ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/6925/25 Номер провадження 11-кп/814/1038/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про скасування арешту майна,

встановила:

06.01.2026 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , накладеного ухвалою Полтавського обласного суду від 28.09.2000 у справі №1-37 2000 року.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений вироком Полтавського обласного суду від 24.10.2000 року за ст.93 п. «і» КК України на 11 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму.

Частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди та залишено без розгляду цивільні позови потерпілих щодо стягнення майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 солідарно на користь потерпілих по 50 000 грн. кожному та 600 грн. за надання юридичної допомоги.

Також зазначеним вироком було вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.

У матеріалах зазначеного кримінального провадження наявна ухвала Полтавського обласного суду від 28.09.2000 про накладення арешту на приватизовану квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Питання щодо зняття арешту із вказаної квартири вироком суду не вирішено.

03.07.2024 засуджений ОСОБА_7 звернувся із заявою про зняття арешту з зазначеної квартири до Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області, у зв?язку з чим отримав відповідь, з якої вбачається, що у відділу відсутня можливість зняти арешт з належного йому майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , оскільки ними не накладався арешт на зазначену квартиру.

При зверненні до Лубенської державної нотаріальної контори щодо зняття арешту з вказаної вище квартири ОСОБА_7 26.07.2024 отримав відмову через відсутність повноважень державного реєстратора для зняття арешту за власною ініціативою.

Після чого у серпні 2024 року ОСОБА_7 звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , треті особи Лубенська державна нотаріальна контора, Лубенський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, виконавчий комітет Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про зняття арешту з нерухомого майна.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07.08.2024 відмовлено у відкритті провадження, з огляду на те, що позивач має звертатись до суду з питання скасування арешту майна в порядку кримінального судочинства.

Після чого ОСОБА_7 оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку та зазначив у апеляційній скарзі, що судове рішення про стягнення з нього коштів на користь відповідачів повністю виконане. Виконавчі провадження та майнові претензії з боку стягувача відсутні, відтак втручання у право на мирне володіння майном є невиправданим. У подальшому накладенні арешту на вказану вище квартиру потреба відпала.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.01.2025 ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07.08.2024 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. У своєму рішенні суд вказав, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про зняття арешту з нерухомого майна суд відмовив. При цьому зазначив, що зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок у кримінальній справі, тобто за правилами кримінального судочинства.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.10.2025 задоволено частково апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04.06.2025, рішення місцевого суду скасовано та закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що суд у межах розгляду цивільної справи не наділений повноваженнями ревізувати вирок суду в частині накладення арешту Полтавським обласним судом для забезпечення цивільного позову, вирішеного в процесі розгляду кримінального провадження та цивільний позов не підлягає розгляду в межах цивільного судочинства.

31.12.2025 адвокат ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернулася з клопотанням до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області про скасування арешту, накладеного на квартиру, яке було повернуто адвокату ухвалою суду від 05.01.2026, у зв`язку з тим, що клопотання подано не до належного суду, який ухвалив вирок.

Після чого, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 06.01.2026 звернулася з клопотання про зняття арешту з нерухомого майна до Полтавського апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали клопотання, колегія суддів дійшла такого висновку.

Розглядаючи зазначене клопотання, суд апеляційної інстанції виходить з того, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення судом арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів скасування арешту майна, накладеного з метою забезпечення цивільного позову, після виконання судового рішення про стягнення коштів, КПК України 1960 року не встановлював.

Статтею 174 КПК України визначено, що як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Крім того, згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

З огляду на викладене вище та те, що ОСОБА_7 було відмовлено у вирішенні зазначеного питання в порядку цивільного судочинства, з метою уникнення позбавлення заявника права доступу до правосуддя, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розглянути зазначене клопотання в порядку кримінального судочинства враховуючи, що засуджений відбув покарання за вироком суду, рішення про стягнення з ОСОБА_7 коштів у відшкодування шкоди спричиненої злочином виконане, відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно нього та що арешт накладений на квартиру, яка належить йому на праві власності колегія суддів вирішила, що у це клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 419 КПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.09.2000 на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4