В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001947 від 08 вересня 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стила Старобешівського району Донецької області, громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 296 КК України, установив таке.

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

06 вересня 2025 року близько 20 години 50 хвилин, перебуваючи на міській алеї поблизу будинку № 44/2 по бульвару Олександрійському в м. Біла Церква Київської області, ОСОБА_6 , діючи на ґрунті особистої неприязні до ОСОБА_4 , з метою реалізації свого кримінально протиправного умислу, спрямованого на завдання останньому фізичного болю, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді фізичного болю, умисно наніс один удар правою рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_4 , внаслідок чого завдав йому фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Вказаними діями ОСОБА_6 умисно завдав удар, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України.

Крім цього, 08 вересня 2025 року близько 15 години 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився на міській алеї поблизу будинку № 44/2 по бульвару Олександрійському в м. Біла Церква Київської області, де побачив ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які сиділи на лавці.

Перебуваючи у зазначеному місці та у вказаний час, ОСОБА_6 , діючи умисно, нахабно та зухвало, з метою вчинення хуліганських дій, реалізовуючи свій кримінально протиправний намір, спрямований на виявлення власної зневаги до осіб похилого віку, грубо порушуючи громадський порядок, зневажаючи загальноприйнятими нормами моралі та відкрито демонструючи свою грубу поведінку існуючим у суспільстві правилам і нормам поведінки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, підійшов до останніх та безпричинно наніс один удар правим кулаком в ліву частину обличчя ОСОБА_8 , внаслідок якого останній впав на асфальтне покриття.

Продовжуючи свою кримінально протиправну діяльність, діючи з раніше виниклим умислом, спрямованим на вчинення хуліганських дій, ОСОБА_6 , ігноруючи зауваження та прохання оточуючих про припинення протиправних дій, перебуваючи у вищевказаному місці, близько 15 години цього ж дня, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, яка виразилася у зневажливому ставленні та нехтуванні громадським порядком, безпричинно та умисно наніс не менше п`яти ударів долонями по обличчю ОСОБА_5 , після чого, вихопивши з рук останнього металеву палицю, наніс нею один удар по голові ОСОБА_5 .

Після цього, ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганських дій, підняв дерев`яну палицю, котра знаходилась неподалік, якою наніс один удар по голові ОСОБА_8 .

В цей час ОСОБА_9 , перебуваючи у вказаному місці, побачивши безпричинну агресію та грубе порушення громадського порядку з боку ОСОБА_6 , став на заваді продовженню ним хуліганських дій, зробив останньому зауваження щодо нанесення тілесних ушкоджень та силою відібрав у ОСОБА_6 палицю.

Проте ОСОБА_6 на зауваження ОСОБА_9 не реагував, пручався, поводився агресивно, чинив опір останньому, який проявився у відмові віддати палицю та нанесенні нею одного удару в ліву частину голови ОСОБА_9 .

В результаті зазначених дій, які продовжувалися близько 5 хвилин, ОСОБА_6 грубо порушено громадський порядок, що виразилося в тривалому грубому порушенні громадського спокою громадян, буйстві, що супроводжувалася насильством та спричиненням легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Вказаними діями ОСОБА_6 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, пов`язане з опором іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 296 КК України.

ІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, отримавши згоду учасників кримінального провадження, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ними не оспорювались, оскільки вони розуміли правильно їх зміст, сумнівів у добровільності їх позиції не було, а їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На підставі ч. 4 ст. 349 КПК України, суд допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , який винуватість визнав та надав показання, які збігаються з обставинами, викладеними в обвинувальному акті. У вчиненому кається, просив обмежитись умовним строком.

Також, судом з`ясована думка потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , щодо покарання, яке має бути призначене ОСОБА_6 , які при вирішенні цього питання покладались на розсуд суду.

ІІІ. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання: щире каяття.

Відповідно до п. 6, 13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд визнає обставинами, які обтяжують покарання: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку; вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

IV. Мотиви призначення покарання.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 65 КК України).

Відповідно до практики Верховного Суду, керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 січня 2024 року, у справі ЄУН 715/2635/22).

Судом установлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 296 КК України.

Санкція ч. 1 ст. 126 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Санкція ч. 3 ст. 296 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Визначаючи вид та строк покарання. яке необхідно призначити ОСОБА_6 суд враховує, що ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України відносене до кримінальних проступків, а ч. 3 ст. 296 КК України нетяжких злочинів.

Суд враховує і конкретні обставини злочинів (форму вини, кількість епізодів, мотив, мету, вид шкоди, тощо), а також їх наслідки.

Що стосується врахованих при призначенні покарання даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , то він має молодий вік, раніше не судимий, є осудним, медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує.

Суд враховує установлені вище обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також, суд враховує позиції потерпілих, щодо покарання.

Отже, за викладених обставин, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд вважає, що досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення ОСОБА_6 , а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами, можливе, шляхом призначення покарання у межах санкції ч. 1 ст. 126 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також у межах санкції ч. 3 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Отже, керуючись вказаними нормами та судовою практикою, зважаючи на дані про особу ОСОБА_6 , обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини кожного з них (умисна), мотиви вчинення кожного з них, їх наслідки, вид сукупності (реальна), суд вважає, що остаточне покарання йому слід призначити за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, у спосіб поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Судом установлено, що ОСОБА_6 з 08 вересня 2025 року по 11 вересня 2025 року перебував під вартою та з 12 вересня 2025 року по 07 листопада 2025 року перебував під цілодобовим домашнім арештом.

Суд зараховує ці періоди у строк відбутого покарання, відповідно до правил ч. 5, 7 ст. 72 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеної норми, оскільки ОСОБА_6 призначене покарання у виді позбавлення волі на строк, що не перевищує п`ять років, зважаючи на молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього судимостей, щире каяття, позицію потерпілих, обставини, що обтяжують покарання, суд вважає, що він не становить такого рівня суспільної небезпеки, який унеможливлює його звільнення від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України.

Отже, на підставі ч. 1 ст. 75 КК України, суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строк на 2 (два) роки та покладенням обов`язків передбачених ч. 1, п. 2, 4, 6 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питання пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;

- утримуватись від спілкування з потерпілими, за виключенням випадків пов`язаних з відшкодуванням їм шкоди завданої вчиненим кримінальним правопорушенням.

Суд вважає, що саме покладення таких обов`язків є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів, його особі та обставинам, що пом`якшують або обтяжують покарання.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, процесуальні витрати не здійснювались, речові докази відсутні.

Разом з цим, судом установлено, що ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року до ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, строком до 11 листопада 2025 року.

Суд вважає, що з огляду на те, що ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності, необхідності в продовженні строку запобіжного заходу, або обранні іншого немає.

Керуючись ст. 100, 124, 368, 374, 381-382, 395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 296 КК України та призначити йому покарання:

за ч. 1 ст. 126 КК України, у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 (нуль) копійок;

за ч. 3 ст. 296 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання (штраф) більш суворим (позбавлення волі), визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати у строк відбутого покарання, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , з 08 вересня 2025 року по 11 вересня 2025 року, з розрахунку день за день.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України, зарахувати у строк відбутого покарання, строк цілодобового домашнього арешту ОСОБА_6 , з 12 вересня 2025 року по 07 листопада 2025 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Установити ОСОБА_6 іспитовий строк тривалістю на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76, п. 2, 4, 6 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 , під час іспитового строку, виконувати такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питання пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;

- утримуватись від спілкування з потерпілими: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за виключенням випадків пов`язаних з відшкодуванням їм шкоди завданої вчиненим кримінальним правопорушенням.

Іспитовий строк обчислювати з 06 листопада 2025 року.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом тридцяти днів з дня його оголошення, окрім як з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_10

Київської області