Справа № 444/2516/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/929/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 30 вересня 2025 року, -

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6

засудженої ОСОБА_7 ,

встановила:

ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 30 вересня 2025 року задоволено подання інспектора Деснянського районного відділу філії ДУ "Центр пробації" в Чернігівській області ОСОБА_9 .

Покладено на засуджену до пробаційного нагляду вироком Жовківського районного суду Львівської області від 15.07.2025 року ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На цю ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник засудженої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині покладення на ОСОБА_7 обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції не навів жодного мотиву, чому саме стосовно засудженої застосування такого обмежувального заходу, як заборона виїзду за межі України без погодження, є необхідним для досягнення мети покарання. Ухвала не містить аналізу особи засудженої, соціального стану, сімейних обставин чи ризиків, які б могла створювати заборона виїзду за кордон.. Суд обмежився лише цитуванням норми закону, що є проявом неприпустимого формалізму.

Наголошує, що засуджена має двох неповнолітніх дітей, які наразі перебувають у Королівстві Норвегія, де вони знайшли тимчасовий прихисток від повномасштабної збройної агресії проти України. Вона є матір`ю, і її першочерговим обов`язком, гарантованим ст. 51 Конституції України та міжнародними актами, є піклування про дітей, їх виховання та підтримка.

Зазначає, що в умовах воєнного стану, постійних ракетних та бомбових атак, систематичних відключень електроенергії та загальної небезпеки на території України, її діти перебувають у значно безпечніших умовах. Проте вони потребують її материнської уваги та особистої присутності. Встановлена судом абсолютна заборона на виїзд без погодження, процедура якого є складною та потенційно тривалою, фактично розриває її зв`язок з дітьми та позбавляє засудженої можливості виконувати свої батьківські обов`язки.

На думку захисника, суд не врахував, що характер вчинених засудженою кримінальних правопорушень (зокрема, за ч. 1 ст. 384 КК України, за яке і призначено пробаційний нагляд) не свідчить про її схильність до втечі чи ухилення від правосуддя. Засуджена не становить суспільної небезпеки, яка б виправдовувала настільки суворе обмеження її свободи пересування.

Стверджує, що у ситуації засудженої ухвала суду створює штучні та непереборні перешкоди для її спілкування з неповнолітніми дітьми. Це є прямим втручанням у її право на сімейне життя. Суд першої інстанції не провів оцінки, чи є таке втручання «необхідним у демократичному суспільстві». Якби такий аналіз був проведений, суд неминуче дійшов би висновку, що інтереси дітей та збереження сімейних зв`язків у випадку засудженої значно переважають формальну мету контролю, яка може бути досягнута іншими засобами.

Підкреслює, що оскаржувана ухвала повністю ігнорує інтереси двох неповнолітніх дітей. Перебуваючи за кордоном у статусі тимчасово переміщених осіб через війну, вони вже зазнали значного психологічного стресу. Позбавлення їх можливості бачитися з матір`ю лише посилить їхню травму та негативно вплине на їхній емоційний стан і розвиток.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та засудженої, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора про законність ухвали суду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 захисник засудженої ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині покладення на ОСОБА_7 обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ч. 2 ст. 59-1 КК України, суд покладає на засудженого до пробаційного нагляду такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Суд першої інстанції, при розгляді подання інспектора Деснянського районного відділу філії ДУ "Центр пробації" в Чернігівській області ОСОБА_9 , заслухав прокурора, який пояснив, що обов`язки передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України є обов`язковими та безальтернативними які покладає суд в даному випадку. Просив клопотання задоволити та зазначити, що судом покладено на засуджену обов`язки в порядку ч. 2 ст. 59-1 КК України, захисника та засуджену ОСОБА_7 , які не заперечили проти клопотання.

Вирішуючи подання, суд першої інстанції діяв у межах своїх повноважень, передбачених статтями 537, 539 КПК України, усунувши недолік вироку шляхом прямого застосування імперативних приписів ч. 2 ст. 59-1 КК України, яка прямо та безальтернативно визначає перелік обов`язків, що покладаються на особу, засуджену до пробаційного нагляду.

Посилання апелянта на необхідність індивідуалізації таких обов`язків ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Принцип індивідуалізації покарання реалізується судом на стадії призначення покарання, тоді як обов`язки, визначені ч. 2 ст. 59-1 КК України, є елементом правового змісту самого виду покарання пробаційного нагляду, а не дискреційним заходом суду. Відтак суд не наділений повноваженнями виключати будь-який із передбачених законом обов`язків залежно від суб`єктивних обставин засудженого.

Твердження сторони захисту про формальний характер рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки ухвала постановлена не з метою посилення покарання, а з метою забезпечення можливості його законного та ефективного виконання. Саме відсутність у вироку переліку обов`язків і зумовила необхідність судового втручання, що відповідає завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про непропорційне втручання у право засудженої на свободу пересування та сімейне життя також не можуть бути прийняті до уваги. Обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації не є абсолютною забороною на виїзд, а передбачає можливість отримання відповідного дозволу у встановленому законом порядку. Таким чином, зазначений обов`язок сам по собі не позбавляє засуджену можливості підтримувати сімейні зв`язки чи реалізовувати свої батьківські права. Обставини, на які посилається сторона захисту (наявність дітей за кордоном, воєнний стан, сімейні умови), не можуть бути підставою для ігнорування прямої норми кримінального закону, яка підлягає обов`язковому застосуванню судом.

Таким чином, судовий розгляд зазначеного подання було здійснено та проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційній скарзі мотивів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 30 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника засудженої ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4