ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3483/25 Справа № 201/5261/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Собороного районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2, 3, 4 ст. 190 України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Собороного районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 грудня 2025 року, з визначенням застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90840 гривень.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватими, особу обвинуваченого та стадію судового розгляду, посилався на те, що ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не припинили існувати та застосування менш обтяжливого запобіжного заходу не зможе їм запобігти. Водночас, суд дійшов висновку, що застава 90840 гривень здатна забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою продовжити ОСОБА_7 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням раніше застосованої застави у розмірі 181680 гривень.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор, не оскаржуючи висновки суду про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилається на необґрунтованість судового рішення в частині необхідності зменшення обвинуваченому раніше визначеного розміру застави. Прокурор вважає, що суд не врахував повною мірою тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , ризиків, які продовжують існувати, а також даних про особу обвинуваченого. На переконання прокурора, визначений судом розмір застави є неспівмірним та не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 з доводами прокурора не погоджується, вважає судове рішення законним, обґрунтованим та таким, що в силу вимог ст. 392 КПК України оскарженню не підлягає. Разом із цим, захисник вказує на відповідність визначеного судом розміру застави вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України. На переконання адвоката, раніше визначений судом розмір застави був завідомо непомірним для обвинуваченого, про що безпосередньо свідчить неспроможність її внесення. Водночас, з урахування характеру та обставин провадження, даних про майновий стан обвинуваченого, а також ризики, які суттєво зменшились, є достатні підстави вважати висновки суду про її зменшення обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав. обвинуваченого та захисника, які просили ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У постанові від 25 серпня 2025 року у справі № 589/717/24 Верховний Суд дійшов висновку, що процесуальним законом передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, а оскарження альтернативного запобіжного заходу у виді застави, визначеного разом з основним в ухвалі місцевого суду, не може розглядатися як оскарження іншого запобіжного заходу.

Аналогічні висновки були викладені Верховним Судом й у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 930/2062/21, від 26 січня 2022 року у справі № 554/8481/18, від 03 квітня 2025 року у справі № 368/1158/23, від 23 квітня 2025 року у справі № 646/1709/23.

Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення в контексті наведених висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено апеляційним судом у судовому засіданні та що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах контрольного провадження, 24 жовтня 2025 року судом, на розгляді якого перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , в порядку ст. 331 КПК України було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою останнього.

Вирішуючи питання про продовження строку застосування запобіжного заходу суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою, та дійшов висновку про існування тих, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились і виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження тримання під вартою ОСОБА_7 та доводи захисту щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення цього питання.

Так, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував тяжкість злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , який відноситься до категорії тяжких, покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, обставини провадження, особу обвинуваченого, який міцних соціальних зв`язків та офіційного працевлаштування не має, раніше судимий, та відповідно наявність передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, які не припинили існувати, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину в умовах воєнного стану, до кримінальної відповідальності притягується не вперше, міцних соціальних зв`язків не має, що доводить ризики його переховування від суду, впливу на учасників кримінального провадження та вчинення нового кримінального правопорушення.

Що стосується доводів прокурора про необґрунтованість висновків суду про зменшення розміру застави, то вони не заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 5 ст 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Закон визначає сукупність обставин, а також критерії, якими повинен керуватися слідчий суддя, суд при визначенні у кожному конкретному випадку розміру застави. Такими обставинами є: 1) всі обставини кримінального правопорушення; 2) майновий та сімейний стан підозрюваного, обвинуваченого; 3) інші дані про його особу; 4) ризики, передбачені в ст. 177 КПК, а критеріями - те, що розмір застави: а) достатньою мірою гарантуватиме виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та, водночас, б) не буде завідомо непомірним для нього. Це означає, що, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати за рішенням суду про звернення застави у дохід держави утримувала підозрюваного, обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людини проживання.

Європейський суд з прав людини, у рішенні від 20.11.2010 р. у справі «Мангурас проти Іспанії» зазначив, що гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатись тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскажуваної ухвали, суд визначив обвинуваченому розмір застави, наближений до мінімального.

Надаючи оцінку наведеним висновкам суду колегія суддів погоджується з тим, що передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики хоча і продовжують існувати, проте істотно зменшились, а раніше визначена застава у розмірі 181680 гривень є завідомо непомірною для обвинуваченого.

Як правильно встановлено судом, обвинувачений тримається під вартою понад 6 місяців, офіційного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків не має, тож залишення незмінною застави у розмірі, наближеному до максимального, не відповідатиме меті її визначення та не буде дієвим. Колегія суддів погоджується з тим, що визначна наразі судом застава відповідає майновому стану ОСОБА_7 , а її внесення гарантуватиме виконання останнім покладених на нього обов`язків.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Собороного районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2, 3, 4 ст. 190 України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4