У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000197, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 209, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 332 КК України, про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

Представник власника майна ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з клопотанням про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.11.2025 у справі № 308/15221/25 (1-кс/308/5369/25) на транспортний засіб марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Клопотання мотивоване тим, що власником вилученого автомобіля являється ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не є стороною даного кримінального провадження, їй не повідомлено про підозру, вона не є свідком чи цивільним відповідачем у даному кримінальному провадженні. Транспортний засіб належить їй на праві приватної власності, набутий нею під час шлюбу з підозрюваним ОСОБА_5 , однак придбаний за її власні заощадження, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати арештований транспортний засіб спільним майном подружжя. Крім того, даний транспортний засіб ОСОБА_5 придбала до того моменту як її чоловік вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення. Арештований транспортний засіб не відповідає критеріям речового доказу, передбаченим ст. 98 КПК України, він не був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі його сліди, не містить інші відомості, які можуть бути використані як докази в даному кримінальному провадженні, не є об`єктом кримінально-протиправних дій та не набутий кримінально-протиправним шляхом. Разом з тим, чоловіку ОСОБА_3 ОСОБА_5 повідомлено про підозру лише в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тому арештований транспортний засіб не має жодного відношення до обставин події, яка мала місце у період, коли злочини, які розслідуються у даному кримінальному провадженні, мали місце.

Власник майна та його представник, буду належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду клопотання, у судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, заяв про розгляд клопотання у їх відсутності не подавали.

Представник органу досудового розслідування, буду належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду клопотання, у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд клопотання у його відсутності не подавав.

Дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим управлінням ГУНП у Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000197 17.04.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 209 КК України.

Відповідно до протоколу обшуку від 25.10.2025, у ході його проведення обшуку транспортного засобу марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 , даний транспортний засіб було вилучено.

Постановою слідчого від 26 жовтня 2025 року автомобіль марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 04.11.2025 у справі № 308/15221/25, на вилучений у ході проведення 25.10.2025 обшуку транспортного засобу марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_3 , накладено арешт, який полягає у забороні користування, відчуження та розпорядження арештованим майном.

Як вбачається із вказаної ухвали, метою накладення арешту на вищевказане майно є його збереження, як речового доказу. Підставою для накладення арешту на даний автомобіль, стало встановлення достатніх підстав вважати, що даний автомобіль має значення речового доказу в кримінальному провадженні, доведеність слідчим необхідності такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладався у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладався у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або був вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Як встановлено слідчим суддею, власник вилученого транспортного засобу ОСОБА_3 не має відношення до даного кримінального провадження, підозра у даному кримінальному провадженні їй не оголошувалась.

У ході розгляду клопотання органом досудового розслідування не наведено жодних аргументів по суті заявленого клопотання. Про необхідність проведення будь-яких слідчих дій з вищевказаним транспортним засобом орган досудового розслідування не повідомив.

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСі» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108. п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Доказів, які б спростовували доводи клопотання та підтверджували обставини щодо необхідності для продовження застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з забороною права користування, слідчому судді не надано.

При цьому, слідчий суддя враховує, що положеннями ст. 100 КПК України передбачена можливість передання на відповідальне зберігання речових доказів власнику, тому вбачається можливість у подальшому застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, скасувати накладений на нього арешт в частині заборони користування даним майном та передати це майно його власнику на відповідальне зберігання.

Виходячи з наведеного, слідчий суддя дійшов висновку, що обставини, які були враховані слідчим суддею при накладенні арешту на майно, на даний час частково перестали існувати, а тому слід скасувати такий у частині заборони користування арештованим майном.

Разом з тим, беручи до уваги, що у кримінальному провадженні № 0000197, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 209 КК України, досудове розслідування триває, а вищевказаний автомобіль визнаний речовим доказом, тому питання щодо скасування арешту майна може бути вирішене слідчим при постановленні на досудовому слідстві постанови про закриття кримінального провадження або суддею під час судового розгляду при ухваленні вироку по справі.

На підставі наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про можливість часткового задоволення клопотання представника власника майна у частині скасування заборони користування майном, на яке накладено арешт.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 98, 100, 131, 132,170-174, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.11.2025 у справі № 308/15221/25 (1-кс/308/6396/25) на транспортний засіб марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 - скасувати в частині позбавлення права користування майном, залишивши в силі заборону відчужувати та розпоряджатися арештованим майном.

Вилучене майно - транспортний засіб марки «Mercedes -Benz» моделі GLC 220D, державний номерний знак НОМЕР_1 передати на відповідальне зберігання з можливістю його використання власнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або її уповноваженому представнику.

Попередити власника транспортного засобу, на який накладено арешт, про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України у разі розтрати, відчуження, приховування, підміни, пошкодження, знищення або інші незаконні дії щодо арештованого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1