Провадження № 1-кп/204/1135/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, із зали судового засідання Чечелівського районного суду міста Дніпра кримінальне провадження № 0001482 від 14.12.2025 за обвинуваченням: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебувають вищевказані кримінальні провадження.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 подав клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України. На даний час у кримінальному провадженні існують ризики, передбачені п.п.1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та зумовлюють необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_8 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України, санкцією яких передбачено покарання до довічного позбавленням волі з конфіскацією майна, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України, зокрема, поза межами пунктів пропуску. Крім того, необхідно врахувати, що ОСОБА_8 вчинив злочин під час дії воєнного стану в Україні, знаходячись у СЗЧ, офіційно не працевлаштований, джерела доходів крім злочинного не має, родичі обвинуваченого перебувають на тимчасово окупованій території України, що підвищує ризик переховування від органів досудового розслідування та суду.

Про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення свідчить те, що у разі незастосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений матиме доступ до своїх акаунтів у месенджерах, що може призвести до видалення інформації та втрати цих доказів.

Про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілих, свідків, спеціалістів та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, зокрема з метою помсти, надання ними неправдивих показань та висновків, відмови від показів у суді, зокрема, шляхом залякування, підкупу та застосування насильства, оскільки обвинуваченому з матеріалів справи відомі анкетні дані зазначених осіб, а також відомо про проведення експертиз у даному провадженні, висновки яких викривають його злочинну діяльність. Крім того, необхідно враховувати, що також суттєво підвищує даний ризик.

Про наявність ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується свідчить те, що після вчинення першого теракту ОСОБА_8 продовжив свою злочинну діяльність та вчинив дії спрямовані на готування до наступних терористичних атак, зокрема, спільно з ОСОБА_9 виготовив вибухові речовини та підготував інші компоненти необхідні для створення вибухового пристрою Таким чином, перебуваючи на свободі ОСОБА_8 може продовжити вказану протиправну діяльність, що призведе до загибелі людей.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 подане клопотання підтримав, просив суд його задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_10 проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Представник потерпілого ОСОБА_6 клопотання прокурора підтримала.

Вислухавши клопотання прокурора, думку учасників кримінального провадження, суд доходить наступних висновків.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, серед іншого, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до обвинувального акта, який перебуває на розгляді суду, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України, та у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої, що відповідає законодавчо передбаченим підставам для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення ним інкримінованих злочинів, тому суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей лише визначає, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів. Отже, суд на даній стадії судового розгляду не вирішує питання щодо винуватості особи, належності та допустимості доказів на підтвердження такої винуватості, а виходить лише з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Розглядаючи наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та які прокурором наведено на обґрунтування поданого клопотання, суд уважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, при цьому суд виходить з такого.

Інкриміновані обвинуваченому злочини, передбачені ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України відносяться до категорії особливо тяжких проти громадської безпеки, за одне з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої, отже наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування. Отже, лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому, кримінальні правопорушення, які інкримінуються обвинуваченому, мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для держави та суспільства в цілому.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні ж по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від слідства.

Окрім того, ризик втечі оцінюється судому світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі.

Як встановлено судом, обвинувачений є раніше не судимим, має постійне місце проживання, а отже характеризується відсутністю міцних соціальних зв`язків та стримуючих факторів.

Оцінюючи ризик переховування, судом також ураховується, що ОСОБА_8 вчинив злочин під час дії воєнного стану, знаходячись в СЗЧ, офіційно не працевлаштований, що підвищує ризик переховування від суду.

Таким чином, викладене у своїй сукупності свідчить про те, що обвинувачений з великою імовірністю може вдатися до вчинення дій направлених на переховування від суду.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення то, у разі незастосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений матиме доступ до своїх акаунтів у месенджерах, що може призвести до видалення інформації та втрати цих доказів.

Оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, експертів слід вказати, що оскільки судове провадження у кримінальній справі не розпочато, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, що є вагомим психологічним фактором, ОСОБА_8 може впливати на потерпілих, свідків, експертів, які не допитані в судовому засіданні, з метою схилити їх до дачі неправдивих показів або відмови від їх надання.

При встановленні ризику впливу на вказаних осіб слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду, потерпілі, свідки, експерти судом не допитані, на даний час існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, ОСОБА_8 , який був ознайомлений з матеріалами кримінальних проваджень, відомо місце проживання потерпілих, свідків, місце роботи експертів.

Ризик вчинити інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений бажаючи уникнути відповідальності за скоєне, ураховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує, ураховуючи, що ОСОБА_8 були вчинені дії до продовження злочинної діяльності та вчинено дії направлені на готування до наступних терористичних атак, знаходячись на свободі обвинувачений може продовжувати протиправну діяльність.

Також суд зазначає, що вказані ризики, які є існуючими та обґрунтованими, посилюються через дію на території України воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Згідно практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, суд зазначає, що на даний час інші більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , ураховуючи ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, ступінь їх суспільної небезпеки, високий ступінь ризиків, передбачених п. 1,2,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені судом.

Таким чином, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в ході судового розгляду, виконання процесуальних рішень у справі, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, а тому вважає за доцільне продовжити ОСОБА_8 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права

підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду

більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, що відповідає правовим позиціям, викладеним у рішеннях: ЄСПЛ «Летельє проти Франції», ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії».

Таким чином, суд дійшов висновку, що встановлення існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з метою забезпечення виконання ОСОБА_8 процесуальних обов`язків та запобіганню існуючим ризикам.

Щодо визначення у кримінальному провадженні розміру застави, суд зазначає

таке.

Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при

постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під

вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього

Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо

злочинів, передбачених, зокрема, 258-258-6 КК України.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною).

Крім того, у наведеному Рішенні Конституційний Суд України зауважує, з огляду на приписи статті 131, частин першої, третьої статті 176, статті 177, частини першої статті 183 Кодексу, запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного або обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочинів, у яких підозрюють або обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Отже, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього

процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної

поведінки в умовах воєнного стану, ураховуючи характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , та які свідчить про ступінь

суспільної небезпечності цієї особи, суд вбачає підстави не визначити розмір застави у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, суд вважає, що з метою забезпечення встановлених та доведених у судовому засіданні ризиків, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 доцільно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 176-178, 183, 193-194, 315, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»,для виконання та відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3