Провадження № 1-кп/638/1973/25
УХВАЛА

Іменем України

22 жовтня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши в підготовчому судовому засіданні у м. Харкові, клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001271 від 09.11.2017, у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова знаходиться кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001271 від 09.11.2017 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова від 04.08.2025 справа прийнята до провадження суддею Шевченківського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 .

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, з визначенням застави, з огляду на наявність ризиків, з підстав наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, може вчинити нові кримінальні правопорушення та/або продовжити свою злочинну діяльність. Зазначив, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не зможе усунути встановлені ризики, у зв`язку з чим застосування будь-якого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою є недоцільним. Зазначені ризики, які існували на час застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування є актуальними, станом на час розгляду даного клопотання вони не зменшились та не перестали існувати. Заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту, вважаючи його безпідставним. При цьому наголошувала на тому, що ризики, передбачені приписами ст. 177 КПК України на теперішній час не зменшилися, а тому відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання ОСОБА_5 процесуальних обов`язків.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 у клопотанні прокурора просив відмовити та змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт у м. Дніпрі, посилався на наявність стійких соціальних зав`язків у обвинуваченого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у клопотанні прокурора просив відмовити та змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно нього на домашній арешт у певний час доби для забезпечення можливості працювати.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, суд керується наступним.

Відповідно до 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 05.08.2025 у відношенні ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на строк до 03 жовтня 2025 року, включно, з визначенням розміру застави 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151400 гривень, яка у спосіб, передбачений приписами КПК України, ОСОБА_5 до Харківського апеляційного суду оскаржена не була.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, за який передбачене покарання у вигляді обмеження волі до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, а також у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, за який передбачене покарання у вигляді виключно позбавлення волі строком від трьох до семи років, які згідно із положеннями ст. 12 КК України є відповідно нетяжким та тяжким злочином.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , суд вважає встановленим продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може вчинити нові кримінальні правопорушення та/або продовжити свою злочинну діяльність.

Так, суд зазначає, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Зазначена обставина на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності сама по собі може бути мотивом та підставою для переховування від органів досудового розслідування чи суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу, враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_7 .

Також ОСОБА_5 , перебуваючи на свободі, зможе вільно спілкуватись та вчиняти тиск на потерпілого та свідків, які не були допитані судом у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до відмови від дачі правдивих показань у кримінальному провадженні.

Також достатньо обґрунтованим є ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки останній обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочину, що може свідчити про реальну можливість продовжити злочинну діяльність та вчинення нових кримінальних правопорушень, з урахуванням спрямованості інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а отже існує високий ризик продовження протиправної діяльності або вчинення нового кримінального правопорушення.

Таким чином, враховуючи характер інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 кримінального правопорушення та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України, є всі підстави вважати, що обвинувачений може залишити місце свого постійного проживання, де буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, які володіють інформацією щодо обставин вчинення ним зазначеного злочину, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також продовжуватиме вчиняти злочини проти незалежності та територіальної цілісності України та може вчинити інші злочини, з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на наведене, з урахуванням того, що ОСОБА_5 ніде не працює, не має постійного джерела прибутку, зареєстрований на непідконтрольній Україні території, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності переховувався від органів досудового розслідування та суду, може незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, а також оцінюючи сукупність обставин, передбачених в ст. 178 КПК України, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів , із можливістю внесення відповідно до статті 183 КПК України застави, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Щодо клопотання обвинуваченого та його захисника про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 201 КПК України, підставою для зміни запобіжного заходу за клопотанням обвинуваченого чи захисника є, в тому числі, наявність нових обставин, які не були предметом судового розгляду, або зміна обставин підозри, зменшення встановлених в провадженні ризиків, що пов`язано з плином досудового розслідування тощо.

При цьому, вирішуючи питання про наявність достатніх підстав для зміни раніше обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розуміння ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ є частиною національного законодавства.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, згідно зі ст.ст. 7-9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ « Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012) підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 ЄСПЛ вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Вирішуючи клопотання сторони обвинувачення про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт суд враховує тяжкість покарання за інкримінованими кримінальними правопорушеннями, особу підозрюваного ОСОБА_5 , його вік, сімейний стан, стан його здоров`я, майновий стан, процесуальну поведінку під час досудового розслідування кримінального провадження, зокрема те, що ОСОБА_5 ухилявся від досудового розслідування, у зв`язку з чим перебував у розшуку, та доходить висновку, що докази та обставини, які зазначені в досліджених матеріалах, дають достатні підстави суду вважати, що передбачені приписами п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики на теперішній час не зменшилися, а отже підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задоволенню не підлягає.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави, та відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 196, 197, 199, 315 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днівдо 20 грудня 2025 року, з можливістю внесення застави у розмірі 50 (п`ятидесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста ) гривень. 00 коп.

Строк дії ухвали встановити до 20 грудня 2025 року, включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою та відмови у зміні запобіжного заходу може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду в термін 7 днів з моменту її проголошення.

Повний текст складено 22.10.2025.

Суддя ОСОБА_1