490/2303/22 06.02.2026
н/п 1-кп/490/149/2026
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/2303/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000185 від 12.06.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Возсіятське Єланецького району Миколаївської області, є громадянином України, з повною загальною середньою освітою, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2011 року народження, офіційно не працює, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

12.06.2022 року приблизно о 13:30 годині, більш точного часу під час дізнання встановити не представилось можливим, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 знаходились у бесідці на території домоволодіння АДРЕСА_2 .

Перебуваючи у вказаному місці у вказаний час, діючий умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у ОСОБА_3 раптово виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ..

Так, діючи умисно, реалізуючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 направився у бік ОСОБА_5 та, наблизившись до неї, наніс ОСОБА_5 удар кулаком лівої руки в область правої сторони обличчя та одразу другий удар кулаком лівої руки в область шиї, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_5 впала на підлогу бесідки та лівий бік. В подальшому, ОСОБА_3 , продовжуючи свої протиправні дії, реалізовуючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до столу, що знаходився в бесідці та, взявши до рук чавунну сковорідку, наніс два удари в область голови потерпілої ОСОБА_5 .. Продовжуючи свої протиправні дії, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 , ОСОБА_3 схопив до рук металеву каструлю, якою наніс ще один удар в область голови потерпілої та одразу схопив зі столу тримач-рукоятку від сковорідки, якою наніс ще один удар в область голови потерпілої ОСОБА_5 .. Продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел на спричинення потерпілій ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 схопив зі столу скляну чашку, якою наніс один удар в область голови потерпілої ОСОБА_5 ..

В результаті своїх протиправних дій, ОСОБА_3 спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді забійних ран голови, синців, саден обличчя, забою правої щоки. По ступеню тяжкості тілесні пошкодження у вигляді забійних ран голови відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, тілесні пошкодження у вигляді синців, саден обличчя, шиї, забою правої щоки відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_3 заявлено клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого не заперечувала.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, в матеріалах судової справи наявна заява останньої від 19.03.2025 року про проведення подальшого судового розгляду по даному кримінальному провадженню у її відсутність.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали судової справи та матеріали кримінального провадження, надані прокурором в судовому засіданні, вважає, що клопотання обвинуваченого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку, санкція статті якого передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000185 від 12.06.2022 року, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке було вчинено 12 червня 2022 року.

Так, матеріально-правовими підставами для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.24 ст.49 КК України), а процесуально-правовими згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно ч.2 ст.49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Під ухиленням від слідства або суду з огляду на положення ч.2 ст.49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, імітація своєї смерті тощо).

Згідно роз`яснення, що містяться у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

З матеріалів судової справи вбачається, що ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.06.2023 року судове провадження по даному кримінальному провадженню було зупинено до звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 з військової служби.

13.06.2024 року у зв`язку із надходженням повідомлення з військової частини НОМЕР_1 щодо ОСОБА_3 судове провадження було поновлене.

Відповідно до вимог ст.49 КК України, зупинення судового провадження з підстав призиву обвинуваченого для проходження військової служби за призивом під час мобілізації, не є підставою для зупинення перебігу давності, оскільки таке зупинення судового провадження у будь-якому випадку не пов`язане з ухиленням обвинуваченого від явки до суду (ухвала колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.07.2024 року, справа №363/1416/20 провадження №51-3705 ск 24).

Після відновлення судового провадження, обвинувачений ОСОБА_3 в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у зв`язку з чим ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.03.2025 року був оголошений у розшук, а судове провадження зупинено до його розшуку.

28.04.2025 року до Центрального районного суду м.Миколаєва надійшли матеріали щодо встановлення місця знаходження обвинуваченого ОСОБА_3 та припинення розшуку.

Разом з тим, судом встановлено, що станом на час розгляду клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 трирічний строк давності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України, є таким, що сплинув.

Згідно ч.3 ст.49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Вирішуючи питання щодо застосування деференційованого чи загального строку давності, то у даному випадку суд виходить з того, що вчинення особою в межах передбаченого частиною першою статті 49 КК строку, нового злочину, строк давності переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №735/1121/20 від 02 лютого 2023 року, де Велика Палата зазначила, що вчинення особою в межах передбаченого частиною першою статті 49 КК строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад два роки, також не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений частиною першою статті 49 КК, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто, диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок.

На час розгляду клопотання судом не встановлено та сторонами провадження не надано інформації про вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень та будь-яких відомостей про переривання строків, згідно ч.3 ст.49 КК України.

Крім цього, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 розуміє підстави та наслідки закриття провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності, безумовної можливості продовження судового розгляду провадження з його вирішенням по суті, і останній не заперечував проти закриття провадження з відповідних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення.

Суд приходить до висновку про те, що обвинувачений, розуміючи зміст процесуальних дій, що відбувались під час судового засідання, маючи безумовне та гарантоване законодавством право на судовий розгляд провадження та перевірку судом обґрунтованості обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, таким правом не скористався та не заперечував проти закриття провадження за нереабілітуючих підстав.

Додатково, слід зазначити, що дотримання умов, передбачених частинами 13 ст.49 КК України, є безумовним і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності, є обов`язковим.

Передбачений ст.49 КК України інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст.63 Конституції України та ст.18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи із цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 26 березня 2020 року (судова справа №730/67/16).

З урахуванням викладеного, встановлені судом обставини є підставою для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, оскільки з дня вчинення інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, минув встановлений п.2 ч.1 ст.49 КК України трирічний строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності та протягом вказаного строку обвинувачений не вчинив нового кримінального правопорушення.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Згідно з ч.1 ст.126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п.13 ч.1 ст.368, ч.4 ст.374 КПК України). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС прийшов до висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Окрім того, закриття кримінального провадження на нереабілітуючих підставах і застосування м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє від сплати процесуальних витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертиз. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №449/1689/19.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз (висновки від 15.06.2022 року №СЕ-19/115-22/4330-Д, від 16.06.2022 року №СЕ-19/115-22/4331-ХЗ) на загальну суму 2076 (дві тисячі сімдесят шість) грн 58 к..

Питання про речовий доказ суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст.49 КК України, ст.ст.284288, 369372, 395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000185 від 12.06.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз (висновки від 15.06.2022 року №СЕ-19/115-22/4330-Д, від 16.06.2022 року №СЕ-19/115-22/4331-ХЗ) на загальну суму 2076 (дві тисячі сімдесят шість) грн 58 к..

Речовий доказ:

ніж, переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 вважати повернутим за належністю.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1