Провадження № 11-сс/4808/380/25
Категорія ст.173 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах володільця майна ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року про арешт майна, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року з метою забезпечення збереження речових доказів, накладено арешт із забороною відчуження, користування та розпорядження, на вилучені 11-12.09.2025 речі, а саме:

- службове посвідчення працівника СБУ Б-004256 на ім`я ОСОБА_10 ;

- оперативний талон НОМЕР_1 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 ;

- посвідчення працівника поліції НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 із спеціальним жетоном №0180029;

- дозвіл на встановлення та використання спеціальних звукових і світлових пристроїв АГ №023666;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 ;

- страховий поліс №ЕР-225015637;

- мобільний телефон TECNO SPARK 8P, IMEI1: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_5 ;

- мобільний телефон REALME в заблокованому вигляді.

В апеляційній скарзі представник володільця майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року. Постановити нову ухвалу, якою повернути старшому слідчому в особливо важливих справах П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 клопотання про арешт майна, вилученого під час обшуку автомобіля марки Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN НОМЕР_2 . У разі якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для повернення клопотання, постановити нову ухвалу, якою відмовити старшому слідчому в особливо важливих справах П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 у задоволенні клопотання про арешт майна, вилученого під час обшуку автомобіля марки Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN НОМЕР_2 .

Вважає, що слідчий суддя постановив оскаржувану ухвалу з порушенням вимог кримінального процесуального закону, без урахування доводів представника третьої особи, що призвело до ухвалення незаконного, необґрунтованого та невмотивованого судового рішення.

Зокрема, звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна не долучено жодного доказу який підтверджує наявність у відповідних посадових осіб повноважень на проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва досудовим розслідувань у кримінальному провадженні.

Посилається на те, що матеріали клопотання про арешт майна не підтверджують, що воно подане належними суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до слідчого судді з таким клопотанням. Водночас, не погоджується з висновками слідчого судді про те, що повноваження зазначених осіб підтверджуються витягом з ЄРДР, долученим до клопотання. Вважає, що витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника органу прокуратури про призначення прокурора або групи прокурорів чи постанову керівника органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням і не породжує, передбачених законом правових наслідків. Водночас, згідно з положеннями ч. 2 ст. 64-2 КПК України, саме прокурор є суб`єктом подання клопотання про арешт майна третіх осіб у кримінальному провадженні. З огляду на викладене, таке клопотання підлягало поверненню та не могло бути розглянуте слідчим суддею.

Крім того, у протоколі обшуку, проведеного 11,12 вересня 2025 року працівниками ТУ ДБР в автомобілі Skoda Octavia, як правову підставу зазначено ч. 3 ст. 233 КПК України та вказано, що обшук, а відтак і вилучення майна здійснювалися з метою його врятування. Разом з тим, із клопотання про проведення обшуку слідує, що фактично вилучення майна здійснювалося з іншою метою збереження речових доказів. Більше того, частину майна вилучено нібито для забезпечення доказів у кримінальному провадженні, яке стосується підроблення документів, однак, будь-які підтвердження внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування за ознаками підроблення документів відсутні. Вважає, що такі дії прямо суперечать меті проведення невідкладного обшуку, визначеній ч. 3 ст. 30 Конституції України та ч. 3 ст. 233 КПК України. Зауважує, що для проведення досудового розслідування необхідним є попереднє внесення даних до ЄРДР, і лише після цього може розпочатися здійснення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій. Саме за результатами проведення досудового розслідування сторона обвинувачення повинна встановити наявність чи відсутність факту підроблення документів та прийняти належні процесуальні рішення. Попри твердження сторони обвинувачення про ймовірну підробку документів, постановою слідчого від 12.09.2025 року вони були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000737 внесеному до ЄРДР за ознаками ч. 2 ст.286 КК України. Водночас у постанові не наведено жодного обґрунтування яким чином ймовірно підроблені посвідчення можуть відповідати критеріям речових доказів у провадженні, що стосується порушення правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту.

Стверджує, що формуючи висновок про ймовірність підроблення вилучених посвідчень, сторона обвинувачення і слідчий суддя проігнорували положення п. 17 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», ч. 1 ст. 273 КПК України. Наявність у детектива Національного антикорупційного бюро України певних документів, що мають ознаки «імітаційних», не може саме по собі свідчити про їх підробку у кримінально-правовому розумінні, адже такі документи виготовлені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що прямо визначені кримінальним процесуальним законодавством. Наголошує, що такі несправжні (амітаційні) засоби жодним чином не пов`язані з ДТП та не містять обставин, які підлягають доказуванню у межах цього кримінального провадження. Крім того, відсутні будь-які підтверджуючі документи про здійснення досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 358, 366 КК України, що додатково підтверджує безпідставність ототожнення зазначених документів із «підробленими».

На думку представника, сторона обвинувачення помилково стверджує, що вилучені мобільні телефони є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, що слугує підставою для накладення арешту. Факт здійснення дзвінків до, під час та одразу після ДТП, може бути перевірений менш обтяжливими заходами шляхом отримання тимчасового доступу до речей і документів у відповідного оператора мобільного зв`язку. Також, слід врахувати, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_9 , обладнані функцією hands-free, застосування якої виключає можливість порушення вимог п. «д» п. 2.9 ПДР. Таким чином, обставини, на які послався слідчий суддя, не доводять необхідності застосування арешту майна, а отже, такий захід забезпечення є необґрунтованим і не відповідає принципу пропорційності втручання у права особи. Водночас, стороною обвинувачення не надано жодних документів, що підтверджують призначення експертного дослідження, для якого нібито необхідні мобільні телефони ОСОБА_9 ; не довела, що вилучені телефони отримані в результатів вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; не обґрунтувала необхідності подолання системи логічного захисту, адже один мобільний телефон не має відповідного захисту, а щодо іншого мобільного телефону сторона обвинувачення мала можливість під час допиту ОСОБА_9 отримати інформацію, яка її цікавила. Зауважує, що доказове значення у цьому провадженні мають не матеріальні носії як такі, а електронні файли та відомості, що на них зберігаються. Таким чином, в органу досудового розслідування відсутня об`єктивна потреба утримувати майно ОСОБА_9 у вигляді належних йому мобільних телефонів. При цьому, слід врахувати те, що вилучені пристрої містять важливу особисту інформацію ОСОБА_9 , яку неможливо відносити іншим способом і яка має істотне значення для його особистого життя.

Під час апеляційного розгляду:

- представник володільця майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги;

- прокурор просив ухвалу слідчого судді залишити без змін. Водночас, клопотав про повернення апеляційної скарги у зв`язку з тим, що постановою заступника Генерального прокурора ОСОБА_13 від 19.09.2025 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000737 доручено іншому органу досудового розслідування Головному слідчому управлінню Державного бюро розслідувань. У зв`язку з цим, усі питання, пов`язані із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження, а також їх оскарження. Підлягають розгляду за територіальною підсудністю слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва або Київським апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Положеннями ст. 131 КПК України передбачено, що арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження. Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.167 та ч.2 ст.168 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Положеннями ч. 1 ст. 170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З матеріалів провадження вбачається, що ТУ ДБР, розташованим у місті Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000737 від 11.09.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зокрема, під час досудового розслідування встановлено, що 11.09.2025 о 18:54 надійшло повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_14 , про те, що між с. Вовчатичі, Ходорівської ТГ, Львівської обл., та с. Помонята, Рогатинської ТГ, Івано-Франківської обл., трапилось ДТП між вантажівкою та легковим авто Шкода Октавія р.н. НОМЕР_6 (власність НАБУ). Є травмовані, у водія вантажівки діагноз: ампутація гомілки.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження 11-12 вересня 2025 року на підстав ст. 233 КПК України проведено обшук автомобіля Шкода Октавія р.н. НОМЕР_6 VIN НОМЕР_2 , в ході якого, серед іншого виявлено та вилучено службове посвідчення працівника СБУ НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_10 , оперативний талон НОМЕР_1 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 , посвідчення працівника поліції НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 із спеціальним жетоном №0180029, дозвіл на встановлення та використання спеціальних звукових і світлових пристроїв АГ №023666, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 , страховий поліс №ЕР-225015637, мобільний телефон TECNO SPARK 8P, IMEI1: НОМЕР_5 , IMEI2:: НОМЕР_5 , мобільний телефон REALME в заблокованому вигляді.

В ході досудового розслідування встановлено, що вилучені документи працівників різних правоохоронних органів містять ознаки підробки, оскільки на фотографіях у них зображена одна і та ж особа, оперативний талон НОМЕР_1 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 , дозвіл на встановлення та використання спеціальних звукових і світлових пристроїв АГ №023666, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 , страховий поліс №ЕР-225015637 безпосередньо стосуються автомобіля, за участю якого відбулася дорожньо-транспортна пригода. Щодо вилучених мобільних телефонів, то у них може міститись інформація про дії ОСОБА_9 в момент ДТП, які могли відволікати його увагу від дорожньої обстановки, а також відомості про осіб, яким ОСОБА_9 телефонував безпосередньо після ДТП та повідомляв про його обставини, оскільки такі особи в подальшому можуть бути допитані як свідки, а відтак вилучені речі містять ознаки речових доказів, визначені ст. 98 КПК України.

Постановою слідчого від 12 вересня 2025 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000737 речі, які були вилучені 11-12.09.2025 року в ході обшуку автомобіля Шкода Октавія р.н. НОМЕР_6 , а саме: службове посвідчення працівника СБУ Б-004256 на ім`я ОСОБА_10 ; оперативний талон НОМЕР_1 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 ; посвідчення працівника поліції НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 із спеціальним жетоном №0180029; дозвіл на встановлення та використання спеціальних звукових і світлових пристроїв АГ №023666; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль Skoda Octavia VIN НОМЕР_2 ; страховий поліс №ЕР-225015637; мобільний телефон TECNO SPARK 8P, IMEI1: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_5 ; мобільний телефон REALME в заблокованому вигляді.

12 вересня 2025 року старший слідчий в ОВС П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 за погодженням з начальником відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_15 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт із забороною користування, відчуження та розпорядження вказаного майна, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а саме є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого та накладено арешт із забороною відчуження, користування та розпорядження, на вилучені 11-12.09.2025 року, речі.

Колегія суддів зауважує, що до початку апеляційного розгляду з Офісу Генерального прокурора надійшов лист, за змістом якого 19 вересня 2025 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000737 від 11.09.2025 року доручено іншому органу досудового розслідування, а саме слідчим Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, на підтвердження чого надано копію постанови заступника Генерального прокурора ОСОБА_13 від 19 вересня 2025 року.

Крім того, старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління державного бюро розслідувань ОСОБА_16 направлено до суду клопотання, в якому він просить залишити без розгляду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року про арешт майна, як таку, що не підлягає розгляду через порушення правил підсудності.

Колегія суддів вважала, що клопотання про залишення без розгляду апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, оскільки предметом оскарження у даному провадженні є ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, яка постановлена слідчим суддею 18 вересня 2025 року, тобто до винесення постанови заступника Генерального прокурора від 19 вересня 2025 року про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, а саме Головному слідчому управлінню Державного бюро розслідувань.

Вищевказана ухвала суду у відповідності до вимог ч.3 ст. 292 КПК України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції, яким є відповідний апеляційний суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться суд першої інстанції, що ухвалив оскаржуване судове рішення.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді перевіряється судом апеляційної інстанції з врахуванням обставин, які існували на час ухвалення відповідного рішення.

Так, колегією суддів перевірялись доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах провадження даних, які підтверджують наявність у відповідних посадових осіб повноважень на проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва досудовим розслідувань у кримінальному провадженні.

Зокрема, відповідно до постанови керівника П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР у місті Львові ОСОБА_17 про доручення проведення досудового розслідування слідчій групі та визначення старшого групи від 11 вересня 2025 року постановлено створити слідчу групу у кримінальному провадженні №0000737 у складі, зокрема старшого слідчого в ОВС П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, ОСОБА_12 , а також згідно з копією постанови першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_18 від 12 вересня 2025 року призначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадження №0000737 на період досудового розслідування та судового розгляду, у складі, зокрема, начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ТУ ДБР Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_19 .

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини; 2) у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, розглянув відповідне клопотання та наклав арешт на вказане у клопотанні майно, забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, оскільки існує сукупність підстав вважати, що майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть мати доказове значення під час досудового розслідування, а тому з метою запобігання можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, передачі, відчуження вилученого майна, наявна правова підстава, передбачена ч. 3 ст. 170 КПК України для арешту вказаного майна.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення з врахуванням обставин, які існували на час його ухвалення та які могли бути об`єктивно встановлені судом першої інстанції.

В свою чергу, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів приймає до уваги, що досудове розслідування проводиться у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КПК України, яке знаходиться на початковому етапі досудового розслідування, метою, якого є повне та неупереджене з`ясування обставин вчинення кримінального провадження. На даному етапі досудового розслідування висновок суду про те, що вилучене з транспортного засобу, який причетний до дорожньо-транспортної пригоди, майно (службове посвідчення працівника СБУ, посвідчення працівника поліції, оперативний талон на автомобіль, дозвіл на встановлення та використання спеціальних звукових і світлових, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс, мобільні телефони) відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, оскільки існує сукупність підстав вважати, що воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть мати доказове значення під час досудового розслідування, дозволить повно та всебічно встановити обставини правопорушення та інші обставини, які підлягають доказуванню та які мають істотне значення для визначення належної правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують і не дають підстав вважати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, слідчим суддею були порушені вимоги закону, які б давали підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що проведення досудового розслідування дозволяє встановити нові обставини, які вимагають постійного перегляду заходів, які забезпечують кримінальне провадження.

Так, відповідно до вимог ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді прийнята у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту та перевірив доцільність накладення арешту у даному кримінальному провадженні.

При апеляційному розгляді не встановлено істотних порушень норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, і не вбачаються такі підстави і зі змісту апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга з викладеними в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5