Провадження № 11-кп/4808/480/25
Категорія ч. 2 ст. 296 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000279 за апеляційними скаргами з доповненнями прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , що діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2025 року, згідно з яким

ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого охоронником, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання 3 (три) роки обмеження волі.

Згідно ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання у вигляді обмеження волі, встановлено іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого охоронником, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання 2 (два) роки позбавлення волі.

Згідно ст.ст. 75, 104 КК України, звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, встановлено іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_11 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 , в солідарному порядку 2 877 (дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 50 копійок матеріальної шкоди, по 70 000 (сімдесят тисяч) моральної шкоди та по 5 000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу, з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено,

з участю прокурора ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_13 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, 03 травня 2021 року близько 00 год. 30 хв. ОСОБА_10 перебував у приміщенні нічного клубу EGO Lounge, який знаходиться в м.Івано-Франківську по вул. Мельничука, 16Б. Також у вказаний час у приміщенні нічного клубу перебували ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , провадження щодо якого ухвалою суду від 30.06.2022 року закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із смертю обвинуваченого.

Перебуваючи у нічному клубі ОСОБА_11 , прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві під час перебування в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, нехтуючи загальноприйнятними нормами моралі, бажаючи самоствердитися за рахунок приниження інших осіб, з хуліганських спонукань та з метою провокації конфлікту, підійшов до ОСОБА_9 , який також знаходився у нічному клубі.

Надалі, ОСОБА_11 , приводячи свій неправомірний умисел на вчинення хуліганських дій у виконання, діючи умисно та усвідомлюючи, що перебуває в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи вседозволеність та явну неповагу до встановлених в суспільстві правил і норм поведінки, в присутності сторонніх осіб, безпричинно розпочав наносити удари руками в різні ділянки потерпілого ОСОБА_9 .

В цей час до неправомірних дій ОСОБА_11 приєднався ОСОБА_10 , який діючи умисно, групою осіб та усвідомлюючи, що він перебуває в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи вседозволеність та явну неповагу до встановлених в суспільстві правил і норм поведінки, в присутності сторонніх осіб наніс один цілеспрямований удар в потиличну ділянку голови потерпілого ОСОБА_9 , в результаті чого останній втратив рівновагу та впав на землю. Продовжуючи свої протиправні дії та усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_9 лежить на землі та не чинить жодного фізичного опору, маючи фізичну перевагу, діючи умисно, групою осіб, розпочали наносити цілеспрямовані удари руками та ногами в різні ділянки тіла потерпілого ОСОБА_9 .

Надалі до вчинення хуліганських дій ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вирішив приєднатись ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого ухвалою суду від 30.06.2022 року закрито на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України, який будучи раніше судимим за вчинення хуліганства, перебуваючи в приміщенні нічного клубу, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , та діючи умисно групою осіб, усвідомлюючи, що він перебуває в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи вседозволеність та явну неповагу до встановлених в суспільстві правил і норм поведінки, в присутності сторонніх осіб, наніс один цілеспрямований удар ногою в ділянку грудної клітки потерпілого, після чого продовжуючи свої неправомірні дії схопив потерпілого ОСОБА_9 за шию та став душити, при цьому наніс один цілеспрямований удар коліном у ділянку грудної клітки та один удар головою об стіну.

Не припиняючи вчинення хуліганських дій ОСОБА_14 , діючи умисно та повторно, при цьому маючи фізичну перевагу над потерпілим ОСОБА_9 , в присутності сторонніх осіб, наніс один цілеспрямований удар кулаком правої руки в ділянку голови потерпілого ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на землю та втратив свідомість.

Хуліганські дії ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 не припинялись на протязі близько 5-ти хвилин, носили виражений характер, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, порушували суспільні відносини, які забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах суспільної діяльності, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в побуті, безпечний громадський порядок, охорону здоров`я, честі та гідності людини, в результаті чого потерпілому ОСОБА_9 заподіяли тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому кісток носа з порушенням функцій носового дихання зліва на вдосі та синцем в ділянці спинки носа, які відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи №274/234-21Д від 01.07.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я; забою м`яких тканин з травматичним набряком, контузією легкого ступеня лівого ока та синцями в ділянці верхньої та нижньої повіки правого ока; забою м`яких тканин з травматичним набряком та синцем в ділянці нижньої повіки правого ока; садна та синця в ділянці лівого плеча; синця в ділянці лівого плечового суглобу; синця в ділянці грудної клітки зліва; синця в поперековій ділянці зліва, які відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи №274/234-21Д від 01.07.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім цього, в результаті неправомірних дій ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 було зірвано роботу нічного клубу EGO Lounge, який знаходиться в м.Івано-Франківську по вул. Мельничука, 16 Б.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Вважає вирок суду щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зазначає, що суд помилково застосував до обвинуваченого ОСОБА_10 положення ст. 75 КК України, оскільки відсутні будь-які підстави для його звільнення від відбування покарання з випробовуванням. Протягом усього судового розгляду, обвинувачений заперечував свою вину у вчиненому, не розкаювався, жодних вибачень перед потерпілим не висловив та не вчинив жодних дій для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

За цих умов застосування ст. 75 КК України є безпідставним, суперечить вимогам закону та призводить до надмірного пом`якшення покарання, що не відповідає тяжкості вчинення злочину та принципам справедливості.

Вказує, що суд не навів достатньо переконливого обґрунтування про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання та достатність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Зауважує, що невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості полягає і в тому, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ними самими, так і іншими особами.

У зв?язку із наведеним, вважає, що призначене обвинуваченому покарання є незаконним та несправедливим внаслідок м?якості, суперечить вимогам ст. 65 КК України, оскільки буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просить вирок суду щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України скасувати, та ухвалити новий вирок, яким в мотивувальній частині слова « ОСОБА_14 » замінити словами «особа, відносно якої провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України».

Відповідно до ст. 2 КК України, ст. 17 КПК України та 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд всупереч вищевказаним нормам у фабулі обвинувачення, у мотивувальній частині вироку, неодноразово зазначає, що ОСОБА_15 , провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із смертю обвинуваченого.

Однак судом першої інстанції при постановленні даного вироку не враховано, що відносно ОСОБА_14 винесено ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із смертю обвинуваченого, і на момент винесення він не був засуджений.

Підсумовує, що за таких обставин посилання в оскаржуваному судовому рішенні на прізвище ОСОБА_15 є незаконним, оскільки його вину не встановлено обвинувальним вироком суду.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, виключити з вироку суду щодо ОСОБА_16 застосування ст. 75, 76 КК України та щодо ОСОБА_17 застосування ст. 75, 76, 104 КК України, та змінити вирок в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , стягнувши по 10 000 гривень витрати на правову допомогу, з кожного обвинуваченого.

Зазначає, що суд помилково застосував до обвинувачених положення ст. 75 КК України, оскільки відсутні будь-які підстави для їх звільнення від відбування покарання з випробовуванням. Протягом усього судового розгляду, який тривав майже чотири роки, обвинувачені послідовно заперечували свою вину, у вчиненому не розкаювалися, жодних вибачень перед потерпілим не висловили та не вчинили жодних дій для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Таким чином, вони свідомо уникали будь-якої відповідальності, демонструючи зневажливе ставлення до закону та потерпілого. За цих умов застосування ст. 75 КК України є безпідставним, суперечить вимогам закону та призводить до надмірного пом`якшення покарання, що не відповідає тяжкості вчинення злочину та принципам справедливості.

Стверджує, що суд не навів достатньо переконливого обґрунтування про можливість виправлення обвинувачених без реального відбування призначеного покарання та достатність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Також вважає, що судом не враховано завдану потерпілому ОСОБА_9 шкоду здоров ю, завдання якої обвинувачені так і не визнали.

Зауважує, що судом протиправно відмовлено у стягненні витрат, понесених потерпілим на правову допомогу, у повному обсязі через відсутність доказу їх повної сплати.

Посилається на постанову від 21 січня 2021 року Верховного суду у справі 280/2635/20, в якій сформовано наступний висновок: «25. Судова колегія зазначає, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/ третьою особою чи тільки має бути сплачено. 27. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Під час апеляційного розгляду представник потерпілого-адвокат ОСОБА_8 просила про розгляд апеляційних скарг без участі ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти судове рішення за відсутності потерпілого ОСОБА_9 .

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити вимоги апеляційної скарги з доповненнями, вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_16 змінити в частині призначеного покарання, та виключити з мотивувальної частини вироку посилання на « ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України» вказавши «особа, відносно якої провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України»;

- представник потерпілого-адвокат ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційних скарг;

- обвинувачені ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та їхній захисник ОСОБА_13 заперечували доводи апеляційних скарг, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційних скаргах, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши твердження прокурора та представника потерпілого-адвоката ОСОБА_8 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кримінального правопорушення та особам обвинувачених через м`якість, а також про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів дійшла висновку, що такі не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.

Прокурор та представник потерпілого-адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі зазначили про те, що призначене ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звідси - явно несправедливим через м`якість.

На думку прокурора судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_10 протягом усього судового розгляду заперечував свою вину у вчиненому, не розкаювався, жодних вибачень перед потерпілим не висловив та не вчинив жодних дій для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжкими злочином, думку сторони обвинувачення та потерпілого, дані про особу ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , які раніше не судимі, на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебувають, працевлаштовані, а також ОСОБА_18 на час вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім.

Згідно інформації, яка міститься в досудовій доповіді органу пробації у обвинуваченого ОСОБА_10 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки, яку він становить для суспільства, у тому числі для окремих осіб, Івано-Франківський РВ філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області вважає, що виправлення ОСОБА_10 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Згідно інформації, яка міститься в досудовій доповіді органу пробації у обвинуваченого ОСОБА_11 низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, Івано-Франківський РВ філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області вважає, що виправлення ОСОБА_11 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав часткове визнання вини.

Обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції не встановив.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 можливе без відбування покарання, яке йому слід обрати в межах санкції ч. 2 ст. 296 КК України у вигляді обмеження волі, а тому відповідно до ст.ст. 75, 76 КК України його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, поклавши відповідні обов`язки, що є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, та попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів зауважує, що відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого ст. 75 КК України.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України із застосуванням ст.ст. 75, 76, 104 КК України відповідають цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України - відповідають ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам обвинувачених, будуть необхідними та достатніми для їхнього виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, є справедливими, відповідають принципам індивідуалізації та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Суд апеляційної інстанції враховує, що визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення є правом, а не обов`язком обвинуваченого, обраною позицією захисту, а отже ці обставини самі по собі не мають вирішального значення при призначенні покарання.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що вирок суду необхідно змінити та виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на « ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України» вказавши правильно «особа, відносно якої провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України».

Відповідно до ст. 2 КК України, ст. 17 КПК України та 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд всупереч вищевказаним нормам у фабулі обвинувачення, у мотивувальній частині вироку, неодноразово зазначає, що ОСОБА_14 , провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із смертю обвинуваченого.

В той же час судом першої інстанції при постановленні даного вироку не враховано, що відносно ОСОБА_14 винесено ухвалу суду від 30 червня 2022 року, якою закрито провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із смертю обвинуваченого, і на момент винесення він не був засуджений.

За таких обставин посилання в оскаржуваному судовому рішенні на прізвище ОСОБА_15 є незаконним, оскільки його вину не встановлено обвинувальним вироком суду.

Вказана позиція висловлена і Пленумом Верховного Суду України в постанові від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», вказавши на обов?язковість дотримання в правозастосовній діяльності принципу презумції невинуватості, закріпленого у статті 62 Основного Закону.

Аналогічні правові висновки сформовані за результатами касаційного розгляду Верховним Судом справ №643/14288/18-к, №414/265/18, №461/5792/17 та інші.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого-адвоката ОСОБА_19 щодо витрат на правову адвоката в даному кримінальному провадженні, то колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати (частина перша статті 124 КПК України).

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

У резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, рішення про відшкодування процесуальних витрат (пункт 2 частини четвертої статті 374 КПК України в указаній редакції).

З аналізу вказаних норм вбачається, що вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу в порядку кримінального провадження вирішується під час ухвалення вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Колегія суддів визнає обґрунтованими та підтвердженими заявлені представником потерпілого-адвокатом ОСОБА_8 витрати на правову допомогу адвоката.

За наведених обставин, керуючись принципом справедливості, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, обставин кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та справедливим розміром понесених потерпілим витрат на правову допомогу слід вважати витрати на суму 10 000 грн. з кожного обвинуваченого, які підлягають стягненню на користь потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку посилання на « ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України» вказавши правильно «особа, відносно якої провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України», що саме по собі не погіршує становища обвинуваченого, необхідно змінити вирок суду першої інстанції.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги з доповненнями прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , що діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2025 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 296 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на « ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо якого ухвалою суду від 30 червня 2022 року закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України» вказавши правильно «особа, відносно якої провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України».

Вирок суду змінити в частині цивільного позову про стягнення витрат на правову допомогу адвоката ОСОБА_8 .

Стягнути на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на правову допомогу адвоката з ОСОБА_10 10 000 (десять тисяч) гривень та з ОСОБА_11 10 000 (десять тисяч) гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5