призначення йому покарання, зокрема:

- у виді позбавленням волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років (за частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України);

- у виді штрафу від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років (за частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України).

Розв`язуючи питання щодо правил предметної підсудності, застосовних до цього кримінального провадження, суд ураховує зміст примітки до статті 45 Кримінального кодексу України, до якої відсилає частина 1 статті 33-1 Кримінального процесуального кодексу України, та зважає на закріплене в ній визначення про те, що корупційними кримінальними правопорушеннями вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 191, 262, 308, 312 313, 357 і 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також кримінальні правопорушення, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368 369 матеріального кримінального кодифікованого закону. Кримінальними правопорушеннями, пов`язаними з корупцією, відповідно до цього ж Кримінального кодексу країни вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 366-2 і 366-3.

Відтак, інкримінована обвинуваченому ОСОБА_3 частина 4 статті 191 Кримінального кодексу України підпадає під загальний перелік кримінальних правопорушень, віднесених до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

Натомість, не лише висунуте обвинувачення за вказаною статтею є безумовною підставою задля визначення підсудності кримінального провадження Вищому антикорупційному суду, так як для цього слід виявити ще дві необхідні підстави:

а) кримінальне правопорушення, передбачене статтею 191 Кримінального кодексу України повинно бути вчинене шляхом зловживання службовим становищем;

б) існування хоча б одної з умов, передбачених пунктами 1 3 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вказано слідчим за погодженням із прокурором у обвинувальному акті, досудовим розслідуванням у цьому кримінальному провадженні встановлено в розділі «Правова кваліфікація та формулювання обвинувачення», що « ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану та розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України службове підроблення, тобто видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів».

Також зі змісту викладеного обвинувального акту випливає, що ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, що закидаються йому у провину, у 2024 році, обіймаючи посаду начальника загону гуманітарного розмінування та піротехнічних робіт ІНФОРМАЦІЯ_2 у званні полковник служби цивільного захисту, завдавши шкоду на суму 163690,47 гривень та 34400,54 гривень.

Умовами передбаченими пунктами 1 3 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, є:

-кримінальне правопорушення вчинено особою вищого начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, органів та підрозділів цивільного захисту, вищого складу Національної поліції, посадовою особою митної служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника митної служби III рангу і вище, посадовою особою органів державної податкової служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника податкової служби III рангу і вище (абзац 7 пункту 1 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України);

-предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у кримінальних правопорушеннях, передбачених статтями 191, 206-2, 209 - 211, 364, 410 Кримінального кодексу України, у 5000 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення (якщо кримінальне правопорушення вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків) (пункт 2 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України).

Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України.

Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.23 року, з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень.

Таким чином, шкода, яка складає суму 5000 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення, повинна перевищувати суму 15140000,00 гривень, з розрахунку 5000 х 3028,00 гривень = 15140000,00 гривень.

Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, забезпечуючи сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй ухвалі, постановленій 26.03.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 757/50347/20 (провадження № 51-2890км19) у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, зауважив, що в питаннях підсудності слід виходити з буквальної трактовки положень Кримінального процесуального кодексу України.

Так, абзац 7 пункту 1 частини 5 статті 216 вказаного процесуального кодексу буквально мовить те, що детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених, статтями 191, 206-2, 209 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-2, 366-3, 368, 368-5, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов:

1) кримінальне правопорушення вчинено: особою вищого начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, органів та підрозділів цивільного захисту, вищого складу Національної поліції, посадовою особою митної служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника митної служби III рангу і вище, посадовою особою органів державної податкової служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника податкової служби III рангу і вище.

Як убачається із наведеного тексту цього абзац, він сформульований за допомогою синтаксичної конструкції, в якій однорідні члени речення, а саме: «вищого начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби», «органів та підрозділів цивільного захисту», «вищого складу Національної поліції», «посадовою особою митної служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника митної служби III рангу і вище», «посадовою особою органів державної податкової служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника податкової служби III рангу і вище» пов`язані безсполучниковим розділовим зв`язком та прив`язані до слова «особою», яка виразно вказує на альтернативний перелік, що передбачає можливість вибору одного з тих, що зазначені у переліку:

- осіб «вищого начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби»,

- осіб «органів та підрозділів цивільного захисту»,

- осіб «вищого складу Національної поліції»,

- «посадовою особою митної служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника митної служби III рангу і вище»,

- «посадовою особою органів державної податкової служби, якій присвоєно спеціальне звання державного радника податкової служби III рангу і вище».

Про правильність саме такого буквального трактування норм кримінального процесуального кодифікованого закону України мовить Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 18.11.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 648/3629/17 (провадження № 51-9792кмо18).

Статтею 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22.12.2005 року (із змінами та доповненнями) обумовлено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Як визначено у статті 3 цього ж закону для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Положеннями, викладеними у частині 3 статті 6 вищенаведеного Закону України «Про доступ до судових рішень», унормовано, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Відтак, забезпечуючи однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України в своїй постанові, прийнятій 24.10.2024 року у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_8 , в межах справи з єдиним унікальним № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23),- сформулював висновки, згідно з якими суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

Між тим, шляхом безпосередньої перевірки даних Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що на момент постановлення цієї ухваливідсутня будь-яка стала практика щодо вирішення питання про предметну підсудність, коли обвинувачення стосується кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України, що висунуте начальнику загону гуманітарного розмінування та піротехнічних робіт ІНФОРМАЦІЯ_2 у званні полковник служби цивільного захисту.

Як зазначає Консультативна рада європейських судів у висновку № 20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування права, неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, у той час як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (справа «Вінніч та інші проти Сербії»).

За певних обставин суперечливі рішення національних судів можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано у параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цьому контексті треба проаналізувати:

1)чи «глибинні та довготривалі розбіжності» є наявними в судовій практиці національних судів;

2)чи національне право пропонує засоби подолання таких розбіжностей;

3)чи ці засоби застосовуються;

4)та, якщо вони застосовуються, то якими є наслідки (справа «Недждет Шахін і Перихан Шахін проти Туреччини»).

Згідно із приписом частиною 5 статті 34 Кримінального процесуального кодексу України спори про підсудність між судами не допускаються.

Натомість, встановлюючи заборону щодо спорів про підсудність між судами, чинне кримінальне процесуальне законодавство України не визначає механізму вирішення таких спорів.

Однак, посилаючись рішення Європейського суду з прав людини (справа «Альбу та інші проти Румунії) Консультативна рада європейських судів у пункті 20 свого висновку № 20 (2017) зазначає, що розв`язання суперечностей у судовій практиці є, у першу чергу, повноваженнями верховного суду. Верховний суд має забезпечувати єдність судової практики для того, щоб виправляти непослідовності та таким чином, підтримувати громадську довіру до судової системи.

Консультативна рада також вважає, що розбіжності судової практики на апеляційному рівні судової системи (в межах одного апеляційного суду або між різними апеляційними судами) найкраще вирішуються за можливості подати подальшу скаргу з відповідного правового питання до верховного суду (пункт 25 наведеного вище Висновку).

Зі змісту частини 6 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 8 кримінального процесуального кодифікованого закону України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зазначений принцип є багатоаспектною загальною засадою кримінального провадження, однією із складових якого є здійснення правосуддя судом, встановленим законом.

Започатковуючи роботу Вищого антикорупційного суду, перед прийняттям на законодавчому рівні відповідного закону заступник Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_9 склав пояснювальну записку до проекту Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», відповідно до змісту якої метою законопроекту, яким Кримінальний процесуальний кодекс України було доповнено статтею 33-1 «Предметна підсудність Вищого антикорупційного суду» є визначення того, що «інші суди не можуть розглядати кримінальні провадження щодо злочинів, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду. Виключення становитимуть провадження щодо корупційних злочинів, вчинених суддями або працівниками Вищого антикорупційного суду (такі провадження не будуть розглядатися Вищим антикорупційним судом), та випадки, коли внаслідок відводів, заявлених суддям, неможливо буде утворити складу суду (абзац 9 пункту 3.2. Пояснювальної записки).

Також у абзацах 5 6 пункту 3.2. вказаної Пояснювальної записки зазначається, що Венеціанська комісія у своєму Висновку CDL-AD(2017)020 від 09.10.2017 року, оцінюючи законопроект «Про Вищий антикорупційний суд», підтримала позицію, що такому суду мають бути підсудними не тільки корупційні правопорушення «stricto sensu», але й пов`язані злочини, зокрема, такі, як зловживання владою або офіційним статусом, незаконне збагачення та відмивання грошей. Також акцентується увага на організованій злочинності у цій сфері. У зв`язку з цим у законопроекті пропонується покласти на Вищий антикорупційний суд розгляд кримінальних проваджень як стосовно корупційних злочинів, які визначені корупційними Кримінальним кодексом України (а саме злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410 Кримінального кодексу України, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368 369-2 Кримінального кодексу України), так і стосовно інших пов`язаних та об`єднаних із ними в одне кримінальне провадження злочинів.

Отже, інкримінований ОСОБА_3 злочин, передбачений частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, є корупційним відповідно до примітки статті 45 цього ж кодексу та формально відповідає умовам, визначеним в пункті 1 частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

Натомість, предметна підсудність встановлюється виключно на підставі сутнісних характеристик (юридичних властивостей) самого кримінального провадження й стосується лише конкретного кримінального провадження.

Як вбачається з обвинувального акту, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні проведено Слідчим відділом Відділу поліції № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області, а процесуальне керівництво здійснюється Харківською окружною прокуратурою Харківської області.

Вказані факти на стадії досудового розслідування оскаржені не були.

Хоча підслідність Національного антикорупційного бюро України та підсудність Вищого антикорупційного суду не є тотожними поняттями, між тимВерховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України в своїй ухвалі, постановленій 12.10.2020 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, в межах справи з єдиним унікальним № 757/12540/20-к (провадження № 51-4735впс20),- забезпечуючи однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом сформулював висновки, згідно з якими направленню до Вищого антикорупційного суду підлягають виключно кримінальні провадження, розгляд яких у судах першої та апеляційної інстанції не закінчено, досудове розслідування яких здійснюється Національним антикорупційним бюро України або досудове розслідування яких здійснювалося Національним антикорупційним бюро України та закінчено прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Відтак, це кримінальне провадження перебуває лише на стадії підготовчого провадження, а тому його судовий розгляд не розпочатий, Національне антикорупційне бюро України не проводило у ньому досудове розслідування й процесуальне керівництво не здійснювалось Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою.

Отже, з огляду на усе наведене, підстав задля застосування приписів частин 2 і 3 статті 31 Кримінального процесуального кодексу України не має, як і не має чітких підстав керуватись нормою процесуального права щодо предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, Нововодолазький районний суд Харківської області є місцевим загальним судом, а отже судом першої інстанції й кількісний склад суду із проведення підготовчого судового засідання у цій справі є належним, що свідчить про повну відповідність цього суду вимогам закону щодо предметної та інстанційної підсудності.

Проте суду також важко визначитись і з територіальною підсудністю провадження внаслідок браку складеного обвинувального акту.

Так, імперативним приписом частини 1 статті 32 регламентована територіальна підсудність кримінальних справ й зазначено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

При цьому, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення, що викладені у обвинувальному акті, складеному та підписаному 29.08.2025 року слідчим СВ відділу поліції № 3 Харківського РУП № 1 Головного Управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 й підписаному та затвердженому того ж дня прокурором Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_11 , який 01.09.2025 року за вихідним № 62-1536-24 скерований (направлений) до Нововодолазького районного суду Харківської області Першим заступником керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_12 в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134, не містить жодного посилання на час та місце вчинення інкримінованого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України

Так, вказаний обвинувальний акт містить вказівку на те, що « ОСОБА_3 у не встановленому під час досудового розслідування місці та час, але не пізніше 12.08.2024, виник умисел на заволодіння чужим майном» (сторінка 70 обвинувального акта), проте у розділі «Правова кваліфікація та формулювання обвинувачення» взагалі місце вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, не зазначені, як і не зазначене місце розташування юридичної особи, з якою ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах на час вчинення вказаних правопорушень (ані юридичне, ані фактичне).

Разом с цим, суть обвинувачення, яке визначене частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України й закидається йому цим обвинувальним актом у провину, полягає у тому, що він, «будучі керівником групи, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, діючи умисно, будучі службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, в порушення вимог Постанови 168, Порядку № 35, засвідчив підписом складені акти виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів, для нарахування собі додаткової винагороди за безпосереднє виконання робіт в районі ведення бойових дій з метою подальшого їх заволодіння», зокрема:

-Акт № ОР-31-2024/2435 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 15.08.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Смородьківка;

-Акт № ОР-31-2024/2480 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 18.08.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/2502 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 19.08.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Богуславка;

-Акт № ОР-31-2024/2548 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 22.08.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Смородьківка;

-Акт № ОР-31-2024/2708 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 01.09.2024 за адресою: Харківська область, місто Люботин, вулиця Злагоди, поле;

-Акт № ОР-31-2024/2706 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 01.09.2024 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Акт № ОР-31-2024/2707 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 01.09.2024 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Акт № ОР-31-2024/2705 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 01.09.2024 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Акт № ОР-31-2024/2719 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 02.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/2736 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 03.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Шийківка;

-Акт № ОР-31-2024/2766 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 04.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/2788 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 06.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Курилівська ТГ, село Лісна Стінка;

-Акт № ОР-31-2024/2821 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 09.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Моначинівка;

-Акт № ОР-31-2024/2854 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 11.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/2877 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 12.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Курилівська ТГ, село Сенькове;

-Акт № ОР-31-2024/2901 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 13.09.2024 за адресою Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Борова;

-Акт № ОР-31-2024/2921 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 14.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Борова;

-Акт № ОР-31-2024/2900 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 14.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Голубівка;

-Акт № ОР-31-2024/2920 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 14.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Гороховатовка;

-Акт № ОР-31-2024/2931 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 15.09.2024 за адресою: Харківська область, Харківський район, Циркунівська ТГ, село Циркуни;

-Акт № ОР-31-2024/2948 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 16.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/2989 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 18.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Нижня Журавка;

-Акт № ОР-31-2024/2988 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 18.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Нижня Журавка;

-Акт № ОР-31-2024/3005 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 19.09.2024 за адресою: АДРЕСА_2 ;

-Акт № ОР-31-2024/3004 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 19.09.2024 за адресою: АДРЕСА_3 ;

-Акт № ОР-31-2024/3018 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 20.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/3050 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 21.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Грушівка;

-Акт № ОР-31-2024/3058 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 23.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Велика Шапківка;

-Акт № ОР-31-2024/3078 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 24.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Голубівка;

-Акт № ОР-31-2024/3079 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 24.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Зелений Гай;

-Акт № ОР-31-2024/3088 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 25.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/3110 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 26.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Гусинка;

-Акт № ОР-31-2024/3126 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 27.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Голубівка;

-Акт № ОР-31-2024/3127 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 27.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Богуславка;

-Акт № ОР-31-2024/3136 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 27.09.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Шийківка;

-Акт № ОР-31-2024/3142 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 28.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Нечволодівка;

-Акт № ОР-31-2024/3135 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 29.09.2024 за адресою: Харківська область, Харківський район, Циркунівська ТГ, село Черкаські Тишки;

-Акт № ОР-31-2024/3156 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 29.09.2024 за адресою: Харківська область, Харківський район, Циркунівська ТГ, село Черкаські Тишки;

-Акт № ОР-31-2024/3175 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 30.09.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Курилівська ТГ, село Сенькове;

-Акт № ОР-31-2024/3205 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 02.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Богуславка;

-Акт № ОР-31-2024/3205 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 02.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Богуславка;

-Акт № ОР-31-2024/3225 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 03.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Богуславка;

-Акт № ОР-31-2024/3224 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 03.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, поблизу села Піски-Радківськи;

-Акт № ОР-31-2024/3239 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 04.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Самборівка;

-Акт № ОР-31-2024/3269 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 07.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, поблизу села Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/3286 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 08.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, поблизу села Соболівка;

-Акт № ОР-31-2024/3304 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 09.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, село Мирне;

-Акт № ОР-31-2024/3330 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 10.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Курилівська ТГ, село Грушівка;

-Акт № ОР-31-2024/3344 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 11.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, поблизу села Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/3350 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 12.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Соболівка;

-Акт № ОР-31-2024/3351 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 12.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Гусинка;

-Акт № ОР-31-2024/3376 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 14.10.2024 за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Борівська ТГ, село Новоплатонівка;

-Акт № ОР-31-2024/3392 виконання робіт із знешкодження (знищення) вибухонебезпечних предметів від 15.10.2024 за адресою: Харківська область, Купянський район, Кіндрашівська ТГ, село Тищенківка тощо.

Положення частини 1 статті 6 згаданої раніше Конвенції вимагають від суду, який підпадає під її дію, бути безпристраснім, що включає у себе відсутність упередження або упередженості.

У рішеннях «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» від 30.09.2010 року та у справі «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 року Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що словосполучення «згідно із законом» по суті стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм. Фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Тобто відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, що відображує принцип, пов`язаний із належним відправленням правосуддя, в кожному рішенні судів та трибуналів повинні бути належним чином викладені аргументі, на яких вони базуються.

Наведене підтверджує необхідність дотримання судами принципу, закріпленому чинним кримінальним процесуальним законодавством України щодо змагальності та диспозитивності судового процесу у кримінальних справах та не можливість перетягання судом на себе функції обвинувачення, що притаманна стороні із відповідною назвою, яку представляє у судовому процесі прокурор.

Як роз`яснив Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці (постанова, прийнята 21.04.2021 року в складі Третьої палати Касаційного кримінального суду в межах справи з єдиним унікальним № 295/12923/19 (провадження № 51-207км21) відсутність у сторони захисту відомостей про місце вчинення кримінального правопорушення позбавило її можливості висловити свою думку щодо правильності визначення територіальної підсудності, а, отже, і впевнитися, що суд, який розглядає справу, є судом, встановленим законом, як цього вимагає частина 1 статті 6 Конвенції.

Разом з цим, суд зважає на правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: ухвалу Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 18.02.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 699/56/21 (провадження № 51-626впс21),- де суд зауважив, що основною юридичною ознакою для визначення територіальної підсудності є місце вчинення кримінального правопорушення, яке згідно з пунктом 1 частини 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України належить до обставин, що підлягають доказуванню у кожному кримінальному провадженні. Причому «місце вчинення кримінального правопорушення» в контексті частини 1 статті 32 цього ж кодексу розглядається лише як ознака, що дозволяє визначити підсудність кримінального провадження, - це одиниця адміністративно-територіального поділу, на підставі якої побудована судова система в цілому.

Отже, суд не має права вийти за межі своїх повноважень та самостійно визначати місце вчинення злочину, передбаченого частиною 4 статті 191 та частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, вчинення яких закидається у провину ОСОБА_3 , в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134, або зробити висновок про те, що досудовим розслідуванням таке місце не встановлено.

Також суд не має можливості й застосувати припис частини 1 статті 32 Кримінального процесуального кодексу України щодо випадку, коли місця вчинення кримінального правопорушення встановити не можливо, оскільки національне процесуальне законодавства не вимагає від органу досудового розслідування у цій категорії справ встановлювати точні місце та час кримінального правопорушення, проте його зазначення приблизно або із вказівкою, що їх встановити не виявилось за можливе є обов`язковим.

Так як зазначений обвинувальний акт разом із доданими до нього документами не містить посилання на місце вчинення кримінального правопорушення або на те, що його встановити не виявилось за можливе, суд не вправі безпідставно застосовувати норму кримінального процесуального кодифікованого закону, викладену у частині 1 статті 32 й вважати належним за територіальною підсудністю суд, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування, оскільки обвинувачення має бути конкретним.

Зазначений недолік позбавляє суд процесуального права призначити кримінальне провадження до судового розгляду по суті.

Єдиним процесуально виваженим, законним та обґрунтованим висновком у такому випадку є застосування права, наданого суду пунктом 3 частини 3 статті 314 кримінального процесуального кодифікованого закону України, щодо повернення обвинувального акта, якщо він не відповідає вимогам чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Так, розв`язуючи зазначене питання, оцінюючи зміст та форму обвинувального акту суд ураховує, що обвинувальний акт, як встановлено частиною 4 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України, є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

При цьому, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим статтею 291 вказано вище кодексу та містити згідно з частиною 2 цієї статті такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими ;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

9) дату та місце його складення та затвердження.

Враховуючи вичерпність та імперативність зазначених відомостей, у разі невідповідності ним та іншим вимогам кримінального процесуального закону, обвинувальний акт на підставі положень пункту 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України, підлягає поверненню прокурору.

Відтак, пункт 5 частини 2 статті 291 наведеного вище процесуального кодифікованого закону України передбачає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Верховний Суд на роз`яснення вказаного пункту у своїй постанові, прийнятій 21.04.2021 року Третьою палатою Касаційного кримінального суду у справі з єдиним унікальним № 295/12923/19 (провадження №51-207км21) зауважив, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (пункт 5 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України) по суті є консистенцією усього обвинувального акта. Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Судом у судовому провадженні використовуються:

1) на стадії підготовчого провадження «формула і формулювання обвинувачення» для перевірки:

а) чи наведено в обвинувальному акті опис доведеної, на думку прокурора, причетності особи до вчинення кримінального правопорушення (якщо не наведено, то може бути застосовано правило, закріплене у пункті 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України);

б) чи зазначений опис вказує на правильно обрану підсудність справи суду, до якого надійшов обвинувальний акт (якщо не правильно, то може бути застосовано правило закріплене в абзаці 2 частини 3 статті 34 і пункті 4 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України);

2) на стадії ухвалення за наслідками судового розгляду рішення по суті «правова модель кримінального правопорушення», тобто аналіз наявності усіх ознак складу злочину в діях особи (якщо наявні усі елементи складу кримінального правопорушення, то постановляється обвинувальний вирок, а відсутні виправдувальний, що передбачають пункт 2 частини 1 статті 368 і пункт 3 частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України).

Отже, мета, з якою в правозастосовній діяльності суду використовуються наведені категорії кримінального процесу (формула і формулювання обвинувачення) та кримінального права (правова модель злочину) є різною.

Відтак, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (пункт 13 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, а згідно частини 1 статті 11 цього ж нормативно правового акту злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Диспозиція статті Кримінального закону полягає у вказівці на ознаки певного діяння, за вчинення якого й встановлена кримінальна відповідальність. Причому в диспозиціях статей Особливої частини Кримінального кодексу України вказуються специфічні, характерні лише для певного злочину ознаки, які виражають його сутність і дозволяють відмежувати від інших злочинів.

Проте не лише такі ознаки повинен містити виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення у обвинувальному акті.

Так, основу кримінальної процесуальної діяльності складає процес доказування, під яким розуміють діяльність по збиранню, перевірці та оцінці доказів та обґрунтування будь-яких тверджень та тезисів.

Отже обов`язок по збиранню доказів, їх перевірці та оцінці, а також по формуванню на їх підставі висновків щодо фактичних обставин конкретного кримінального правопорушення покладається на сторону обвинувачення, хоча й не позбавляє цього права сторону захисту.

Зважаючи на вказане, у будь-якому кримінальному провадженні незалежно від виду кримінального правопорушення встановленню та доказуванню підлягають обставини, визначені у частині 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України, тобто:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Тобто законотворець визначив, що подія кримінального правопорушення включає у себе час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, що мають значення для кримінального провадження.

При цьому пункт 6 абзацу 2 частини 1 статті 277 Кримінального процесуального кодексу України висуває вимоги до змісту письмового повідомлення про підозру, зокрема, повідомлення має містити стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

Системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства щодо вимог до змісту обвинувального акту та щодо повідомлення про підозру, викладені у частині 2 статті 291 та частині 2 статті 277 Кримінального процесуального кодексу України дають підстави зробити вмотивований висновок про те, що й підозра, й обвинувальний акт повинен містить у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення.

Проте норма процесуального права, яка визначає зміст повідомлення про підозру більш конкретно вказує, що саме виклад фактичних обставин кримінального правопорушення включає зазначення часу і місця його вчинення.

Вочевидь повідомлення про підозру за правовим значення та своєю юридичною силою не може суттєво відрізнятись із обвинуваченням, бути ширшою за змістом, ніж складений обвинувальний акт, що з огляду на припис частини 4 статті 110 кримінального процесуального кодифікованого закону України є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відтак, обов`язкове зазначення про час та місце кримінального правопорушення, зафіксоване у повідомленні про підозру, є необхідним для вказання й у обвинувальному акті.

Дослідженням обвинувального акту, складеного в межах цього кримінального провадження, вбачається, що за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134, органом досудового розслідування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, шляхом закріплення висунутої підозри, а саме:

-Таким чином, ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого у частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану (сторінка 87 обвинувального акта);

-Таким чином, ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого у частиною 4 статті 191 Кримінального кодексу України а саме розтрату чужого майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану (сторінка 110 обвинувального акта);

-Таким чином, ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого у частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України службове підроблення, тобто видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів (сторінка 121 обвинувального акта).

Вказане формулювання є юридичною моделлю вчиненого, яке сторона обвинувачення вважає доведеним.

В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, тобто коротке словесне посилання на ті кримінально-правові норми, які відображені у формулі обвинувачення, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Водночас під «формулою обвинувачення» у теорії кримінального процесу вважаєтьчя зазначення правової кваліфікації з посиланням на положення частини і статті закону про кримінальну відповідальність.

У свою чергу визначення «правова модель злочину» - це аналіз наявності елементів складу злочину.

Одночасно з цим, фактична модель кримінального правопорушення, це виклад всіх конкретних обставин вчиненого із безпосереднім зазначенням його деталей, об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, а також інших обов`язкових та другорядних ознак (фабула кримінального правопорушення).

Зокрема, наведені у обвинувальному акті фактичні дані у своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного елементу складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Подібні висновки викладені у постановах ІНФОРМАЦІЯ_9 , прийнятих: Першою судовою палатою Касаційного кримінального суду 19.06.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 446/1797/14-к (провадження № 51-2013 км18), Третьою судовою палатою Касаційного кримінального суду 10.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 756/16332/15-к (провадження № 51-705км20) та Другою судовою палатою Касаційного кримінального суду 20.08.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 643/5707/17 (провадження № 51-681км 19).

Підсумовуючи вищевикладене, формулювання обвинувачення повинно певною мірою дублювати фактичні обставини кримінального правопорушення, тобто обставини, які вказують на подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), проте воно повинно бути сформульоване більш лаконічно, стисло, зрозуміло та, крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містити в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Між тим, слід зазначити, що кримінальний процесуальний закон вимагає ідентичності (певної відповідності) викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, їх правової кваліфікації (формула обвинувачення) та його формулювання.

Здійснюючи аналіз тексту обвинувального акту, суд вбачає, що сторона обвинувачення вважає встановленим вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, проте суд не вбачає, чи зібрані відповідні докази та чи встановлений корисливий мотив у обвинуваченого, інші його особисті інтереси чи інтереси третіх осіб, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення.

Натомість Верховний Суд у своїй постанові, прийнятій 21.04.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_10 у справі з єдиним унікальним № 295/12923/19 (провадження № 51-207км21) визначився з тим, що відсутність вказівки на мотив вчинення правопорушення не впливає на правильність його кваліфікації, тому його відсутність у обвинувальному акті не є визначальною та не свідчить про істотне порушення норм кримінального процесуального права, а тому не є безумовною підставою задля повернення обвинувального акту прокурору.

Проте, суд зазначає, що вказані в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу інкримінованих ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, що у свою чергу, не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Окрім того, за загальним правилом, кореспондуючим зі статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Зазначене конкретизовано у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 24.10.2003 року «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» та роз`яснено, що суди повинні вимагати від органів досудового слідства, пред`явлення особі обвинувачення конкретного за змістом.

Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевіряться судом у межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти відповідне рішення на стадії підготовчого провадження в суді.

Також, кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, оскільки норма процесуального права, закріплена в пункті 3 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України, прямо відсилає до вимог статті 291 цього ж кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування:

-порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо);

-та порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Саме такі роз`яснення надала Об`єднана палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові, прийнятій 01.11.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 161/7092/20 (провадження № 51-5946кмо20).

Між тим, відсутність в обвинувальному акті вказівки на те, що особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення свідчить про фактичну відсутність сформульованого обвинувачення як обов`язкового елемента обвинувального акта відповідно до пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України (Постанова Судової палата у кримінальних справах Верховного Суду України від 24.11.2016 у справі № 5-328кс16).

Так, до процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому чинним кримінальним процесуальним кодифікованим законом, тобто на стадії досудового розслідування, особа перебуває у статусі підозрюваного.

Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (частина 1 статті 276 Кримінального процесуального кодексу України).

Повідомлення про підозру персоніфікує кримінальне провадження, є юридичним фактом, що породжує виникнення кримінальних процесуальних правовідносин, та етапом, з якого починає реалізовуватися кримінальна відповідальність.

Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій.

З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

Відтак, повертаючись до тексту обвинувального акта у цьому провадження, суд зазначає, що формально-буквальне тлумачення пункту 5 частини 2 статі 291 кримінального процесуального кодифікованого закону України свідчить про невідповідність способу викладу в обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_3 зазначеній нормі права, оскільки вказівка на те, що він підозрюється у вчинення кримінальних правопорушень, визначених частиною 4 статті 191 та частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, не є формулюванням саме обвинувачення.

Тому, вирішуючи, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд, суд враховує, що стала практика Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства, визнає обвинуваченням - офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення особою кримінально караного правопорушення, тому викладення в обвинувальному акті підозри, а не сформульованого обвинувачення істотно вплинуло на конкретність обвинувачення, а отже, зашкодило праву на захист обвинуваченого.

Зважаючи на наведене, а також на позицію сторони захисту, яка наполягає на зазначеному порушення права на захист, суд погоджується, що у процесуальний спосіб обвинувачення ОСОБА_3 не висунуто, а тому виявлені недоліки не можуть бути в подальшому виправлені шляхом зміни обвинувачення під час судового розгляду справи, так як такій зміні підлягає тільки наявне, висунуте у законний спосіб обвинувачення.

Відтак, на переконання суду, відсутність в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, а також неповне формулювання обвинувачення, є тим недоліком, за наявності якого суд не може визначитись із територіальною підсудністю та ухвалити рішення про те, що слід розпочати судовий розгляд справи.

Вказаний недолік згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України впливає на істотне порушення норм кримінального процесуального законодавства України і може бути усунутий лише на стадії підготовчого судового засідання відповідно до процедури, визначеної статтею 314 Кримінального процесуального кодексу України.

Слід зауважити, що окрім наведених недоліків при складанні обвинувального акту допущені й незначні порушення вимог частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України, як то: на виконання вимог пункту 5 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими», проте, обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 містить посилання на фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення які «встановлені досудовим розслідуванням» (сторінка 2 обвинувального акту) без зазначення, чи вважає прокурор їх встановленими, чи ні.

На ряду з наведеним, до незначних порушень виявлених судом, також слід віднести порушення, що мають місце при складанні реєстру матеріалів досудового розслідування, який відповідно до приписів пункту 1 частини 4 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України є невід`ємним додатком до обвинувального акту та вимоги до якого встановлені частиною 2 статті 109 зазначеного процесуального кодифікованого закону України.

Так, вказана норма права обумовлює, що реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити:

1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;

2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;

3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Реєстр матеріалів досудового розслідування є засобом фіксації дій і рішень, які приймалися у кримінальному провадженні і є по суті описом матеріалів справи.

Він повинен відображати хід і проміжні результати досудового розслідування, використані в розслідуванні джерела доказів, а тому в ньому обов`язково повинні міститися: в хронологічному порядку дані про кожну процесуальну дію, проведену під час досудового розслідування її номер, найменування та час проведення (дата і часовий відрізок), зокрема:

- повідомлення про внесення відомостей, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань і початок досудового розслідування (стаття 214 Кримінального процесуального кодексу України);

- помітка про ознайомлення сторони захисту, потерпілого з матеріалами досудового розслідування до його завершення, інформація про кожну проведену слідчу (розшукову) дію, данні про факт відкриття матеріалів кожною стороною протилежній стороні по закінченні досудового розслідування та письмового підтвердження факту надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (стаття 290 Кримінального процесуального кодексу України);

- зазначення в певній послідовності про прийняті під час досудового розслідування рішення, в тому числі:

а) вручення письмового повідомлення про підозру (відповідно до частини 4 статті 278 Кримінального процесуального кодексу України);

б) постанови слідчого, прокурора, ухвали слідчого судді, суду, які містять найменування документа, дату прийняття рішення, предмет урегульованих відносин, наслідки для відповідних учасників цієї процесуальної ситуації, всі обставини, пов`язані із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження (дати прийняття, строк застосування), що приймаються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Крім цього, відповідно до частин 3 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором також вносяться відомості такої процесуальної дії, як закінчення досудового розслідування.

Отже, у реєстрі матеріалів досудового розслідування повинні бути вказані всі, без виділення основних або додаткових, процесуальні дії, які були проведені під час досудового розслідування і прийняті по ним процесуальні рішення.

Але, всупереч вищенаведеним вимогам закону реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 не містить відомостей щодо дати надходження повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

У розділі І реєстру «Проведенні під час досудового розслідування процесуальні дії» не завжди містяться відомості про час проведення процесуальних дій, а лише про їх дату.

Зазначене впливає на якість підготовчого провадження, проте не суттєво.

Крім того, з розділу ІІ реєстру «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення» не вбачається, коли було здійснено «повідомлення підозрюваному про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам кримінального провадження матеріалів досудового розслідування», проте а з пунктів 59 - 64 розділу І реєстру «Проведенні під час досудового розслідування процесуальні дії» вбачається, що здійснено ознайомлення з матеріалами кримінального провадження як потерпілого, так і підозрюваного з його захисником, однак до обвинувального акту додано розписки підозрюваного та захисника про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, з якої не можливо встановити дату такого отримання.

Зазначене перешкоджало встановити, чи сторони повідомлялись про закінчення досудового розслідування та чи дотримано п`ятиденний строк з моменту отримання обвинувального акта та реєстру матеріалів до нього з метою виконання приписів чинного кримінального процесуального законодавства України щодо призначення та проведення підготовчого провадження у справі, так як судове провадження не може бути розпочато раніше ніж через п`ять днів із дня вручення (отримання) обвинуваченому копії обвинувального акта (абзац 5 пункту 1 Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України»).

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами (розписками обвинуваченого та його захисника) стороною обвинувачення допущено порушення ряду вимог кримінального процесуального закону України та, як наслідок, не належно висунуто ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Імперативними приписами частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

А отже, викладення формулювання обвинувачення на стадії судового розгляду законом не передбачено. Під час судового розгляду прокурор може лише змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи (частина 2 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Із зазначеної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті повинно бути конкретним.

Детальне зазначення обставин пред`явленого обвинувачення забезпечується та гарантується на державному рівні, у площині розуміння статей 20 та 42 Кримінального процесуального кодексу України, належного здійснення та використання обвинуваченим його невід`ємного процесуального права на захист від того обвинувачення, що йому пред`явлене.

Відсутність конкретизованого обвинувачення є також прямим порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (пункт 79 рішення у справі «Камінські проти Австрії» від 19.12.1989 року, заява № 9783/82).

Також слід врахувати, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пункті 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (пункт 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999 року, заява № 25444/94; пункт 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25.0.2000 року, заява № 23969/94, пункт 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006 року, заява № 42780/98).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» пункту 3 статі 6 Конвенції (пункт 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999 року, а також пункт 47 рішення у справі «Даллос проти Угорщини»).

Зважаючи на чинне міжнародне та національне законодавство суд розуміє, що на стадії підготовчого провадження не вирішуються питання про доведеність вини обвинуваченого, відсутність події або складу кримінального правопорушення, оскільки це прерогатива суду, яка можлива тільки під час судового розгляду та є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Проте наявне зауваження щодо не зазначення у обвинувальному акті часу та місця вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення має місце тільки з огляду на те, що неможливо встановити та забезпечити ОСОБА_3 право на справедливий суд в розумінні частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод з підстав, наведених вище.

Відтак суд переконаний, що встановлені та наведені в даній ухвалі порушення процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинуваченого, зокрема, гарантованого Конституцією України його права на захист та справедливий суд, що у своїй сукупності об`єктивно перешкоджають судові повно і всебічно розглянути клопотання захисту щодо закриття кримінального провадження, негативно вплине на постановлення законного й обґрунтованого судового рішення, оскільки зміст і форма кримінального провадження, відповідно до положень статті 7 Кримінального процесуального кодексу України, повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист та змагальність сторін.

Враховуючи наведене, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами (розписками обвинуваченого та його захисника) підлягає поверненню прокурору, який направив його до суду, для усунення допущених недоліків та приведення у відповідність до вимог статті 291 Кримінального процесуального кодексу України в продовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для їх усунення.

Разом із тим, у відповідності до частини 1 статті 317 Кримінального процесуального кодексу України усі письмові документи, надані суду учасниками підготовчого судового засідання під час його проведення, долучаються до матеріалів кримінального провадження (кримінальної справи) та залишаються в суді.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу прокурора на неприпустимість проведення у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134 щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, будь-яких слідчих або інших процесуальних дій, окрім тих, що зазначені в ухвалі про повернення обвинувального акта. У противному випадку докази, отримані під час здійснення процесуальних дій, не визначених в ухвалі, відповідно до приписів частини 8 статті 223 Кримінального процесуального кодексу України є недопустимими.

Постановляючи ухвалу, здебільшого, суд застосовує приписи пункту 42 остаточного Рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 15.11.2007 року за заявою № 22750/02 у справі «Бендерський проти України», де суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитись залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року). Право може вважатись ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (пункт 33 рішення «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000 року та пункти 32 і 35 рішення «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006 року).

Таким чином, приймаючи до уваги все вищевикладене, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року та ратифікованої Україною 17.07.1997 року; статтями 55, 62 і 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 17, 21, 36 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року, «Котій проти України» від 05.03.2015 року, «Зосимов проти України» від 07.07.2016 року, «Христов проти України» від 19.02.2009 року, «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 року, «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року, «Камінські проти Австрії» від 19.12.1989 року, «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25.03.1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25.0.2000 року, «І.Н. та інші проти Австрії» від 20.04.2006 року, «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року, «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року, «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000 року і «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 15.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 711/3111/19 (провадження № 51-2890км19); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 24.10.2003 року «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві»; статтями 1 - 3, 7, 11, 30 33-1, частиною 2 статті 35, статтями 91, 109 - 110, частиною 5 статті 115, статтями 134 138, 219, 223, частиною 4 статті 291, частиною 1 статті 293, статтями 314 - 317, 283 284, 291 293, частиною 1 статті 320, статтями 337, 369 - 372, частиною 2 статті 392, статтею 412, частиною 5 статті 532 та статтею 533 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),

у х в а л и в:

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 липня 2024 року під № 0000134 щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 191 і частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, повернути прокурору, що його затвердив, для усунення виявлених судом недоліків та приведення його у відповідність вимогам закону протягом розумного строку, достатнього для здійснення таких виправлень.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити прокурору, а також обвинуваченому та його захиснику.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати копію ухвали в суді.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання нею законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Ухвалу постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1