Номер провадження 11-сс/816/71/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
УХВАЛА

Іменем України

22 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/12335/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчої судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2025 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

підозрюваної ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчої судді та змінити підозрюваній ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, оскільки сама по собі підозра в скоєнні особливо тяжкого злочину не є беззаперечною підставою для застосування самого тяжкого запобіжного заходу, слідча суддя не врахувала, що підозрювана має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, працює, раніше не судима.

06.11.2025 до Зарічного районного суду м. Суми з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, погодженим із прокурором Сумської обласної прокуратури, звернувся слідчий СВ УСБУ в Сумській області, яке обґрунтував тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, а саме, у державній зраді в умовах воєнного стану.

06.11.2025 ОСОБА_7 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, існують ризики, передбачені п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, тому слідчий просив застосувати до підозрюваної запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчої судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2025 клопотання слідчого задоволене та до ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Своє рішення слідча суддя суду першої інстанції умотивувала тим, що повідомлена ОСОБА_7 підозра є обґрунтованою, існують ризики, на які вказав слідчий у своєму клопотанні, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчої судді, доводи підозрюваної ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу слідчої судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, згідно ст. 177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194, глава 18 КПК).

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Розглянувши клопотання слідчого та задовольнивши його, слідча суддя суду першої інстанції дійшла правильного висновку про застосування відносно підозрюваної ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, а не обрання будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, передбаченого ч. 1 ст. 176 КПК, та дотрималась вимог ст. 176, 177, 178, 183 і 194 КПК, з`ясувала і дослідила всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою, а саме наявність на той час у органу досудового розслідування щодо ОСОБА_7 обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, існування ризиків, передбачених п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, на які вказував слідчий у своєму клопотанні, а також відсутність об`єктивних обставин, які б вказували на можливість застосування до підозрюваної іншого, більш м`якого запобіжного заходу на цій стадії досудового провадження.

При встановленні обґрунтованості підозри колегія суддів також враховує і усталену судову практику з цього питання ЄСПЛ, який у своїх численних рішеннях (зокрема від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine, п. 175) і від 20.03.1997 у справі «Луканов проти Болгарії» (Lukanov v. Bulgaria) визначив, що слідчий суддя, оцінюючи докази на предмет доведеності обставин, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо «існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення». «Факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу» («Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» (John Murray v. the United Kingdom), рішення від 28.10.1994, заява № 14310/88). Питання про те, що «тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою» (п. 3 рішення від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» (Ferrari-Bravo v. Italy), заява № 9627/81).

Таким чином, наявні у кримінальному провадженні докази для визнання підозри обґрунтованою є достатніми, а доведення факту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення є завданням подальшого досудового розслідування. При цьому слідча суддя позбавлена процесуальної можливості встановлювати будь-які фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та давати безпосередньо правову оцінку доказам його вчинення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинені кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що підозрювана може переховуватися від органів досудового розслідування, оскільки «небезпека ризику переховування може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

«Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

З огляду на викладене, мають місце і заявлені у клопотанні слідчого ризики того, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК).

Оскільки ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК, підтверджується тим, що досудове розслідування знаходиться на початковій стадії, на даний час у кримінальному провадженні проведений не весь комплекс необхідних слідчих (процесуальних) дій, не встановлено всі обставини, що мають істотне значення для досудового розслідування тощо, внаслідок чого ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема підозрювана, використовуючи месенджер «Телеграм» для спілкування з представником держави-агресора, видаляла листування із вказаною особою, чітко дотримувалась вимог конспірації.

При встановленні ризику впливу на свідків необхідно враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а вже після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового провадження слідчим суддею суду першої інстанції. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, внаслідок чого ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та їх дослідження в судовому засіданні.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, підтверджується тим, що ОСОБА_7 також може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, аналогічні тому у скоєнні якого вона підозрюється, беручи до уваги те, що вона вчиняла протиправні дії протягом тривалого часу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що сама по собі підозра в скоєнні особливо тяжкого злочину не є беззаперечною підставою для застосування самого тяжкого запобіжного заходу тримання під вартою, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та наявним у справі доказам, наведеним вище, адже при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення, а запобіжний захід застосовується з метою попередження наявних ризиків і здійснення такої поведінки підозрюваною особою та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто, в даному випадку, слідча суддя суду першої інстанції зробила висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного; 7) майновий стан підозрюваного; 8) наявність судимостей у підозрюваного; 9) дотримання підозрюваним умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ч. 1 ст. 178 КПК).

Вирішуючи питання про ув`язнення підозрюваної, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, а суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Той факт, що ОСОБА_7 раніше не судима, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, працює, то він хоч і має місце, але доводи апеляційної скарги з цього приводу задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання підозрюваної під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну, скасування чи продовження запобіжних заходів, у їх сукупності.

Зважаючи на наявність ризиків, зазначених в ухвалі слідчої судді суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час тримання підозрюваної під вартою. При цьому більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу в триманні підозрюваної під вартою.

Оскаржене рішення слідчої судді є законним, обґрунтованим і умотивованим, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчої судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2025 відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу її захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4