Справа № 154/1233/25 Провадження №11-кп/802/175/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Володимирського міського суду Волинської області від 14 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під №0000089, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, працюючого в ПП «Володимирівка» трактористом, одруженого, який на утриманні має трьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачень ч.3, 4 ст.358 КК України та призначено покарання за: ч.3 ст.358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки; ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 850 грн.

На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_7 визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановлення іспитового строку тривалістю 1 (один) рік.

На підставі п.1, 2, ч.1 п.2 ч.3 ст.76 КК України на ОСОБА_7 в період іспитового строку покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Так, за вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він у березні 2020 року, маючи злочинний умисел, направлений на підроблення посвідчення тракториста-машиніста, яке згідно «Положення про порядок видачі посвідчень тракториста-машиніста», затвердженого постановою КМ України № 217 від 02.04.1994, є документом, що підтверджує право на керування тракторами, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, через мережу Інтернет, звернувся до невстановленої досудовим розслідуванням особи, з якою заздалегідь домовився про виготовлення вказаного документа.

При цьому, ОСОБА_7 , розуміючи, що вказане посвідчення тракториста-машиніста буде підроблене надав свої особисті дані у виді копії паспорта та фотокартки для виготовлення посвідчення водія, яке надає право керування транспортними засобами.

У подальшому, невстановлена досудовим розслідуванням особа, у невстановлені час та місці, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, використовуючи реквізитні дані Державної інспекції сільського господарства в Київській області (ЄРДПОУ 38060805), умисно виготовила підроблене посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 від 20.10.2016, яке є документом, що посвідчується та видається уповноваженою установою, після чого передала ОСОБА_7 , з метою подальшого його використання останнім (епізод 1).

Крім цього, 07 березня 2025 року близько 12 год. 30 хв., ОСОБА_7 перебуваючи за адресою: Волинська область, Володимирський район с.Льотниче по вул.Перемоги, завідома знаючи про те, що посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 від 20.10.2016 є підроблене, діючи умисно, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, з метою посвідчення своєї особи та права керування транспортними засобами сільськогосподарського призначення, на закону вимогу пред`явив вказане посвідчення працівникам поліції, чим використав завідома підроблене посвідчення (епізод 2).

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікацію дій обвинуваченого, оскаржив вирок суду в частині призначеного покарання, оскільки вважає, що він ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.

Апелянт зазначає про те, що за положеннями ч.5 ст.74 КК України особа, може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу, яка передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули певні строки. При цьому, звільнення від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч.4 ст.49 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України, у вчиненні якого визнаний винуватим ОСОБА_7 , згідно із положеннями ст.12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів.

Пунктом 3 ч.1, ч.3 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки : п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п.2 цієї частини. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Судом першої інстанції правильно визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України у березні 2020 року. Строк давності не переривався і не зупинявся, оскільки ОСОБА_7 07 березня 2025 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України.

Якщо обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку та в цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і на підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України може звільнити засудженого від покарання.

Тому прокурор вважає, що в даному випадку наявні підстави для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, та звільнення його від покарання без визначення його виду та строку на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Окрім того, прокурор зазначає про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону щодо неналежної вмотивованості та обґрунтованості судового рішення при призначенні обвинуваченому покарання за ч.4 ст.358 КК України, оскільки суд у мотивувальній частині вказав про обрання покарання у виді обмеження волі зі звільненням від його відбування (без зазначення за яке кримінальне правопорушення), водночас не виклав мотивів щодо обрання виду та розміру покарання, призначеного за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Зазначене позбавляє можливості оцінити логіку і правову основу призначеного покарання у виді штрафу.

Вищевказані порушення, на думку прокурора, вказують на необхідність скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового.

Тому, посилаючись на наведене вище, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, та на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити його від покарання за ч.3 ст.358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Виключити з резолютивної частини вироку посилання на ч.1 ст.70 КК України при призначенні покарання, а також з мотивувальної та резолютивної частин вироку вказівку про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного судом покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку. В решті вирок прокурор просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційні вимоги підтримала та просила задовольнити, обвинуваченого, який проти апеляційних вимог не заперечив, визнав їх, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та їх кваліфікація за ч.3, 4 ст.358 КК України є правильною. При цьому у відповідності до цієї ж норми закону вимог з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Водночас, прокурор у поданій апеляційній скарзі вказує на неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає.

Апеляційні доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими з огляду на таке.

За оскаржуваним вироком, обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним із призначенням покарання за ч.3 ст.358 КК України у виді штрафу, та за ч.4 ст.358 КК України у виді обмеження волі, із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України для визначення остаточного покарання за принципом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а також звільнений від відбування покарання на підставі ст.75, 76 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України, в якому обвинувачуються та визнаний винним ОСОБА_7 , вчинено було у березні 2020 року.

За положеннями ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України відноситься до нетяжкого злочину.

Статтею 49 КК України визначені підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У п.3 ч.1 цієї статті передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п.2 цієї частини. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч.1 та 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч.5 ст.74 КПК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.

Судом встановлено, що на момент розгляду місцевим судом цього кримінального провадження та ухвалення вироку, а це 14.10.2025, у даному кримінальному провадженні, строки визначені п.3 ч.1 ст.49 КК України, минули, тобто пройшло понад п`ять років з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України.

Проте, місцевий суд розглядаючи кримінальне провадження на дані вимоги законодавства і такі обставини справи, уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до неправильного висновку про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.358 КК України.

В ході апеляційного розгляду в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 апеляційні вимоги прокурора визнав, та не заперечував про його звільнення від покарання за ч.3 ст.358 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

З огляду на вищевикладене, оскаржуваний вирок в частині, що стосується призначення покарання підлягає зміні шляхом звільнення обвинуваченого від покарання за ч.3 ст.358 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, - у зв`язку з закінченням строків давності.

Таким чином, ОСОБА_7 слід вважати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, однак без призначення покарання.

При цьому, ОСОБА_7 слід вважати винуватим та засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу, яке призначене місцевим судом.

Враховуючи вищенаведене, з оскаржуваного вироку слід виключити вказівки про застосування положень ч.1 ст.70, ст.75, 76 КК України, які передбачають призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, та звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.

В решті вирок у даному провадженні підлягає залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд не вбачає порушень норм кримінального права та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового і, зокрема в частині призначення обвинуваченому покарання за ч.4 ст.358 КК України, як про це вказує прокурор, оскільки в апеляційній скарзі фактично ставиться питання про призначити такого ж виду та розміру покарання, яке призначено місцевим судом.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Володимирського міського суду Волинської області від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, - змінити.

Вважати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання за ч.3 ст.358 КК України, - у зв`язку з закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_7 винуватим та засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Виключити з вироку вказівки про застосування положень ч.1 ст.70, 75, 76 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 .

В решті вирок в даному провадженні залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді