Справа № 466/1862/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/663/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження № 0000459 від 28.03.2024 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Подорожнє Стрийського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця ЗСУ, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.11.2024 до трьох років позбавлення волі, звільненого на пілставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на 2 роки,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

У відповідності до ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням та призначити іспитовий строк терміном на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок Калуського районного суду від 15.11.2024 року слід виконувати окремо.

Строк відбування покарання слід рахувати з моменту проголошення вироку.

Міра запобіжного заходу не обиралася.

Вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 28 березня 2024 року в період часу з 14.30 по 15.00 год, перебуваючи по вул. Льняній в м. Львові, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з корисливих мотивів, за допомогою інструментів відкрив зі сторони водія дверцята автомобіля ВАЗ-21063, 1989 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , бежевого кольору, Vin-cod: НОМЕР_2 та пошкодивши замок запалювання запустив двигун вказаного автомобіля, та поїхав на ньому в сторону вул. Купальської в м. Львові.

Того ж дня, 28 березня 2024 року, приблизно о 15.00 год., обвинувачений ОСОБА_6 не впоравшись з керуванням викраденого транспортного засобу, запаркував його неподалік будинку №20 по вул. Купальській, та з місця вчинення злочину пішов.

Своїми протиправними діями обвинувачений спричинив матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_10 на суму 47678,70 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10.06.2025 відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 289 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за цим вироком та за вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.11.2024 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, призначити іспитовий строк терміном 2 роки та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, визначивши осіб, повноважених здійснювати нагляд за засудженим з врахуванням вимог, передбачених ч. 4 ст. 76 КК України. .

В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Зазначає, що як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 раніше судимий, зокрема востаннє, 15.11.2024 Калуським міськрайонним судом Івано- Франківської області за ч. З ст. 15, ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді З років позбавлення волі та звільнений від його відбуття на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки. Водночас, кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_6 засуджується даним оскаржуваним вироком, він вчинив 28.03.2024, тобто до постановлення вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.11.2024.

Вважає, що при цьому судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання безпідставно не застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України, а необґрунтовано постановлено кожен вирок виконувати окремо.

Зазначає, що крім цього, суд першої інстанції, визначаючи обов`язки, які підлягають до виконання ОСОБА_6 під час іспитового строку, не встановив належним чином його особу та те, чи являється такий на даний час військовослужбовцем, і відповідно на який орган слід покласти обов`язки з нагляду за засудженим, звільненим від відбування покарання з випробуванням (орган пробації чи командира військової частини).

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню та застосував закон, який підлягає застосуванню, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 України, є підставою для зміни або скасування вироку суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив таку задовольнити, виступ обвинуваченого, який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.289 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Згідно з правовим висновком Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.04.2024, що викладено в постанові у справі № 183/6854/20, приписами ст. 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 раніше судимий, зокрема востаннє, 15.11.2024 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі та звільнений від його відбуття на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Водночас, кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_6 засуджується даним оскаржуваним вироком, він вчинив 28.03.2024, тобто до постановлення вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.11.2024 року.

Колегіє суддів встановлено, що судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання безпідставно не застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України, а необґрунтовано постановлено кожен вирок виконувати окремо.

Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо. Остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання.

Колегія суддів зазначає, що при призначенні покарання обвинуваченому відповідно з вимогами ст. ст. 50, 65 КК України, необхідно врахувати ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно з ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких злочинів, особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання - скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ч.15 ст. 615, ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за цим вироком та за вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.11.2024 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, призначити іспитовий строк терміном 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, визначити осіб, повноважених здійснювати нагляд за засудженим з врахуванням вимог, передбачених ч. 4 ст. 76 КК України. .

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особами, які утримуються під вартою з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4