ВИРОК

іменем України

24 жовтня 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0018244 від 31.12.2024 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, неодруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, який проходить військову службу на посаді старшого стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , має військове звання «солдат»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 407 КК України,-

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), обвинуваченого - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався та діє на час вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 170 від 16.06.2024 ОСОБА_3 призначено на посаду старшого стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами ст.ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької області, де солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді старшого стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону вищевказаної військової частини, а саме: НОМЕР_1 , в порушення ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме: усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 28.06.2024 у невстановлений час, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби (місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 ), та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, тривалістю понад три доби.

Таким чином 28.06.2024 солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи реальну можливість участі у веденні бойових дій, самовільно залишив місце служби без поважних причин тривалістю понад три доби у місці тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 407 КК України, при обставинах, викладених вище, не визнав, та пояснив, що 05.05.2024 його примусово було доставлено із місця проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де пройшовши військово-лікарську комісію за 15 хвилин, він був визнаним придатним до військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. Прибувши до військової частини НОМЕР_1 , тимчасове розташування якої було у АДРЕСА_2 , він був призначеним на посаду старшого стрільця-оператора єгерського батальйону. Він виконував бойові завдання: виходив на позиції, серед яких були виходи на «нуль». Коли він виконував свій військовий обов`язок, йому було страшно, існувала реальна небезпека життю. Серед військових, котрі разом із ним виходили на бойові позиції, були загиблі, був військовослужбовець, який отримав поранення (трьохсотий). Побачивши це все, злякавшись за своє життя, він і вирішив залишити місце проходження військової служби. Він вважає себе таким, який є непридатним до військової служби. Він думав оскаржити висновок ВЛК, з яким не зовсім згодний, але цього не зробив. Не вважає себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він просто хоче бути живим.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, в межах пред`явленого обвинувачення, за обставин, викладених у вироку, підтверджується повністю дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- показами свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні, який пояснив, що він у військовій частині НОМЕР_1 проходить військову службу на посаді старшого техніка 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону. ОСОБА_3 він знає особисто, оскільки разом служили в одній роті, та останньому по прибуттю до військової частини він видавав зброю. В їхній роті кількість військовослужбовців станом на червень 2024 року складало приблизно 30 осіб. Останній раз ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_1 він бачив увечері 27.06.2025. При перевірці вранці 28.06.2025, яку проводив заступник командира роти ОСОБА_7 , солдат ОСОБА_3 був відсутнім за місцем проходження служби. У зв`язку із залишенням військової частини обвинуваченим, керівництвом військової частини НОМЕР_1 здійснювався пошук ОСОБА_3 , однак результатів це не принесло, тому їх командування і повідомило у відповідні правоохоронні органи про те, що солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину. На місці розташування військової частини НОМЕР_1 станом на червень 2024 рік активні бойові дії не велися, м. Добропілля перебувало від лінії фронту на відстані 50 км. Бригада, у котрій служив ОСОБА_3 , практично завжди знаходилася на лінії оборони, при цьому ОСОБА_3 виходив на позиції. Він знає, що під час проходження ними військової служби були випадки, коли погибали люди, а також і отримували поранення. Чому ОСОБА_3 залишив самовільно військову частину він не знає, причин для цього у останнього не було. Він зазначає, що солдати, які проходять військову службу, повідомлені про те, що в разі самовільного залишення військової частини настає кримінальна відповідальність;

- показами свідка ОСОБА_8 у судовому засіданні, який пояснив, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Військовослужбовці, обов`язково заповнюють картки військовослужбовців, де вказують свої адреси проживання, близьких родичів. Крім того, військовослужбовцям повідомляють про те, що в разі відсутності їх у військовій частині тривалістю понад три дні, вони будуть вважатися такими, які самовільно залишили військову частину, у зв`язку з чим може настати кримінальна відповідальність. Він знає, що 17.06.2024 солдат ОСОБА_3 був зарахований до військової частини НОМЕР_1 , яка станом на червень 2024 рік мала місце дислокації в АДРЕСА_2 . Під час проходженням солдатом ОСОБА_3 військової служби, останній на п`ять днів виходив на позиції, де виконував бойові завдання. В один із днів червня місяця 2024 року, точної дати він не пам`ятає, від командирів військової частини НОМЕР_1 йому стало відомо, що при перевірці особового військового складу було встановлено, що солдат ОСОБА_3 відсутній в місці тимчасової своєї дислокації. Чому обвинувачений самовільно залишив військову частину він не знає, як і не знає таких причин.

Крім вказаного, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні:

- завіреною копією військового квитка серія НОМЕР_2 (графа № 13), відповідно до якого 04.05.2024 медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 визнано придатним до військової служби (т. 1 а.к.п. 91-94);

- завіреною копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій) № 170 від 16.06.2025, відповідно до якого солдата ОСОБА_3 , котрий прибув 16.06.2024 з військової частини НОМЕР_3 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, та останній вважається таким, що прибув до складу сил і засобів здійснення заходів і забезпечення національної безпеки, оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, який залучається та бере безпосередню участь у введенні воєнних (бойових) дій, справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків на посаді стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання «солдат» (т. 1 а.к.п.82);

- завіреною копією доповіді начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 про факт самовільного залишення розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 старшим стрільцем-оператором 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону, солдатом ОСОБА_3 , № 1918/3320 від 28.06.2025, відповідно до якої пошуки ОСОБА_3 в районі місця розташування підрозділу позитивного результату не дали. Документів, що надають законні підстави перебувати за межами підрозділу, солдат ОСОБА_3 не надавав, не зв`язок не виходить. Місце знаходження військовослужбовця ОСОБА_3 командуванню підрозділу не відоме, у зв`язку з чим по даному факту командиром військової частини НОМЕР_1 призначено службове розслідування №5575 від 28.06.2024 (т. 1 а.к.п. 81);

- завіреною копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 5575 від 28.06.2024, відповідно до якого за самовільне залишення місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 старшим стрільцем-оператором 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону солдатом ОСОБА_3 призначено службове розслідування (т. 1 а.к.п. 79);

- завіреною копією акту службового розслідування, який затверджено завіреною копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) про результати службового розслідування № 5841 від 07.07.2024, відповідно до якого службове розслідування відносно військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти НОМЕР_4 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 завершено. Матеріали службового розслідування відносно останнього направлено директору Територіального управління Державного бюро розслідувань для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у зв`язку з чим солдата ОСОБА_3 не включено до наказу про виплату додаткової винагороди за червень 2024 року, позбавлено щомісячної премії за червень 2024 року та призупинено виплату грошового забезпечення військовослужбовця з 28.06.2024 (т. 1 а.к.п. 75-78);

- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення № 13364 від 10.07.2024, відповідно до якого начальником штабу заступником командира військової частини НОМЕР_1 зазначено, що 28.06.2024 солдат ОСОБА_3 , котрий був призваний за мобілізацією 05.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 та проходив службу на посаді старшого стрільця-оператора 3 єгерського відділення 2 єгерського взводу 8 єгерської роти 3 єгерського батальйону вищевказаної військової частини, тимчасове розташування підрозділу заходилося у АДРЕСА_2 , без відома командування військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу. Місце перебування військовослужбовця командуванню підрозділу невідоме, документів, що давали б право не з`являтися в розташування підрозділу, солдат ОСОБА_3 не надавав (т. 1 а.к.п. 73-74).

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє підтвердження в процесі судового розгляду.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразились у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані за ознаками складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 407 КК України.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що всі докази, досліджені в судовому засіданні і покладені в основу вироку, є достовірними, допустимими і достатніми, які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі. Досліджені судом і покладені в основу вироку докази не суперечать одне одному і узгоджуються між собою.

Досліджені судом і покладені в основу вироку докази не суперечать одне одному і узгоджуються між собою.

Під час розгляду кримінального провадження судом не встановлено підстав для визнання доказів недопустимими.

Відповідно до приписів ст.ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Як наслідок доводи обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що у зв`язку з існуванням реальної загрози його життю, він самовільно залишив військову частину, що на його думку і є поважною причиною, тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, суд вважає неспроможними та не може прийняти до уваги, оскільки вони спростовуються показами самого ОСОБА_3 , який підтвердив факт самовільного залишення військової частини, керуючись тільки власними емоціями, боячись за своє життя, та прийняв рішення самостійно і без дозволу командира залишити військову частину.

Такі твердження суд розцінює як бажання обвинуваченого ОСОБА_3 уникнути покарання за вчинене та надані ним виключно для згладжування відповідальності, відсутністю у нього бажання виконувати обов`язки по захисту держави від збройної агресії, що сам ОСОБА_3 і підтвердив в суді при розгляді кримінального провадження.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_3 на стан його здоров`я та який вважає себе непридатним до військової служби у зв`язку з тим, що багато років тому переболів на тяжку хворобу, суд зазначає наступне.

Відповідно до завіреної копії військового квитка серії НОМЕР_2 (графа № 13) від 04.05.2024, медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 визнано придатним до військової служби.

Інших документів, які би вказували на непридатність ОСОБА_3 до військової служби матеріли справи не містять. Саме рішення медичної комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.05.2024, щодо придатності обвинуваченого ОСОБА_3 , останній на час розгляду кримінального провадження не оскаржував, як і не вчиняла такі дії сторона захисту.

Суд констатує, що навіть після призову ОСОБА_3 на військову службу, останній не ініціював проходження повторної ВЛК для визначення ступеня його придатності до військової служби, за наслідками проведення якої йому був би наданий відповідний висновок про неможливість проходження військової служби.

При проходженні військової служби ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_1 , він звертався один раз за медичною допомогою, внаслідок отриманням ним 23.06.2024 бойової травми, де встановлено діагноз: «Вибухова травма. Акубаротравма без пошкодження барабанних перетинок» (т. 1 а.к.п. 88). При цьому ОСОБА_3 отримавши травму, самостійно залишив військову частину і стороною захисту в ході судового розгляду не було надано жодних доказів, що у період самовільного залишення обвинуваченим ОСОБА_3 місця служби у нього існували істотні проблеми зі здоров`ям, які змусили його залишити місце служби з метою відповідного лікування через неможливість його отримання у військовій частині.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що навіть у випадку наявності у військовослужбовця, призваного на військову службу під час мобілізації, будь-яких проблем зі здоров`ям під час проходження ним військової служби в умовах воєнного стану, це не надає йому права самовільно залишати місце служби всупереч встановленому порядку проходження та несення військової служби, оскільки подібні дії підривають боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших формувань, залучених до захисту держави від збройної агресії російської федерації, а також викликають у інших військовослужбовців виникнення відчуття вседозволеності та безкарності за вчинені всупереч інтересам служби діяння, які полягають, зокрема, у самовільному залишенні місця служби.

Таким чином твердження обвинуваченого ОСОБА_3 щодо його непридатності, суд розцінює надуманими і він є таким, який придатний до військової служби відповідно до рішення медичної комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.05.2024.

Суд виконав вимоги ст. 22 КПК України та забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином перевірив доводи сторони захисту, з`ясував всі обставини, що мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_3 складу інкримінованого йому злочину, доведеності вини у його вчинені та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які були досліджені та перевірені під час судового розгляду, а також оцінені відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення поза всяким розумним сумнівом доведена і підтверджується обсягом досліджених судом в судовому засіданні доказів в їх сукупності та взаємозв`язку та не викликають у суду сумнівів.

Досліджені судом і покладені в основу вироку докази у своїй сукупності і взаємозв`язку є допустимими, достовірними і достатніми для визнання ОСОБА_3 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зокрема, під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних, соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила злочин, які мають кримінально-правове значення.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який свою вину не визнав, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб, є військовослужбовцем та проходить військову службу за мобілізацією, де характеризується негативно, зважаючи його вік, стан здоров`я, медичну характеристику за місцем проходження служби, а також те, що ОСОБА_3 схильний до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки раніше вчиняв ці правопорушення, судимості за які погашено у встановленому Законом порядку, притягується до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення встановленого порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення).

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено та на такі сторона обвинувачення не посилається.

Призначаючи покарання, суд враховує позицію прокурора, обвинуваченого та захисту, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, дані про особу ОСОБА_3 , який вину свою не визнав, за злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, котрий є небезпечним тяжким військовим злочином, оскільки вчинене під час широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України і введеного воєнного стану, посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі й породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, а отже, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань, його поведінку до та після вчинення злочину, та, виходячи із сукупності зазначених обставин, вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України.

Нормами статті 69 Кримінального кодексу України, передбачено призначення обвинуваченому призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено Законом за кримінальне правопорушення в якому він обвинувачується при умовах: за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення з урахуванням особи винного.

Застосування вимог ст. 69 КК України є правом суду, а не обов`язком, тому враховуючи особу винного та відсутність двох або більш обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд не убачає підстав для застосування останньому вимог ст. 69 КК України.

Крім того, суд не убачає підстав для застосування обвинуваченому ОСОБА_3 положень ст. 75 КК України, оскільки в розумінні Кримінального кодексу України інкримінований обвинуваченому ОСОБА_3 злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України є умисним тяжким злочином, який скоєно в той час, коли на території України введено воєнний стан, а звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного, на особливий період не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку, пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Суд зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки непокори, а саме невиконання наказів командирів, особами, котрі перебувають на військовій службі, тим паче в зоні бойових дій, посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі й породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, а отже, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань, що в майбутньому може сформувати негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, вплив на їх бойовий дух та мотивацію.

В даному ж випадку звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання із випробуванням буде недостатнім, несправедливим, та таким, що не слугуватиме перевихованню засудженої особи, яке призведе до невідповідності кінцевій меті покарання в цілому.

На переконання суду звільнення осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, від покарання з випробуванням, не буде відповідати принципам та меті призначення покарання, а також суспільній необхідності на сьогоднішній день, з підстав того, законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом, що узгоджується із постановами Верховного Суду від 15.11.2023 (справа № 608/67/23 (провадження № 51-4216км23), від 22.05.2025 (справа № 518/927/23), де вказано, що звільнення особи, засудженої особи за ч. 5 ст. 407 КК України, від відбування покарання з випробуванням, не зможе забезпечити реалізацію приписів ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки в умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо в регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення тих, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням, демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.

Суд звертає увагу і на те, що стороною захисту також не наведено переконливих мотивів наявності підстав для застосування ст. 75 КК України з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами, а також стану здоров`я ОСОБА_3 .

Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003, відповідно до якої кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним і достатнім для обвинуваченого ОСОБА_3 , буде покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімального строку, передбаченого статтею обвинувачення, оскільки воно відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Також, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. При цьому треба мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України. Ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК України, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання. Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 52 і ст. 54 КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем та має звання солдат, вчинив тяжке кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), суд вважає за необхідне застосувати до останнього вимоги ст.ст. 52, 54 КК України, а саме: призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення спеціального звання солдат, оскільки не призначення додаткового покарання ОСОБА_3 буде суперечити інтересам суспільства і держави, а також порушить охоронювані права і свободи людини.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , до набрання вироком законної сили, залишити колишній тримання під вартою в умовах гауптвахти.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, на підставі ст. 54 КК України з позбавленням спеціального звання солдат.

До набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому ОСОБА_3 раніше обраний запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з 21 серпня 2025 року.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримаються під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1