ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2039/25 Справа № 183/7165/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000310, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 вирішено відраховувати з часу його добровільного з`явлення до установи виконання покарань для відбування покарання, або з часу його затримання в порядку виконання вироку.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у самовільному залишенні військової частини, вчиненого в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненого за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації у військовому званні «солдат», перебуваючи на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від військової служби, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, без поважних причин, 11 квітня 2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та був незаконно відсутній у військовій частині до 06 червня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, призначивши покарання за нижчою межею, пом`якшивши покарання в зв`язку з суворістю і невідповідністю призначеного покарання особистості засудженого із застосуванням статей 75,76 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є повне визнання вини, його щиросердне каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, а також відсутність збитків та потерпілих. Вказав, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про скоєння ним кримінального правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, а також мав бездоганну поведінку до вчинення злочину, відсутні судимості. Зазначив, що прокурор у судових дебатах просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. Посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи щодо самовільного залишення частини, оскільки обвинувачений вказував на лікування з дозволу командира, однак суд не запросив офіційних медичних наказів чи листів-підтвердження. Окрім того, вказав, що обвинувачений має контузії.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Захисник ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, надіслав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з тим, що його підзахисний ОСОБА_8 в телефонному режимі повідомив його, що він перебуває на лікарняному.

З огляду на те, що захисником повторно надіслано на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, будь-яких підтверджуючих документів щодо перебування обвинуваченого ані захисником, ані обвинуваченим ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не надано, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності обвинуваченого та захисника, з приводу чого не заперечував прокурор.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд не встановив обставини, що помякшують та обтяжуть покарання обвинуваченому.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога не перебуває, у 2022 році звертався до лікаря психіатра та знаходився на амбулаторному лікуванні з 09 травня 2022 року по 03 червня 2022 року з діагнозом посттравматичний стресовий розлад, в період інкримінованого йому діяння будь-який психічний розлад не виявляв і в даний час також не виявляє, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання на рівні найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стороною захисту не було долучено жодних підтверджуючих документів про необхідність лікування обвинуваченого, а також, що обвинувачений має контузії, тому вказані доводи апеляційний суд вважає безпідставними.

Неможливо погодитися і з доводами апеляційної скарги про наявність у діях обвинуваченого активного сприяння розкриттю злочину.

Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, у проведенні швидкого, повного і неупередженого розслідування вчиненого злочину і судового розгляду.

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Як видно з вироку суду першої інстанції така обставина не була встановлена судом першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам досудового розслідування інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини у справі. Тобто дії обвинуваченого не були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінального правопорушення.

Матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що обвинувачений активно сприяв розкриттю інкримінованого його правопорушення, а тому відповідні доводи є необгрунтованими.

Також, під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений не визнав себе винуватим у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, до суду апеляційної інстанції не з`явився для висловлення своєї позиції щодо вчиненого злочину, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності щирого каяття у обвинуваченого як обставини, яка згідно зі ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, та вважає доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності пом`якшуючих обставин безпідставними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, за встановлених судом обставин, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК, зокрема, запобігання вчиненню злочинів у сфері військових кримінальних правопорушень, при тому, що положення ст. 75 КК України застосовуються саме з огляду на можливість досягнення мети покарання.

В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування. Враховуючи той факт, що на території України введено воєнний стан, дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, а тому застосування інституту звільнення від відбування покарання не сприятиме досягненню мети покарання.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації у військовому званні «солдат», перебуваючи на посаді водія автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , 11 квітня 2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та був незаконно відсутній у військовій частині до 06 червня 2022 року. З матеріалів кримінального провадження не встановлено, що за цей час він вживав будь-які дії для повернення на службу, що свідчить про негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд при ухваленні постанов від 15 листопада 2023 року (справа № 608/67/23) та від 08 травня 2024 року (справа № 944/413/23).

З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в апеляційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку суду першої інстанції про неможливість застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого. Захисник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені судом й оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку, і його доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляціний суд в контексті застосування ст. 75 КК України також не сприймає як обґрунтовані доводи про те, що ОСОБА_8 раніше не судимий.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення обвинуваченому покарання за нижчою межею, то вони є необґрунтованими.

Положення ст. 69 КК України передбачають можливість суду, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, апеляційний суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК України, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК України надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого злочину та винуватого, їх характеру та ступеня.

У даному кримінальному провадженні в діях обвинуваченого апеляційний суд не вбачає наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому не вбачає підстав для пом`якшення покарання.

Доводи апеляційної скарги, що прокурор у судових дебатах просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки сама по собі ця обставина істотно не впливає на визначення виду і розміру покарання та повина враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими закон пов`язує призначення покарання.

Захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_8 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_8 більш мякого покарання на підставі ст. 69 КК України та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к).

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4