Житомирський апеляційний суд
Справа №273/2158/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/966/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного судового провадження №273/2158/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Пулинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01 січня 2026 включно,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю. Вважає, що ухвала не відповідає вимогам КПК України. Вказує, що ризики, на які посилався прокурор, не доведені, а також не доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. Зазначає, що судом безпідставно не визначено розмір застави, Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 в силу ст.89 КК України є несудимим, має постійне місце проживання, та його син наразі виконує бойові завдання. Судом не враховано, що ОСОБА_6 вже більше року перебуває в умовах СІЗО, ступінь його суспільної небезпечності значно знизився, досліджені майже усі матеріали кримінального провадження, допитані свідки, а ОСОБА_6 двічі звертався до прокурора через свого захисника із клопотанням про укладання угоди про визнання винуватості, проте отримав відмову.

Ухвалою Пулинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 січня 2026 року включно.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачуться у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.347, ч.1 ст.263 КК Укаїни, які є тяжким та особливо тяжким злочином та за які передбачено покарання до 15 років позбавлення волі, а тому під тяжкістю покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, може переховуватися від суду. Також судом встановлено наявність ризиків того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та потерпілих в даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів та відбував покарання реально, а також може вчинити інше кримінальне првопорушення, враховуючи, що він не працює та не має міцних соціальних зв`язків. Тому більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам. Підстав для визначення розміру застави суд не вбачав.

Сторони провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду. Захисник подав заяву про проведення апеляційного розгляду в письмовому провадженні. Прокурор не з`явився на відеоконференцію з об`єктивних поважних причин (у зв`язку з відсутністю світла в суді).

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали контрольного судового провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст.199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження №273/2158/24 вбачається, що в провадженні Пулинського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.347 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

При цьому, твердження захисника в апеляційній скарзі про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд знаходить наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою належним чином обґрунтованими та вмотивованими, ризики, які слугували підставою для застосування та продовження запобіжного заходу, пеедбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 та ч. 2 ст. 347 КК України, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, за яке передбачено покарання від трьох до семи років позбавлення волі, а інше до особливо тяжкого злочину проти авторитету органів державної влади і передбачає покарання від шести до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а тому під тяжкістю можливого покарання, яке йому загроує може вчиняти спроби переховування від суду.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання.

Посилання апелянта на те, що потерпілі та свідки допитані в ході судового розгляду справи, а тому ризик впливу на них відсутній, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки може виникнути питання щодо повторного допиту вказаних осіб враховуючи, що судове слідство триває.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, оскільки останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але в силу ст.89 КК України є несудимий, проте, обвинувачується у вчиненні двох умисних кримінальних правопорушеннях.

Судом першої інстанції також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який має постійне місце проживання, позитивно характеризується, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працевлаштований, джерел доходів не має, що свідчить про відсутність у останнього міцних соціальних зв`язків.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винним, дані про його особу, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про продовження строку тримання останнього ід вартою

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено.

Посилання апелянта щодо наявності у обвинуваченого постійного місця проживання, на думку колегії суддів є безпідставними оскільки, наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих безумовних стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Доводи апеляційнї скарги захисника про те, що судом безпідставно не визначено розмір застави, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Твердження захисника про те, що суд не мав права не визначати заставу ОСОБА_6 колегія суддів вважає помилковими, оскільки при обранні або продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд має право не визначати розмір застави, і це є дискреційним правом суду.

Відповідно до вимог КПК України, суддя оцінює всі обставини справи та може прийняти рішення про відсутність можливості внесення застави в певних випадках, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та обставини його вчинення.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість висновків суду першої інстанцї не встановлено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи захисника щодо необгрунтованості відмови у визначенні застави виходячи з наступного.

Так, ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.09.2024 при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 було визначено розмір застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість визначення розміру застави в даному випадку відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України, в розмірі раніше визначеному зазначеною ухвалою слідчого судді.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-2 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Пулинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 01 січня 2026 включно, змінити.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою на відповідний депозитний рахунок (код отримувача , Банк отримувача ДКСУ у м.Києві, код банку отримувача МФО 820172, рахунок отримувача UA0085932).

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

1) прибувати до суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися без дозволу суду із населеного пункту, в якому він проживає суду, а саме с.Клементіївка Звягельського району Житомирської області;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Строк дії обов`язків до 01 січня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: