ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 759/22355/21

провадження № 51-5663км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0003920, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, який зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) та проживає ( АДРЕСА_2 ) у тому ж місті, раніше неодноразово судимого, останній раз засудженого 19 лютого 2008 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 115, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2

ст. 121 КК України та виправдано.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_7 23 вересня 2020 року о 17:00 перебував за місцем проживання потерпілого ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 , де спільно з станнім та свідком ОСОБА_9 вживали алкогольні напої. У ході чого між ним та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, у процесі якого

ОСОБА_7 кулаками завдав потерпілому ударів у ділянку грудей та тулуба та одного удару ногою в голову. Далі, засуджений стягнув потерпілого на підлогу та ногами завдав не менше шести ударів у ділянку грудної клітки та черева ОСОБА_8 . Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер.

Вироком від 05 березня 2025 року Київський апеляційний суд вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року, яким

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і виправдано, скасував.

Постановив свій вирок, яким визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, захисник подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і закрити кримінальне провадження щодо підзахисного у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження щодо його підзахисного на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви захисника про відвід колегії суддів, яка продовжила ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що свідчить про її упередженість, необ`єктивність стосовно засудженого, а тому апеляційний суд розглянув провадження незаконним складом.

Також вважає, що апеляційний суд належним чином не вмотивував свого вироку щодо визнання винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому, в основу обвинувального вироку поклав неналежні та недопустимі докази, а саме:

- протокол огляду місця події (трупа), оскільки цю слідчу дію було здійснено з порушенням вимог КПК України, а в протоколі, складеному за її результатами, крім іншого, відсутній підпис залученого спеціаліста;

- протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 з підстав надання нею неправдивих відомостей під час цієї слідчої дії;

- висновок експерта судово-медичної експертизи від 09 грудня 2020 року

№ 012-212-3739-2020 у зв`язку з тим, що в ньому містяться дані щодо утворення тілесних ушкоджень у потерпілого за неправдивих обставин, про які вказувала свідок ОСОБА_9 під час проведення з нею слідчого експерименту.

Крім того, стверджує, що апеляційний суд усупереч приписам ч. 3 ст. 404, ст. 23 КПК України допустив вибірковість у дослідженні доказів та порушив принцип безпосередності, оскільки безпосередньо в суді апеляційної інстанції не допитав свідка ОСОБА_9 , при цьому, взагалі не врахував її показань, наданих суду першої інстанції, натомість свої висновки про винуватість засудженого обґрунтував показаннями цього свідка отриманими слідчим суддею в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. При цьому зазначає, що у клопотанні про допит свідка ОСОБА_9 на підставі ст. 225 КПК України не наведено тих обставин, що унеможливлюють допит цього свідка у суді.

Водночас зазначає, що всупереч вимогам КПК України апеляційний суд

не довів поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не перевірив версії про його непричетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, від яких той помер, а отже, висновки цього суду щодо винуватості засудженого ґрунтуються лише на неправдивих показаннях свідка ОСОБА_9 , а також на неналежних та недопустимих доказах.

Позиції інших учасників судового провадження

Учасники судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника

не подавали.

У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, а прокурор заперечив щодо її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, і застосовані норми права

Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Як визначено ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку апеляційним судом

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Відповідно до положень ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження цей же суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що місцевий суд дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про ці докази стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Щодо доводів захисника про те, що апеляційний суд усупереч приписам ч. 3

ст. 404, ст. 23 КПК України допустив вибірковість у дослідженні доказів та порушив принцип безпосередності, оскільки безпосередньо в суді апеляційної інстанції не допитав свідка ОСОБА_9 , при цьому, взагалі не врахував її показань наданих суду першої інстанції, натомість свої висновки про винуватість засудженого обґрунтував показаннями цього свідка отриманими слідчим суддею в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із виправдувальним вироком районного суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій послався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправомірного виправдання ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Із цих підстав апелянт ставив вимогу перед судом скасувати виправдувальний вирок у цьому кримінальному провадженні та ухвалити новий вирок, яким визнати

ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч. 2 ст. 121КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. При цьому в поданій апеляційній скарзі клопотав про допит потерпілої, ряду свідків та повторне дослідження письмових доказів у цьому кримінальному провадженні.

Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення районного суду за вказаною апеляційною скаргою, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, скасував виправдувальний вирок та ухвалив свій, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки судом першої інстанції доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

Водночас згідно з положеннями ст. 23 КПК України, зокрема суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зі свого боку колегія суддів наголошує, що важливо брати до уваги висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 20233 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), про те, що під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них видно, що 19 лютого 2025 року у судовому засіданні апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора щодо дослідження ухвали слідчого судді про допит свідка

ОСОБА_9 у судовому засіданні в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

До того ж 19 лютого 2025 року в судовому засіданні суду апеляційної інстанції засуджений заявив клопотання про дослідження відеозапису судового засідання суду першої інстанції, на якому міститься допит свідка ОСОБА_9 . Проте цей суд відмовив в задоволенні зазначеного вище клопотання.

Слід зауважити, що цей свідок під час її допиту в суді першої інстанції зазначила, що надані нею показання в ході досудового розслідування, стосовно подій, які інкримінуються ОСОБА_7 , у тому числі під час її допиту слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України, є неправдивими, що стало підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР (т. 1, а. п. 224).

Натомість апеляційний суд у вироку на підтвердження винуватості засудженого поклав показання цього свідка, отримані слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України. Тобто по суті дав іншу оцінку показанням свідка

ОСОБА_9 наданим у судовому засіданні суду першої інстанції, без їх безпосереднього дослідження.

Колегія суддів бере до уваги, що відповідно до п. 16 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства, а ст. 23 цього Кодексу визначає, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України.

Частиною 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Однак колегія суддів звертає увагу на те, що ця вимога сформульована як принцип, яким має керуватися суд, приймаючи процесуальні рішення в конкретній ситуації, у тому числі рішення щодо допустимості або недопустимості доказів.

Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін уточнити показання особи та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення або її репутацію.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду безпосередності, як і

будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість під час застосування в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, принцип безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (ст. 232 КПК України), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням принципу безпосередності. Також суди апеляційної інстанції здебільшого ґрунтують свої висновки на показаннях, які було надано в суді першої інстанцій, оскільки багаторазовий допит особи в судах різних інстанцій без вагомих причин не тільки був би обтяжливим для такої особи, учасників і суспільства, але й суперечив би самому змісту інстанційності.

Варто зазначити, що в матеріалах кримінального провадження міститься заява вказаного вище свідка про те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України вона перебуває за межами м. Києва та планує виїхати за межі території України (т. 1, а. п. 241, 242).

Також необхідно зауважити, що Указом Президента України від 24 лютого

2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України було введено воєнний стан, який на цей час продовжено.

Відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України, яка регулює особливий режим кримінального провадження в умовах воєнного стану, показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Отже, за обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (ч. 4 ст. 95 КПК України) не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала у суді першої інстанції.

Крім того, показання, які особа надавала під час кримінального провадження в суді першої інстанції, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час апеляційної процедури.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційний суд мав ужити всіх необхідних заходів для забезпечення участі зазначеного вище свідка під час апеляційної процедури з метою її допиту, у тому числі в режимі відеоконференцзв`язку.

У той же час, якщо попри всі необхідні заходи забезпечити участь такої особи виявилося неможливим, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час її допиту в суді першої інстанції, і сам факт відсутності такої особи під час апеляційної процедури не дає права суду використовувати позасудові свідчення такої особи.

Водночас, дослідивши показання особи, які та давала під час її допиту в суді першої інстанції, суд повинен дати їм оцінку з погляду допустимості, належності та достовірності. Факт неможливості допиту цієї особи під час апеляційного розгляду має враховуватися судом у ході оцінки достовірності цього доказу у сукупності з іншими доказами у справі.

За таких обставин рішення апеляційного суду постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є слушними.

Стосовно доводів касатора про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви захисника про відвід колегії суддів, яка продовжила ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що свідчить про її упередженість, необ`єктивність стосовно засудженого, а тому апеляційний суд розглянув провадження незаконним складом, колегія суддів зазначає такі мотиви.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 19 лютого 2025 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник заявив відвід колегії суддів апеляційного суду. Заява про відвід була мотивована тим, що рішенням цієї колегії суддів було продовжено засудженому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що викликало сумнів в об`єктивності та неупередженості цих суддів.

Апеляційний суд розглянув заяву захисника в порядку, визначеному положеннями ст. 81 КПК України, яка передбачає, зокрема, те, що в разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад. Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою слідчого судді, судді (суду). Заява про відвід, що розглядається судом колегіально, вирішується простою більшістю голосів.

Цей суд, заслухавши думку учасників судового провадження, постановив рішення, яким відмовив у задоволенні заяви про відвід колегії суддів.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність обставин, визначених статтями 75, 76 КПК України, які б виключали можливість участі кожного із членів колегії у апеляційному розгляді матеріалів цього кримінального провадження, і встановив, що захисник не навів обґрунтованих обставин, які би доводили наявність сумніву в об`єктивності та неупередженості цих суддів, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Тому доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний розгляд матеріалів цього кримінального провадження здійснений незаконним складом суду, з підстав, наведених у касаційній скарзі, є необґрунтованими.

Варто зазначити, що рішення апеляційного суду про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу до вступу вироком законної сили, тобто до ухвалення кінцевого рішення судом апеляційної інстанції є неприйнятним, оскільки продовження дії запобіжного заходу не може перевищувати двох місяців. Проте таке порушення

не впливає на законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку апеляційного суду та не тягне за собою його зміну або скасування.

Щодо належності та допустимості доказів на підтвердження винуватості засудженого, покладених апеляційним судом в основу обвинувального вироку

Захисник у касаційній скарзі стверджує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події (трупа) від 24 вересня 2020 року, оскільки ця слідча дія була здійснена в порушення вимог КПК України, а в протоколі, складеному за її результатами, крім іншого, відсутній підпис залученого спеціаліста.

За матеріалами справи, сторона захисту в суді першої інстанції клопотала про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події (трупа) від

24 вересня 2020 року та всіх похідних від нього доказів, оскільки свідок

ОСОБА_10 , яка була понятою під час огляду трупа, показала, що безпосередньо в квартиру не заходила, трупа не бачила, слідчий просто записав її дані, протокол підписала. Крім того, у проведенні огляду брав участь спеціаліст ОСОБА_11 , однак цей протокол не містить його підпису за результатами огляду.

Суд першої інстанції, розглянувши клопотання сторони захисту, визнав недопустимим зазначений вище доказ з підстав невідповідності вимогам ст. 223 КПК України.

Зі свого боку апеляційний суд не погодився із цими висновками суду попередньої інстанції та у результаті дослідження цього доказу дійшов висновку, що протокол огляду місця події (трупа) від 24 вересня 2020 року відповідає вимогам ст. 223 КПК України. З таким висновком апеляційного суду погоджується колегія суддів.

У свою чергу колегія суддів додатково зазначає, що огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події, житла чи іншого володіння особи з додержанням правил цього Кодексу про огляд житла чи іншого володіння особи (ч. 2 ст. 238 КПК України).

За обставинами цієї справи труп потерпілого було виявлено під час огляду місця події, тобто огляд трупа не був самостійною та окремою слідчою дією відповідно до положень КПК України, а був складовою огляду місця події.

Так, у матеріалах кримінального провадження містяться протокол огляду місця події (трупа) від 24 вересня 2020 року та ілюстративна таблиця до нього (т. 1,

а. п. 59-74). Під час огляду місця події було здійснено, зокрема, огляд трупа ОСОБА_8 , що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 238 КПК України.

Варто зазначити, що така слідча дія є невід`ємною складовою огляду місця події, в результаті якого цей труп виявлено, проводиться, відповідно до ч. 2

ст. 238 КПК України одночасно з ним, проте з урахуванням особливостей, передбачених ч. 1 ст. 238 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 238 КПК України огляд трупа слідчим, прокурором проводиться за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта.

При цьому слід розуміти, що залучені до огляду трупа судово-медичний експерт або лікар набувають статусу спеціаліста, оскільки головною метою їх участі у цій слідчий (розшуковій) дії є надання допомоги слідчому, прокурору в описі видимих ознак насильницької смерті або особливих прикмет померлої людини.

Як убачається з протоколу огляду місця події (трупа) від 24 вересня 2020 року, зазначених вище вимог кримінального процесуального закону слідчий дотримався, оскільки огляд місця події (трупа) здійснений із залученням спеціалістів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , про що зазначено у цьому протоколі та підтверджено їх підписами, а непідписання спеціалістом ОСОБА_11 протоколу огляду місця події (трупа) як особою, у присутності якої проводилася ця слідча дія, не призвело до отримання необ`єктивних результатів або ж визнання цього протоколу доказом, який не відповідає вимогам ст. 87 КПК України, і причини відсутності підпису підлягали перевірці.

Варто зауважити, що підстави для визнання доказів недопустимими чітко визначені статтями 87-88 КПК України, серед яких отримання доказів внаслідок істотного порушення прав людини.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22) указала на те, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону не в будь-якому випадку нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, а лише в разі, якщо вона (невідповідність) призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд не виявив обставин, які впливають на достовірність доказів, отриманих під час цієї слідчої дії, і колегія суддів

немає підстав ставити їх під сумнів.

При цьому сторона захисту не надала даних про те, у який саме спосіб порушені права засудженого під час проведення такої слідчої дії, як огляд місця події (трупа) у цьому кримінальному провадженні.

Тому доводи скарги захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події (трупа), оскільки ця слідча дія була здійснена в порушення вимог КПК України, є голослівними.

Стосовно тверджень захисника про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 з підстав надання нею неправдивих відомостей під час проведення цієї слідчої дії колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Тобто метою слідчого експерименту, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відомості, повідомлені, зокрема свідком під час слідчого експерименту,

є складовою змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів - протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Тобто відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

При цьому показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

Приписи ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів, згідно зі ст. 95 КПК України.

Під час слідчого експерименту участь, зокрема свідка, не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту).

Під час перевірки матеріалів цього кримінального провадження колегія суддів установила, що суд апеляційної інстанції, аналізуючи як доказ дані, отримані в ході слідчого експерименту проведеного за участю свідка ОСОБА_9 , крім іншого, узяв до уваги те, що свідок відтворила механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

До того ж цей суд констатував, що слідчий експеримент відбувся у формі, яка містила ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, що свідчило про те, що ця слідча (розшукова) дія була проведена із дотриманням вимог закону та прав учасників такої слідчої дії. Апеляційний суд у вироку послався на протокол цієї слідчої (розшукової) дії з відповідним додатком до нього як на цілісний документ, що є джерелом доказів.

Зазначеному протоколу слідчого експерименту апеляційний суд надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості. Що ж стосується питання достовірності цього доказу, то суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості здійснити усебічний та повний аналіз даних, отриманих у результаті слідчого експерименту проведеного зі свідком

ОСОБА_9 , без дослідження показань, наданих цим свідком у суді першої інстанції.

Тому доводи касаційної скарги захисника щодо неналежної оцінки доказу - протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9

є частково слушними.

З урахуванням зазначеного вище колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам касаційної скарги захисника про недопустимість як доказу висновку експерта судово-медичної експертизи від 09 грудня 2020 року

№ 012-212-3739-2020 у якому містяться дані щодо утворення тілесних ушкоджень у потерпілого за обставин, про які вказувала свідок ОСОБА_9 під час проведення з нею слідчого експерименту, та доводам щодо недоведення поза розумним сумнівом винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки їх можливо оцінити після усунення допущених апеляційним судом порушень, установлених касаційним судом за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження.

Щодо ухвалення рішення про обрання засудженому запобіжного заходу

За положеннями п. 3 ч. 1 ст. 442 КПК України постанова суду касаційної інстанції має містити окреме рішення про запобіжний захід.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Ураховуючи те, що вирок апеляційного суду скасовується з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, зокрема переховуванню ОСОБА_7 від суду, колегія суддів, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу засудженого, вважає за необхідне обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене вирок апеляційного суду не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його необхідно скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження, суду апеляційної інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази надані сторонами, перевірити доводи, викладені у апеляційній та касаційній скаргах, і відповідно до вимог ст. 370 КПК України, ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі порушується питання про скасування вироку апеляційного суду і закриття кримінального провадження щодо

ОСОБА_7 , вона підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3