Провадження по справі № 1-кп/752/123/25
В И Р О К

іменем України

"05" листопада 2025 р. Голосіївський районний суд м. Києва у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження № 0002357, дані про яке 13.09.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Севастополь АР Крим, громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1 , що має вищу освіту, адреса проживання не встановлена, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

захисників - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

встановив:

ОСОБА_8 вчинила вчинив злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин.

Внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 збройної агресії Російської Федерації (далі за текстом - «РФ») проти України, відбулася окупація і анексія невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та м.Севастополя (далі за текстом «АР Крим»).

Під час цих подій, ОСОБА_8 , обіймаючи відповідно до Постанови Верховної Ради України №2869-IV від 23.12.2010 посаду судді Севастопольського апеляційного господарського суду, будучи особою, що має достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів окупації та анексії АР Крим, у порушення ст.65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати незалежність та територіальну цілісність України, з власної ініціативи добровільно вирішила надати допомогу РФ у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканності України.

З вказаною метою ОСОБА_8 , взяла безпосередню участь в утворенні та функціонуванні на тимчасово окупований території АР Крим системи незаконних органів судової влади РФ. Зокрема, діючи умисно з метою реалізації умислу на вчинення державної зради, з 21 березня по 25 грудень 2014, перебуваючи за місцем розташування Севастопольського апеляційного господарського суду, який розташований по вул. Суворова, 21 у м. Севастополь АР Крим, використовуючи матеріально-технічну базу суду, власні теоретичні знання і практичні навички, на підставі ч.5 ст. 9 Закону РФ № 6-ФКЗ відправляла «правосуддя» у незаконно створеному на тимчасово окупованій території України судового органу РФ - «Севастопольском апелляционном хозяйственном суде», застосовуючи при цьому законодавство РФ, чим забезпечила посилення тимчасової окупації півострів Крим та функціонування незаконно створеної судової системи країни-агресора.

Такі дії ОСОБА_8 вчиняла до початку створення на окупованій території України судів РФ, коли указом президента РФ від 19 грудня 2014 №786 на підставі рекомендації вищої кваліфікаційної колегії суддів РФ, до якої вона зверталася із особистою заявою, була призначена на посаду судді «Двадцять першого арбітражного апеляційного суду РФ», та продовжила з 26.12.2014 здійснювати «правосуддя» від імені РФ, тим самим забезпечила становлення та зміцнення окупаційної влади й сприяла іноземній державі у підриві основ національної безпеки України.

Таким чином суд визнає винуватим ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, а саме: у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Застосовані судом правові процедури.

ОСОБА_8 на судові виклики не з`являлася, показання суду не надавала. Будь-яких заяв, клопотань до суду не направляла.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia), про що судом 6 червня 2023 постановлено відповідну ухвалу (а.с. 108-110, т.2). Таке рішення суду ґрунтувалося на положеннях ч.3 ст.323 КПК України, враховуючи пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення, а також наявні дані про переховування від органів слідства та суду як на тимчасово окупованій території - АР Крим, так і на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, а саме РФ, її. неодноразові неявки на судові виклики, які були здійснені відповідно до вимог ч.8 ст. 135 КПК України, шляхом публікації судових повісток в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора та суду.

У даному кримінальному провадженні проводилось спеціальне досудове розслідування на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м Києва від 11.08.2016 року (справа № 757/38332/16-к), відтак обґрунтованість підозри, переховування ОСОБА_8 від органів досудового розслідування також були предметом ретельної оцінки слідчим суддею. На стадії досудового розслідування вживалися передбачені КПК України заходи щодо виклику ОСОБА_8 шляхом повідомлення її щодо вчинення певних процесуальних (слідчих) дій, викликів як шляхом публікацій в засобах масової інформації та офіційному сайті Офісу Генерального прокурора певних оголошень, як і шляхом надсилання на електрону адресу Двадцять першого арбітражного апеляційного суду РФ, де обіймала посаду судді ОСОБА_8 (а.с. 12, 63 т. 4,)

Обвинувачена ОСОБА_8 зі стадії досудового розслідування забезпечена захисником з числа адвокатів Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві на підставі доручення № 026-0003210 від 10.08.2016.

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_8 , яка перебуваючи як на тимчасово окупованій території України, так і території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, - РФ, та переховуючись від органу досудового розслідування, суду знає (повинна знати) про розпочате щодо неї кримінальне провадження, але відмовилася від права предстати перед українським судом за діяння, які їй інкримінуються та захищати себе особисто.

Суд використав всі можливості для того, щоб забезпечити обвинуваченій права, які гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, зокрема щодо таких гарантій як: бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку розуміє, про характер і підставу пред`явленого обвинувачення; мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту і спілкуватися з обраним захисником; бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за посередництвом обраного захисника; бути повідомленою про це право і мати призначеного захисника безоплатно.

Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (підпункт «g» пункту 3 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Суд, зберігаючи безсторонність, забезпечив повний та неупереджений судовий розгляд з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження.

Позиція сторони захисту.

З пояснень захисника ОСОБА_15 встановлено, що вона не мала зв`язку з обвинуваченою та не погоджувала з нею позицію захисту.

Між тим, захисник вважала, що здобуті під час досудового розслідування докази, доводять, що ОСОБА_8 , будучи громадянкою України, діючим суддею, подала заяву про призначення її суддею та була призначена посаду суді на тимчасово окупованій території АР Крим. Між тим, захисник вважає, що такі мотиви її дій не встановлено, як і умислу на надання РФ допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. У разі визнання винуватості просила призначити покарання у межах нижньої линки санкції ст. 111 КК України .

Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.

Тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 19 лютого 2014, а також наступна анексія, зокрема й території АР Крим, є загально відомими фактами, які: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, зокрема і «Республики Крым», законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування. Відтак, ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, постановою Совета Федерации Федерального Собрания РФ «Об использовании вооруженных сил РФ на территории Украины» від 01 березня 2014 року № 48-СФ, надано згоду президенту РФ на використання збройних сил РФ на території України.

11 березня 2014 Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою АР Крим проголошено «суверенным государством - Республикой Крым». Між тим, Указом Президента України від 14 березня 2014 №296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2014 за № 3-рп/2014 - визнана неконституційною.

16.03.2014 в умовах воєнної окупації на території АР Крим проведений референдум, а Верховна Рада АР Крим, яка втратила повноваження на підставі постанови Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, якою була розпущена, у порушення ст.2, 72, 73, 85, 132 Конституції України та ст.3, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум», ухвалила незаконні постанови №1745-6/14 «О независимости Крыма» та № 1748/14 «О правопреемстве Республики Крым».

18 березня 2014 представниками розпущеної Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 №891-VII «Верховної Ради АР Крим», підписаний «Договір» між РФ та «Республикой Крым» про прийняття до складу РФ «Республики Крым» та утворення у складі РФ нових суб`єктів. Цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014.

21 березня 2014 прийнятий федеральний конституційний закон № 6-ФКЗ «О принятии в РФ Республики Крым и образовании в составе РФ новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» далі за текстом - «закон № 6-ФКЗ»), тобто відбулася анексія АР Крим.

У подальшому з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупаційної влади й недопущення відновлення контролю України над цією територією, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на анексованій території органи державної влади, місцевого самоврядування, зокрема федеральним законом №154-ФЗ від 23.06.2014 "О создании судов РФ на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя …..» (далі за текстом - «закон № 154-ФКЗ» була створена система судів. Постановою Пленуму Верховного Суду РФ № 21 від 23.12.2014 днем початку діяльності новостворених федеральних судів на території Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя визначено 26 грудня 2014

15 квітня 2014 Верховною Радою України прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон №1207-VII), за яким перебування підрозділів збройних сил РФ на території України, яке відбулося з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями - тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 прийнято Постанову № 337-VIІI «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України від 27 березня 2014 № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 № 71/205 та від 19 грудня 2017 № 72/190, «Проблеми мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим, а також підтверджено невизнання її анексії.

Вказані резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України №1207-VII, Постанови Верховної Ради України та Укази Президента України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у даній справі.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Указом Президента України від 11 липня 2001 №511/2001 «Про утворення апеляційних господарських судів та затвердження мережі господарських судів» утворено в системі господарських судів України Севастопольській апеляційний господарський суд з кількісним складом суддів 27 осіб та адресою розташування: Україна, АР Крим, м. Севастополь, вул. Суворова, 21.

Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 №2869-IV, громадянка України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначена на посаду судді Севастопольського апеляційного господарського суду безстроково (а.с.112, т. 6).

Звільнення ОСОБА_8 з вказаної посади відбулося на підставі Постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 за №1302-VІІІ, у зв`язку із порушенням нею присяги (а.с. 130, т.6 ).

Згідно зі ст.9 Закону РФ № 6-ФКЗ до створення на території «Республики Крым» судів РФ, правосуддя від імені РФ здійснювали суди, які діяли на день прийняття «Республики Крым» до РФ. Тобто такими судами були суди, які створювалися відповідно до законодавства України та у яких здійснювали правосуддя судді України, призначені (обрані) відповідно до вимог законодавства України.

Обставини здійснення обвинуваченою ОСОБА_8 правосуддя від імені РФ на території тимчасово окупованої АР Крим без припинення статусу судді Севастопольського апеляційного господарського суду відповідно до законів України як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Севастопольськом апеляцийном хозяйственном суде», знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні листів, надісланих до Генеральної прокуратури України різними установами зокрема Міністерством з питань європейської інтеграції, Міністерством юстиції України, які у свою чергу надійшли з Міністерства юстиції РФ. Зокрема такими за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення господарського суду АР Крим від 03.02.20214 (справа №901/3813/13); «определения об исправлении опечатов к решении» від 23.05.20214 (справа №м901/3813/13, та від 20.06.2014 (справа № 301/3813/13), «определение у справв № 2-7/2439-2010 від 03.07.2014; «постановление» у справі № 901/3780/13 від 09.10.2014, «постановление» від 23.10.2014 у справі № 5002-12/2773-2011 «определение» від 12.05.2014 у справі № 5002-22/3237-201, «постановление» від 01.122016 у справі № А83-2942/2015, «определение» от 16.06.2014 по справі № 901/3541/13, «постановление» від 23.06.2014 по справі № 5020-1/014-12/002-1/056-10/071. Вказані судові рішення приймалися колегіями суддів «Севастопольського апеляцийного хозяйственного суда» до складу яких входила також суддя ОСОБА_8 , у деяких вона була головуючим суддею. Зміст вказаних судових рішень дає підстави дійти висновку, що судді керувалися нормами законодавства ФР, зокрема Арбитражным процесуальным кодексом РФ, законами РФ й постановлялися від імені РФ. Вказані рішення мають також відповідну атрибутику РФ. Результати огляду вказаних судових рішень також зафіксовані у протоколі огляду від 13.06.2017 (а.с. 10-75, 77-90, т.6).

Згідно із федеральним законом №154-ФЗ на окупованій території АР Крим були створені суди РФ, які розпочали свою діяльність з 26 грудня 2014.

Обставини щодо призначення ОСОБА_8 на посаду «судді суду РФ», який було утворено окупаційною владою РФ на території АР Крим, знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду інтернет-видань від 07.04.2015 та додатків до нього, якими є нормативні акти РФ про призначення суддів, розміщених на офіційних сайтах РФ (а.с.133-205, т.5). Так, згідно із п. «г» п.2 указу президента РФ від 19 грудня 2014 №786 ОСОБА_8 призначено на посаду «судьи Двадцять першого арбітражного апеляційного суду», який у свою чергу був створений на підставі федерального закону № 154-ФЗ.

Обставини здійснення обвинуваченою ОСОБА_8 правосуддя від імені РФ на території тимчасово окупованої АР Крим без припинення статусу судді Севастопольського апеляційного господарського суду відповідно до законів України як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Двадцять першого арбітражного апеляційного суду», знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду офіційної інтернет-адреси «Двадцять першого арбітражного апеляційного суду» від 13.06.2017, відповідно до якого виявлена інформація про діяльність на посаді судді вказаного суду «ОСОБА_8». Зокрема встановлено, що за період з 16.03.2014 по 13.06.2017 вона приймала участь у розгляді 659 справ (а.с. 93-139 т.6). Також за наслідками дослідження офіційної інтернет-адреси «Двадцять першого арбітражного апеляційного суду» були досліджені певні рішення, у яких суддя ОСОБА_8 була як головуючим суддею, так і членом колегії суддів. Зміст вказаних судових рішень дає підстави дійти висновку, що вона керувалася нормами законодавства ФР, зокрема Арбитражным процесуальным кодексом РФ, законами РФ. Рішення постановлені від імені РФ, мають відповідну атрибутику РФ тощо.

Суд вважає, що за відсутності можливості у сторони обвинувачення витребувати у РФ належним чином засвідчені нормативні акти, зокрема і акти індивідуальної дії щодо призначення ОСОБА_8 на вищезазначену посаду, що пов`язано з розірванням договорів про правову допомогу між державами, відомості, які здобуті за наслідками дослідження інтернет ресурсів, можуть буть визнані судом належними та допустимими, враховуючи також, що сторона захисту їх достовірність не оспорювала. Крім того, у кримінальному провадженні № 0001732, з якого були виділені матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 спрямовувалося відповідне клопотання про надання правової допомоги до компетентних органів РФ, але воно залишилося без розгляду.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані вище документовані дані про діяльність ОСОБА_8 як «судді» окупаційних органів влади РФ достовірними доказами обвинувачення, а тому кладе їх в основу вироку.

З відкритих джерел також було встановлено, що на підставі указа президента РФ від 31.05.2017 № 246 «О назначении судей федеральных судов и о представителях ……….." ОСОБА_8 була призначена на посаду судді «9-ого арбитражного суда г. Москвы».

Що стосується даних про громадянство обвинуваченої ОСОБА_8 , суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 №2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання. Згідно із ст. 17-19 вказаного Закону громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави. При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. 18 та 19 Закону). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20 Закону).

Згідно із ч.4 ст. 5 Закону № 1207-VII, примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Згідно із правилами ст. 4 згаданого вище Закону РФ № 6-ФКЗ з дня прийняття «Республики Крым» до РФ, тобто з 21 березня 2014, автоматично визнавалося громадянство РФ у всіх громадян України, які постійно проживали на території АР Крим. За ними також залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України. Передбачені законодавством РФ обмеження на заміщення державних посад особами, що мають громадянство іншої країни, на території АР Крим почали діяти лише після перебігу місяця з дня прийняття «Республики Крым» до РФ. На виконання ст. 9 Закону РФ № 6-ФКЗ до створення на території «Республики Крым» судів РФ, правосуддя від імені РФ здійснювали суди, які діяли на день прийняття АР Крим до РФ, при цьому особи, які займали посади суддів цих судів, продовжували відправляти правосуддя до створення і початку діяльності на території «Республики Крым» судів РФ за умови наявності в них громадянства РФ, таким особам гарантувалося переважне право на заміщення посади судді в утворених судах РФ, які, як вже відомо, розпочали свою діяльність з 26 грудня 2014.

Отже, з урахуванням встановлених фактичних обставин, ОСОБА_8 , здійснюючи з 21 березня 2014 «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судов РФ», фактично отримала громадянство РФ, як необхідну умову такої діяльності. Відомостей про те, що вона відмовилася від громадянства України у зазначеному вище порядку, суду не надано.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону №1207-VII, дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_8 й по теперішній час залишається громадянкою України, незалежно від місця її проживання. Автоматичне набуття нею як громадянкою України, яка проживала на тимчасово окупованій території, громадянства РФ, не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України.

Окрім того, фактичне набуття обвинуваченою громадянства РФ, не впливає на зміст його правових відносин з Україною, за якими вона визнається лише громадянкою України.

Суд дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши діюче законодавство України, РФ, норми міжнародного гуманітарного права, дійшов таких висновків.

Внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 збройної агресії РФ проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а в подальшому і незаконна анексія цієї території, що є формами триваючої підривної діяльності з боку РФ проти України на шкоду її суверенітетові, територіальної цілісності та незалежності. З метою становлення та зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю України над цією територією, РФ утворила на ній, зокрема, федеральні органи судової системи.

Термін «підривна діяльність» вживається в Деклараціях Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 №36/103, Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держави, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 №2131 (ХХ) та інших.

У контексті положень ст. 111 ККК України підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

За результатами оцінки доказів суд вважає доведеним поза розумним сумнівом те, що громадянка України ОСОБА_8 на момент окупації АР Крим по 19.04.2016 (день її звільнення з посади суді на підставі Постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 за №1302-VІІІ) формально-юридично мала статус судді Севастопольського апеляційного господарського суду. Не будучи у встановленому законами України порядку звільненою з вищезазначеної посади судді вона упродовж 21 березня 2014 по 25 грудня 2014 як «суддя» незаконно створеного «Севастопольського апеляцийного хозяйственного суда», здійснювала «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а 26 грудня 2014, як «судья Двадцять першого арбітражного апеляційного суду», прийняла на себе повноваження судді іншої держави РФ, яка незаконно окупувала та анексувала територію АР Крим.

Здійснення ОСОБА_8 за таких умов «правосуддя» від імені РФ свідчить про порушення нею вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді (яке зокрема встановлено під час її звільнення із займаної посади), оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ, що відбувалося шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ, що також сприяло недопущенню відновлення контролю української влади на території АР Крим, а, відтак, надання нею допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та незалежності України.

Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_8 для усвідомлення нею фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України АР Крим доводиться об`єктивними даними про її кваліфікаційний рівень підготовки як судді України, який дозволяв їй здійснювати тривалий час правосуддя в суді апеляційної інстанції з функціями контролю за законністю рішень судів першої інстанції.

Використання ОСОБА_8 під час здійснення такого «правосуддя» від імені РФ матеріально-технічної бази Севастопольського апеляційного господарського суду, її власних теоретичних знань і практичних навичок, підтверджується даними досліджених вище судових рішень тощо.

На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_8 з надання нею допомоги РФ у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та незалежності України, вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі.

Інкриміновані згідно обвинувального акту ОСОБА_8 діяння з надання допомоги представникам іноземної держави (РФ), є недоведеними. Керуючись правилами ч.3 ст. 337 КПК України, суд виключає з доведеного обвинувачення причетність ОСОБА_16 до надання допомоги представникам іноземної держави (РФ), оскільки таких конкретних фактів під час судового розгляду даного кримінального провадження не встановлено, протиправна діяльність обвинуваченої, яка спрямована на вчинення державної зради, охоплюється наданням нею допомоги іноземній держави - РФ в цілому.

Інші подані стороною обвинувачення та досліджені судом документи доказового значення в межах даного провадження не мають.

Отже, дії ОСОБА_8 , яка будучи громадянкою України та суддею Севастопольського апеляційного господарського суду, умисно, починаючи з 21 березня 2014 забезпечувала становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, колегія суддів кваліфікує за ч. 1 ст. 111 КК України як державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України у виді надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Мотив вчинених ОСОБА_8 вищезазначених діянь судом не встановлені, але вони й не впливають на їх кваліфікацію.

При призначені обвинуваченій ОСОБА_8 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який з урахуванням санкції ч.1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року), згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким, її ставлення до вчиненого, яка свідомо, розірвавши всі правові стосунки з державою, яка надала право діяти від її імені, більш того, особистим прикладом як суддя суду апеляційної інстанції, до повноважень якого входило формувати правозастосовну практику судів нижчої інстанції на всій території АР Крим, могла вплинути на прийняття рішення зрадити Україні іншими, менш досвідченими суддями, а також дані про її особу, яка раніше не судима.

Обставин, що пом`якшують та/або обтяжують покарання ОСОБА_8 не встановлені. Водночас, в контексті тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, суд бере до уваги і загальну обстановку на території АР Крим, в якій вимушено опинилися громадяни України, фізичні та юридичні особи внаслідок збройної агресії з боку РФ, швидкоплинність, за якої відбулася повна окупацію цієї території України, й подальша незаконна анексія іноземною державою.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 та № 1689-VII від 07 жовтня 2014), оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нового злочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України (в редакції Закону № 1689-VII від 07жовтня 2014) конфіскація майна встановлюється не тільки за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також і за злочини проти основ національної безпеки України незалежно від ступеня їх тяжкості. Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, його тривалість, а також дані про особу обвинуваченої, яка на час вчинення нею злочину мала статус носія судової влади, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації всього належного їй майна.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 323, ст. 368, 373-376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 111 КК України, та призначити їй покарання (в редакції Законів України №1183-VII від 08 квітня 2014 та №1689-VII від 07 жовтня 2014) у виді позбавлення волі строком на 13 (Тринадцять) років з конфіскацією всього належного їй майна.

Початок строку відбування покарання рахувати ОСОБА_8 з дня її затримання під час приведення вироку до виконання.

Заходи забезпечення кримінального провадження залишити без зміни.

Речові докази після набрання вироком законної сили залишити зберігати в матеріалах судового провадження.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 395 КПК України, до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якої судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст.138 КПК України, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст. 399 КПК України.

Копія вироку, яка підлягає врученню обвинуваченому, вручається захиснику, а інформація про вирок суду підлягає опублікуванню у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Судді:

______________ _______________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3