1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/7488/25 1-кп/335/801/2025
08 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі
головуючого суддіОСОБА_1
за участю секретаря судового засіданняОСОБА_2
обвинуваченогоОСОБА_4
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України,
В березні 2018 року, більш точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, невстановлена слідством особа на ім`я ОСОБА_5 , переслідуючи особисті злочинні наміри, пов`язані зі створенням суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, а також з метою особистого уникнення від кримінальної відповідальності, знаючи, що ОСОБА_4 є малозабезпеченою особою, яка не має постійного місця роботи та прибутку, не має належної освіти та ділових якостей для зайняття підприємницькою діяльністю, не володіє відповідними знаннями та навичками ведення бухгалтерського обліку та податкової звітності, звернулася до нього з пропозицією заробітку, яка полягала у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, а також подання їх для проведення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи, з подальшим призначення у ній формальним засновником та керівником, без мети здійснення підприємницької діяльності.
В свою чергу ОСОБА_4 , з метою отримання грошової винагороди, погодився на пропозицію невстановленої слідством особи на ім`я ОСОБА_5 , яка полягала у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, а також подання їх для проведення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи на своє ім`я, підписання реєстраційних документів, протоколів, наказів, довіреностей, а також погодився формально бути призначеним службовою особою новоствореного суб`єкта господарювання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про підприємництво» № 698-XII від 07.02.1991 підприємництво це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.
Статтею 50 Закону України «Про господарські товариства» № 1576-XII від 19.09.1991 визначено поняття товариства з обмеженою відповідальністю яким вважається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.05.2003 (далі Закон) відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються Конституцією України, цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор) - особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, нотаріус.
Відповідно до статті 6 Закону державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту, відповідає кваліфікаційним вимогам, визначеним Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, та нотаріус.
Статтею 14 Закону передбачено, що документи для державної реєстрації можуть подаватися у паперовій або електронній формі. У паперовій формі документи подаються особисто заявником або поштовим відправленням. У разі подання документів представником додатково подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, що засвідчує його повноваження. Документи в паперовій формі приймаються за описом, примірник якого в день їх надходження видається заявнику з відміткою про дату їх отримання та кодом доступу в той спосіб, відповідно до якого були подані документи.
Для державної реєстрації створення юридичної особи, згідно з частиною 1 статті 17 Закону, подаються такі документи:
1) заява про державну реєстрацію створення юридичної особи.
2-1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчену копію) рішення засновників, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про створення юридичної особи;
3) документ, що підтверджує створення громадського формування, відповідність статуту юридичної особи, на підставі якого діє громадське формування, - у разі державної реєстрації громадського формування, що є самостійним структурним підрозділом у складі іншої юридичної особи;
4) відомості про керівні органи громадського формування (ім`я, дата народження керівника, членів інших керівних органів, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), посада, контактний номер телефону та інші засоби зв`язку), відомості про особу (осіб), яка має право представляти громадське формування для здійснення реєстраційних дій (ім`я, дата народження, контактний номер телефону та інші засоби зв`язку).
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону форми заяв про державну реєстрацію затверджується Міністерством юстиції України.
Згідно з частиною 2 статті 25 Закону порядок проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації, зокрема включає заповнення форми заяви про державну реєстрацію - у разі подання документів особисто заявником (за бажанням заявника), прийом документів за описом - у разі подання документів у паперовій формі, виготовлення копій документів в електронній формі - у разі подання документів у паперовій формі, внесення копій документів в електронній формі до Єдиного державного реєстру, перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду документів, перевірку документів на наявність підстав для відмови в державній реєстрації, прийняття рішення про проведення реєстраційної дії - для громадських формувань, символіки та засвідчення факту наявності всеукраїнського статусу громадського об`єднання, проведення реєстраційної дії (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови в державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру.
Відповідно до статті 10 Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
При цьому, якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.
Відповідальність за відповідність установчих документів законодавству згідно з частиною 3 статті 35 Закону покладається на засновників (учасників) юридичної особи.
Відповідно до частини 4 статті 35 закону особи, винні у внесенні до установчих документів або інших документів, що подаються для державної реєстрації, завідомо неправдивих відомостей, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, несуть відповідальність, встановлену законом.
Поняття місцезнаходження юридичної особи визначено статтею 93 Цивільного кодексу України та встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Так, на початку березня 2018 року, більш точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, керуючись корисливими мотивами, не маючи наміру здійснювати господарську діяльність, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на внесення в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей та їх подання для проведення державної реєстрації юридичної особи, надав невстановленій слідством особі на ім`я ОСОБА_5 , копію сторінок свого паспорту серія НОМЕР_1 , виданий 27.04.2002 Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області та копію картки про присвоєння ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 .
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 205-1 КК України, що кваліфікується, як внесення в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдиві відомості та умисному поданні документів, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, які містять завідомо неправдиві відомості для проведення такої реєстрації документів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Ухвалою суду від 30.07.2025 призначено підготовче судове засідання.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України, яке вмотивовано тим, що інкримінований йому злочин, на момент його вчинення, відноситься до злочину невеликої тяжкості та строк притягнення до кримінальної відповідальності за вказаною статтею на теперішній час сплив, у зв`язку з чим, просив закрити кримінальне провадження та звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Також, обвинувачений зазначив, що розуміє підставу звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, а також, право заперечувати проти закриття кримінального провадження.
Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого.
Заслухавши думку учасників провадження, з`ясувавши позицію обвинуваченого та впевнившись у її добровільності та усвідомленні ним наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд доходить наступних висновків.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття кримінального провадження у випадку встановлення підстав, передбачених частиною другою ст. 284 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 44 КК України ч. 1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.
Згідно ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
01.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, відповідно до якого діє нова редакція ст. 12 та ст. 49 КК України, а нова санкція ч. 2 ст. 205-1 КК України погіршує становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України в редакції закону, яка діяла станом на 07 березня 2018 року, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 205-1 КК України, є злочином невеликої тяжкості, за яке передбачене найбільш суворе покарання у вигляді обмеження волі на строк до п`яти років.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, в редакції закону, яка діяла станом на 07 березня 2018 року, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Ця норма кримінального закону імперативною, тобто підлягає обов`язковому застосуванню судом за наявності встановлених законом умов, і розширеному тлумаченню не підлягає.
Давність притягнення до кримінальної відповідальності полягає в тому що, якщо сплинуло певні строки з часу вчинення злочину до набрання вироком законної сили, притягнення до кримінальної відповідальності неможливе, суд не може притягнути особу до кримінальної відповідальності, якщо особа заявляє клопотання про застосування строків давності.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення 07 березня 2018 року, тобто на час розгляду клопотання про закриття кримінального провадження минуло більше семи років. Відомостей щодо переривання перебігу давності матеріали кримінального провадження не містять.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що клопотання обвинуваченого є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Процесуальні витрати та речові докази в кримінальному провадженні відсутні. Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 49 КК України, ст. 284, ст. 285, 369-372 КПК України, суд
Клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності - задовольнити.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205-1 КК України, на підставі ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складений 09 жовтня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1