Справа №592/216/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/167/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді- доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 04 січня 2026 року за №0000035, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

підозрюваного ОСОБА_6 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого про застосування підозрюваному ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком по 27 лютого 2026 року включно з визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник підозрюваного ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Ковпаківського районного суд м.Суми від 08 січня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у застосуванні запобіжного заходу.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що вказаною ухвалою ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави. При цьому суд не врахував відсутність підстав для обрання останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою у зв`язку з необгрунтованістю підозри, бо ОСОБА_6 не визнає свою причетність до вчинення злочину, та недоведеністю наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, в тому числі ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків з метою зміни показів, ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, а сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа та відсутність у неї роботи та сім`ї, не можуть бути безумовною підставою для обрання такого виду запобіжного заходу та підтверджувати схильність особи до вчинення нових злочинів.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_7 та прокурор у судове засідання не прибули без повідомлення причин, про день, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України їх неприбуття не перешкоджає проведенню розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи підозрюваного ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

06 січня 2026 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання слідчого Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_8 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР за №0000035. Під час здійснення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави у виді 120 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2026 року підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком по 27 лютого 2026 року включно із визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 133120 грн.

Своє рішення слідчий суддя умотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують, запобігти їм можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, застосування більш м`яких запобіжних заходів до підозрюваного неможливо.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

З наданих органом досудового розслідування матеріалів, якими обґрунтовано клопотання, колегія суддів убачає, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

Враховуючи, що суд на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на приведені у клопотанні органу досудового розслідування докази, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав вважати, що підозра у причетності ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних підозрюваної особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що невідворотність покарання у разі доведеності вини, підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

Слідчий суддя дійшов цілком обґрунтованого рішення, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та в подальшому від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може загрожувати ОСОБА_6 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, а також враховуючи, що він є обвинуваченим у іншому провадженні, що не перешкодило йому вчинити дане правопорушення; конкретні обставини провадження та дані про особу, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик незаконного впливу підозрюваного на потерпілу та свідків з метою уникнення покарання за вчинення тяжкого злочину.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, беручи до уваги фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_9 , який неодноразово засуджений за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та продовжує вчиняти нові правопорушення, в тому числі також підозрюється у вчиненні інших правопорушень, пов`язаних з викраденням чужого майна та ухиленням від адміністративного нагляду.

Твердження апелянта щодо відсутності підстав для обрання останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою у зв`язку з необгрунтованістю підозри та недоведеністю наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа та відсутність у неї роботи та сім`ї, не можуть бути безумовною підставою для обрання такого виду запобіжного заходу та підтверджувати схильність особи до вчинення нових злочинів спростовані прокурором при розгляді судом клопотання та є лише способом захисту свого підзахисного, який обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України. Прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які вказують на ризики.

Доказів того, що підозрюваний за станом здоров`я не може утримуватись під вартою, апеляційному суду не надано, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів встановлено не було.

Крім того, у справі немає жодних фактів, які б давали підстави вважати, що певні соціальні зв`язки, схильності підозрюваного зможуть виступити превентивним засобом у його поведінці.

А тому, враховуючи вищевказане, слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

При цьому колегія суддів враховує і те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, а тому, обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням інкримінованого злочину, слідчий суддя своїм рішенням забезпечив не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, визначення яких, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Колегія суддів також зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно до якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ст. ст. 109 114-2, 258 258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК.

Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України).

Обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави, слідчий суддя на законних підставах визначив йому заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. З таким рішенням слідчого судді погоджується і колегія суддів, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою і умотивованою, а тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2026 року, якою підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком по 27 лютого 2026 року включно із визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 133120 грн, та з покладенням на нього обов`язків у разі внесення застави залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12