Справа № 204/3932/24
Провадження № 1-кп/204/507/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника: ОСОБА_4 ,

обвинуваченого: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань кримінальне провадження № 0000074, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працевлаштованого, не одруженого, раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,ч. 2 ст. 307 КК України,

УСТАНОВИВ:

Чечелівським районним судом міста Дніпра здійснюється судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

У судовому засіданні прокурор подала суду клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який обумовлений тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, санкції яких передбачають виключне покарання у вигляді позбавлення волі. Є достатні підстави вважати, що враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обвинувачений ОСОБА_5 усвідомлює невідворотність покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, а тому з метою уникнення відповідальності може переховуватися від суду. Також ОСОБА_5 постійного офіційного місця роботи не має, міцних соціальних зв`язків не має, що вказує на можливість переховування. За вказаних підстав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не може бути змінений.

У дане судове засіданні через канцелярію суду захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_4 було подано клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт. Посилаючись на положення: Конституції України, КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальну Декларацію прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, захисником зазначено, що ОСОБА_6 в межах даного кримінального провадження перебуває під вартою з одночасною заставою, однак він не має матеріальної можливості внести кошти на рахунок суду для звільнення на свободу до ухвалення вироку суду. Захист наголошує, що в розпорядженні суду, як і під час досудового слідства відсутній паспорт обвинуваченого на підтвердження його власних даних. На даному етапі судового розгляду справи заявлене прокурором клопотання є неактуальним, оскільки: переховуватись від органів слідства ОСОБА_5 не може, оскільки справа перебуває в суді, впливати на свідків немає сенсу, оскільки вони вже допитані судом, а ті що не з`явилися не може знайти навіть сторона обвинувачення для доставлення до суду для допиту; можливість працювати або зберігати місце праці, перебуваючи за ґратами є неможливим в розумінні Кодексу законів про Труд, а військовий стан взагалі унеможливлює не тільки перетин кордону чоловіками від 25 до 60 років, але й контролює пересування людей в межах країни. Перебування ОСОБА_5 за ґратами фактично свідчить про порушення його прав, виходячи з матеріального положення, яке у нього є скрутним. При цьому, санкція статті (тобто суворе покарання, яке передбачає стаття) сама по собі не може бути підставою для тримання під вартою; тримання під вартою це найсуворіший запобіжний захід, який застосовується лише за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які доводить прокурор, натомість в даному випадку ризики відсутні.

Рідна сестра ОСОБА_5 ОСОБА_7 через канцелярію суду скерувала документи на підтвердження родинних зв`язків з нею, їх матір`ю поважного віку, яка постійно турбується за долю свого сина, а також документи про наявність нерухомого майна, де ОСОБА_5 буде мешкати після звільнення з під варти під час судового слідства.

Крім того, під час продовження застосованих обмежень суд має враховувати й стан здоров`я ОСОБА_5 , оскільки суд неодноразово пересвідчувався в його поганому самопочутті.

У клопотанні захисником наголошено, що всі досліджені судом докази по цій справі є сумнівними і здобутими з порушенням норм КПК України, а тому посилання прокурора виключно на санкцію ст. 307 КК України є недоцільним і невиправданим та надає всі підстави для зміни жорсткого обмежувального заходу відносно ОСОБА_5 на більш м`який.

У судовому засіданні прокурор подане нею клопотання підтримала, просила суд його задовольнити. Проти задоволення клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту заперечувала, у зв`язку з наявністю у даному провадженні дійсних та триваючих ризиків, а також ураховуючи особу обвинуваченого.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні подане нею клопотання підтримала в повному обсязі, просила застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту, звільнити його з-під варти. Щодо клопотання прокурора вказала, що воно є неналежним та необґрунтованим. Існування ризиків у кримінальному провадженні не доведено, ризики відсутні.

Обвинувачений у судовому засіданні клопотання захисника підтримав в повному обсязі.

Суд, заслухавши клопотання прокурора, клопотання захисника, думку обвинуваченого, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд доходить таких висновків.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно зі ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього кодексу.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забезпечує особам, яким обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи, що означає необхідність перевірки не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а також і мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою. При цьому рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватися на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд має з`ясувати можливість застосування до особи, яка тримається під вартою, будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується в тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного (обвинуваченого); міцність його соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; постійного місця роботи, навчання; репутація, його майновий стан; наявність у нього судимостей; повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється (обвинувачується) особа.

Суд зазначає, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») 31315/96 від 25.04.2000, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою з огляду, у тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини наголошує, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, повинно містити в тому числі виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На виконання вказаної норми закону, стороною обвинувачення доведено наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України.

Так, ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307 КК України, які мають значний ступінь суспільної небезпеки, оскільки такі злочини мають широкий негативний вплив громадський порядок, суспільство, призводять до залежності осіб, які їх вживають, деградації особистості, хвороб, а в окремих випадках і летальних наслідків.

Слід зазначити, що суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, відповідає правовим позиціям, викладеним у пункті 35 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Летельє проти Франції», суд вважає виправданим тримання обвинуваченого під вартою.

Прокурором доведено, що ризик переховування від суду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку із перебігом судового розгляду справи продовжує існувати, ураховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі, та усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути йому призначено судом у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, обвинувачений з високою імовірністю може вживати заходів, спрямованих на переховування від суду. При цьому ризик втечі може бути розцінений ним, як менш небезпечне діяння ніж покарання та процедура його виконання.

Вирішуючи клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд враховує, що ОСОБА_5 характеризується відсутністю міцних соціальних зв`язків, роботи та стримуючих факторів, які б вказували на те, що ним не будуть вживатися перешкоди щодо цього кримінального провадження.

Також, при оцінці ризику переховування, судом враховано, що на території України запроваджено та діє воєнний стан, що суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Отже, суд уважає, що ризик переховування від суду з боку обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності на даний час реально існує та своєї актуальності не втратив.

Таким чином, аналізуючи в сукупності встановлений судом ризик, особу обвинуваченого, а також обставини кримінального провадження, суд вважає, що запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою є співмірним існуючим ризикам. При цьому, достатніми та належними підставами продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не лише очікування розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками звільнення обвинуваченого та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

Необхідно зауважити, що позиція суду ґрунтується на принципі презумпції невинуватості та не ставить за мету передбачити можливе покарання за інкримінований обвинуваченому злочин.

Щодо поданого клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, більш, суд бере до уваги ст.183 КПК України, ураховує інкримінований обвинуваченому злочин та вважає, що лише такий запобіжний захід спроможний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у тому числі з тих обставин, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 має досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Суд вважає, що у даному випадку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є таким, що зумовлено сукупністю наведених матеріальних і процесуальних передумов, необхідністю забезпечення охорони загальносуспільних прав та інтересів, а відвернення встановленого судом ризику ухилення обвинуваченого від суду не є можливим шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

При цьому аргументи наведені захисником в частині, що прокурором не доведено існування у даному кримінальному провадженні ризиків, а також неможливість ОСОБА_5 переховуватись від суду, судом не приймаються, оскільки такі твердження проаналізовані та спростовані з підстав, які наведені судом у мотивувальній частині даної ухвали.

Щодо тверджень про недоведеність матеріалами справи вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів, слід вказати, що на стадії судового розгляду суд не може надавати оцінку доказам, а також робити висновки про невинуватість або винуватість особи за пред`явленим обвинуваченням.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і твердження захисника, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює реалізацію обвинуваченого права на працю, що має наслідком його скрутне матеріальне становище, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 до затримання та застосування запобіжного заходу не працював. Слід також зауважити, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є обмежувальним заходом, передбаченим законом для забезпечення кримінального провадження, який обмежує свободу особи, а не право на працю.

Таким чином, розглянувши питання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту, суд дійшов висновку, що з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, відсутності у ОСОБА_5 стримуючих факторів для забезпечення належної, законної поведінки, на даній стадії судового розгляду унеможливлює зміну обраного запобіжного заходу.

Дослідивши обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, суд уважає, що ризики, які були підставою для обрання та у подальшому для продовження запобіжного заходу, хоча на даний час дещо зменшились, але продовжують існувати та зумовлюють обґрунтовану необхідність у продовженні раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання сторони захисту на необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, за станом здоров`я обвинуваченого та необхідністю лікування, не є підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки в умовах ДУ «ДУВП (№4)» є медична частина, куди ОСОБА_5 має право звернутися за медичною допомогою. При цьому також слід зауважити, що у судовому засіданні обставин, які б свідчили про неможливість тримання під вартою обвинуваченого за саном здоров`я не встановлено.

Виходячи з викладено, суд резюмує, що наведені стороною захисту доводи не спростовують наявності у даному кримінальному провадженні ризиків, які зумовлюють необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу, а також не вказують на можливість на даному етапі застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, відтак клопотання сторони захисту про міну запобіжного заходу задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження ризику переховування від суду, суд уважає за доцільне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 на строк 60 днів.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на те, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави має стимулюючий характер дотримання покладених на нього обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, враховуючи кількість покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків та співвідношення з існуючими ризиками їх невиконання, враховуючи особу обвинуваченого, його матеріальний стан, стадію розгляду кримінального провадження, суд вважає, що розмір застави підлягає зменшити до 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151400 гривень, що на переконання суду, відповідатиме критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), забезпечить справедливий баланс інтересів особи та суспільства, не суперечитиме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів з визначенням застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на 01.01.2024, з покладенням у відповідності до ст. 194 КПК України певних обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 193, 194, 197, 314-317, 331, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обвнуваченому з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 14 грудня 2025 року включно.

Визначити стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в кримінальному провадженні у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 151400 грн.

У випадку внесення обвинуваченим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначеної застави у розмірі 151400 гривень, вважати, що до нього обрано запобіжний захід у вигляді застави.

У випадку внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 14.12.2025 виконувати наступні обов`язки: прибувати до прокурора або суду із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави, а до нього для забезпечення виконання визначених законом обов`язків, може бути застосовано інший запобіжний захід.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання та вручити учасникам кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 20.10.2025.

Суддя ОСОБА_1