ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 307/1313/22

провадження № 51-4112км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілих

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2023 року та вирок Закарпатського апеляційного суду від

21 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 квітня

2023 року засуджено ОСОБА_9 до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 1 ст. 135 КК України - на строк 1 рік;

- ч. 3 ст. 286-1 КК України - на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено

ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він 04 березня 2022 року приблизно о 01:00 в смт Дубове Тячівського району Закарпатської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Geely», д. н. з. НОМЕР_1 , грубо порушуючи вимоги п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, пунктів 12.1, 12.4, пп. «б» п. 12.9 та п. 1.10 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки і, маючи можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості, що призвело до втрати ним керованості автомобіля та подальшому виїзду автомобіля на зустрічну смугу руху та ліве узбіччя в напрямку свого руху, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 . Внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання її смерті на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Надалі ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням вимог зазначених вище пунктів ПДР за наведених обставин, діючи умисно, всупереч вимогам п. 2.10 ПДР, з метою уникнення кримінальної відповідальності, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходів щодо надання потерпілій медичної допомоги та транспортування її до найближчого медичного закладу, хоча сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, завідомо залишивши її у небезпеці, і після наїзду на потерпілу втік з місця події.

Вироком від 21 липня 2025 року Закарпатський апеляційний суд вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2023 року в частині призначеного покарання скасував. Ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 1 ст. 135 КК України - на строк 1 рік;

- ч. 3 ст. 286-1 КК України - на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено

ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

У решті вирок районного суду залишив без змін.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, потерпілі подали спільну касаційну скаргу, в якій просять скасувати судові рішення щодо

ОСОБА_9 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо справедливості призначеного засудженому покарання.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи осіб, які її подали

У касаційній скарзі потерпілі, неоспорюючи доведеності винуватості засудженого, правильності кваліфікації його дій, виду та розміру покарання, призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, просять скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі засудженого через м`якість.

Свої доводи мотивують тим, що судами повною мірою не враховано тяжкості кримінальних правопорушень, скоєних засудженим, конкретних обставин кримінальних правопорушень, наслідків вчиненого, що в сукупності давало судам, на їх думку, підстави призначити засудженому покарання в максимальних межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Крім того, касатори вважають, що суди, призначаючи засудженому покарання, безпідставно врахували такі пом`якшуючі покарання обставини, як активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та щире каяття.

Водночас, обґрунтовуючи зазначені вище доводи, потерпілі посилаються на практику Верховного Суду.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченні на касаційну скаргу потерпілих захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_9 наводить аргументи на спростування доводів, викладених у ній, та просить скаргу залишити без задоволення як безпідставну.

У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційну скаргу потерпілих, а захисник заперечила щодо її задоволення.

Релевантні джерела права й акти, що регламентують їх застосування

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як визначено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Слід зазначити, що відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Що стосується призначення покарання, то згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 ст. 65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальні правопорушення, класифікація яких передбачена нормами ст. 12 КК України, поділяються на кримінальні проступки і злочини:

- кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 3 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

- злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 25 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше 10 років.

Частиною 1 ст. 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга потерпілих

не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про винуватість засудженого, правова кваліфікація його дій, а також вид та розмір покарання, призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, у касаційній скарзі

не оспорюються.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене в конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком та покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено,

з урахуванням усіх обставин, що повинні бути враховані під час призначення покарання.

Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них видно, що суд першої інстанції, а надалі апеляційний суд, призначаючи засудженому основне та додаткове покарання в розмірі, наближеному до мінімальної межі передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, його молодий вік, посередню характеристику.Також суд узяв до уваги конкретні обставини скоєння злочину, його характер, спосіб вчиненого та наслідки скоєного. При цьому суд врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують.

Водночас з матеріалів кримінального провадження убачається, що суди першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_9 покарання, дійшли передчасного висновку про наявність його щирого каяття за скоєні ним кримінальні правопорушення як обставини, що пом`якшує йому покарання, оскільки щире каяття, яке характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, та виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого і бажання виправити ситуацію, що склалася. Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Однак ОСОБА_9 під час розгляду цього провадження у суді першої інстанціїлише частково визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та в подальшому заперечував певні обставини скоєного, зокрема вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджує відсутність належної критичної оцінки ОСОБА_9 своєї протиправної поведінки, її осуду та свідчить про формальну вказівку на часткове визнання свої вини у скоєному.

Тому доводи касаційної скарги потерпілих в цій частині є слушними.

Разом з тим колегія суддів зазначає про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень з огляду на таке.

Так, активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилося в тому, що засуджений ОСОБА_9 не заперечував обставин подій щодо вчинення ним наїзду автомобілем на потерпілу, повно та всебічно розповів про обставини вчиненого, спосіб скоєного, тобто сприяв розкриттю злочину. Крім того, стороною обвинувачення ще в обвинувальному акті, відповідно до ст. 66 КК України, зазначено обставину, яка пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Тому твердження касаторів про протилежне є необґрунтованими, а їх посилання на постанову Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 263/15605/17 щодо наведеного є нерелевантним до обставин цього кримінального провадження.

Колегія суддів констатує, що факт відсутності щирого каяття засудженого як обставини, яка пом`якшує йому покарання, не впливає на обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині правильності призначення засудженому покарання.

Необхідно зазначити, що з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків та того, що відносно до наслідків вина засудженого є необережною, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що обране засудженому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах, наближених до мінімальних, сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту як самим засудженим, так і іншими особами.

На переконання колегії суддів, розмір призначеного засудженому додаткового покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню.

З огляду на викладене колегія суддів не убачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й особі засудженого через м`якість, та погоджується з визначеним судами попередніх інстанцій покаранням, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Отже, призначене засудженому покарання відповідає принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання, сприятиме виправленню засудженого й попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що не відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України.

Що стосується відображеного у касаційній скарзі посилання на постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справа № 207/5011/14-к як на усталену практику застосування статей 50, 65 КК України, то в цьому разі воно є недоречним, оскільки в наведеному судовому рішенні йдеться про вчинення умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, натомість в цій справі ОСОБА_9 притягується до відповідальності за необережний злочин, що залишилося поза увагою потерпілих.

Також посилання на постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі

№ 148/1016/23 є необґрунтованими, оскільки обставини тієї справи відрізняються від обставин кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , зокрема відсутністю пом`якшуючих покарання обставин.

Беручи до уваги зазначене, суди дійшли правильного висновку про призначення основного та додаткового покарання, яке наближене до мінімального розміру, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, а свої рішення належним чином мотивували.

З таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується колегія суддів.

Варто зазначити, що посилання потерпілих на постанову Верховного Суду від

07 квітня 2021 року у справі № 263/15605/17 та постанову Верховного Суду

від 12 вересня 2019 року у справі № 674/1608/17 є хибним, оскільки у вказаних справах колегія суддів встановила порушення судом застосування інституту звільнення від відбування покарання за умисний тяжкий злочин з кваліфікуючими ознаками у сфері обігу наркотичних засобів та умисне кримінальне правопорушення проти власності, поєднане з проникненням у житло, вчинене за попередньою змовою.

Тож колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років не можна вважати явно несправедливим.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Призначене засудженому ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам статей 50, 65, КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Судові рішення в частині призначення засудженому покарання мотивовані належним чином та відповідають вимогам статей 370, 374, 420 КПК України.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі потерпілих, і матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанції в ході розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень в частині призначеного ОСОБА_9 покарання.

Оскільки призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, касаційну скаргу потерпілого має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2023 року та вирок Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілих

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3