КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4140/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000100 від 06.09.2023 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , судимого: 02.09.2024 р. Деснянським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 111 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України, та призначено йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, за даним вироком і за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02.09.2024 р., яким ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст. 111 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого визначено ОСОБА_7 покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Згідно вироку суду, внаслідок збройної агресії з боку російської федерації із 20.02.2014 на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя військовослужбовцями збройних сил російської федерації встановлено ефективний контроль, як над територією Кримського півострову, так і за діяльністю розташованих там органів влади, чим фактично здійснено тимчасову окупацію вказаної території України.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014, тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1 вказаного Закону Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року.

У порушення ст.ст. 42, 43 "Положення про закони і звичаї війни на суходолі", що є додатком до Гаагської конвенції "IV Конвенція про закони і звичаї війни на суходолі" від 18.10.1907 р., російська федерація, використовуючи фактичний контроль над органами місцевої влади, прийняла нові закони та утворила власні судові і правоохоронні органи.

Для забезпечення роботи незаконно створених судових органів, згідно з Указом президента російської федерації № 786 від 19.12.2014 р., на посаду «судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым» призначено громадянина України ОСОБА_7 , який до цього займав посаду судді Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим.

ОСОБА_7 , будучи наділеним окупаційною владою повноваженнями «судді», діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст. 2, 47, 49 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі по тексту Конвенція (IV), достовірно знаючи, що внаслідок збройної агресії російською федерацією тимчасово окуповано територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, розглянув справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1.1 ст. 18.8 Кодексу про адміністративні правопорушення російської федерації, щодо громадянина України ОСОБА_10 , який, згідно з матеріалами справи, наданими «суду», допустив порушення іноземним громадянином або особою без громадянства режиму перебування (проживання) у російській федерації, що виразилося у відсутності документів, підтверджуючих право на перебування (проживання) у російській федерації, а також в ухиленні від виїзду з російської федерації по закінченню строку перебування, якщо ці дії не мають ознак кримінально караного діяння.

Будучи професійним суддею, який володіє законодавством України, частиною якого є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, ОСОБА_7 розумів, що ОСОБА_10 відповідно до ст. 3 Конвенції (IV) перебуває під захистом як громадянин України, що проживає на тимчасово окупованій російською федерацією території України.

Незважаючи на це, а також те, що згідно зі ст. 47 Конвенції (IV) жодні додаткові дозволи рф чи інші документи для проживання на ТОТ АР Крим та м. Севастополь за національним законодавством України та нормами міжнародного гуманітарного права вищевказаному громадянину України не потрібні та, що ОСОБА_10 , як особа, що перебуває під захистом Конвенції не може бути позбавлений у будь-якому випадку або будь-яким способом переваг цієї Конвенції, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою примусового переміщення шляхом видворення ОСОБА_10 за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, 09.12.2016 р. у приміщенні «Евпаторийского городского суда Республики Крым», за адресою: ТОТ АР Крим, м. Євпаторія, просп. Леніна, буд. 30, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного щодо ОСОБА_10 , постановив рішення № 5-3432/2016 про визнання його винним.

При цьому, під час розгляду справи достовірно встановлено, що ОСОБА_10 є громадянином України, особа якого у суді підтверджена, проживав на території Автономної Республіки Крим і після тимчасової окупації Кримського півострову російською федерацією «допустив порушення іноземним громадянином або особою без громадянства режиму перебування (проживання) в російській федерації, яке виразилося у відсутності документів, підтверджуючих право на перебування (проживання) в російській федерації, а також в ухиленні від виїзду з російської федерації по закінченню строку перебування, якщо ці дії не мають ознак кримінально караного діяння». Незважаючи на це, ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги ст. 49 Конвенції (IV), згідно з якою заборонені, незалежно від їх мотиву, насильницькі переміщення, прийняв рішення про накладення на ОСОБА_10 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2000 російських рублів з адміністративним видворенням за межі рф (Криму) шляхом контрольованого самостійного виїзду за межі рф.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 147 Конвенції (IV) незаконне переміщення (переведення) особи, яка перебуває під захистом, є одним із серйозних порушень Конвенції (IV), ОСОБА_7 , постановивши рішення про видворення громадянина України ОСОБА_10 за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, допустив порушення вимог ст.ст. 3, 47, 49 та 147 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р.

Таким чином, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, а саме, у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та виразилось у порушенні вимог ст.ст. 47, 49, 64, 67, 70 та 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. та п. "а" ст. 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 8 червня 1977 року, а саме у депортації (видворенні) громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в умовах окупації частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2025 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Апелянт вказує, що судом взяті до уваги докази надані стороною обвинувачення, а саме:

- протокол огляду від 25.09.2019 р. з додатками, з якого вбачається, що на Інтернет сайті «Крым.Реалии» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 міститься інформаційна стаття про видворення із тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим правозахисника ОСОБА_11 (т. 3 а.с. 76-84);

- протокол огляду від 19.06.2020 р. з додатками, відповідно до якого в ході огляду Інтернет сторінки «Судебные и нормативные акты РФ» було встановлено, що ОСОБА_7 здійснює правосуддя від імені рф у незаконно утвореному «Евпаторийском городском суде Республики Крым», про що свідчить наявність постанови, ухваленої під головуванням судді ОСОБА_12 у справі №5-3432/2016 від 09.12.2016 року (т. 3 а.с. 59-75);

- протокол огляду від 17.01.2023 р. з додатками - дисками, відповідно до якого в ході огляду офіційної Інтернет сторінки так званого «Євпаторійського міського суду Республіки Крим», за посиланням: http://evpatoria.krm.sudrf.ru/ було встановлено, що ОСОБА_7 здійснює правосуддя від імені рф у незаконно утвореному «Евпаторийском городском суде Республики Крым». Крім того, зазначена публікація, крім іншого, містить «Список суден Евпаторийского городского суда, назначенных Указом Президента Российской Федерации от 19.12.2014 № 786 «О назначении судей федеральных судов», до якого входить ОСОБА_7 , та інформацію про те, що «Указом Президента Российской Федерации от 31.05.2017 № 246 «О назначении судей федеральных судов и о представителях Президента Российской Федерации в квалификационных коллегиях судей субьектов Российской Федерации», заместителем председателя Евпаторийского городского суда назначен ОСОБА_13 » (т. 3 а.с. 111-1 17);

- протокол огляду речей і документів від 22.08.2023 р. з додатком диском, з якого вбачається, що у процесі огляду Інтернет сторінки «судебные решения РФ», було виявлено низку прийнятих «судових рішень» «суддею Євпаторійського міського суду» ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 134-138):

протокол огляду речей та документів від 29.08.2023 р., з якого вбачається, що у процесі огляду Інтернет сторінки «Евпаторийский городской суд» було виявлено, що у вказаному суді працює суддя ОСОБА_7 , який здійснює свою діяльність у залі № 26 Євпаторійського суду (т. 3 а.с. 186-189).

Апелянт вказує, що надані на дослідження вищезазначені докази, суд прийняв до уваги, оцінив за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, які вони містять, визнав належними та допустимими і не обґрунтував, чому оцінив викладену у вказаних документах інформацію як достовірну. Разом з тим, інформація, яка зафіксована у протоколах огляду отримана із загальнодоступної мережі Інтернет, а її достовірність судом не перевірялася.

Крім того, захисник зазначає, що на думку суду, обставини порушення ОСОБА_7 законів та звичаїв війни, а саме, депортації (видворення) громадянина України ОСОБА_10 в умовах окупації частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, знайшли своє підтвердження під час дослідження у судовому засіданні доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме:

- рапорту старшого оперуповноваженого в ОВС 2 відділу 5 служби ГУ «К» СБ України майора ОСОБА_14 від 11.09.2020 р., відповідно до якого, у ході здійснення оперативно-службової діяльності, отримано дані про причетність представника судової гілки влади - судді Євпаторійського міського суду ОСОБА_7 , до вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 111 КК України та ч. 1 ст. 438 КК України. Зокрема, встановлено випадки ухвалення ОСОБА_7 судових рішень, які мають ознаки жорстокого поводження з цивільним населенням на окупованій території та порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні вимог ст. ст. 4, 13. 47, 64, 67, 70 та 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яка набрала чинності для України 03.01.1955, а саме, судових рішень, направлених на примусове видворення громадян України з тимчасово окупованої території АР Крим (т. 2 а.с. 155-156);

- копії «протокола об административном задержании» від 18.10.20216 р., відповідно до якого ОСОБА_10 було затримано 18.10.2016 року об 11 год. 25 хв. «для рассмотрения дела об административном правонарушении» (т. 3 а.с. 2);

- копії «протокола о доставлении» від 18.10.2016 р., з якого вбачається, що ОСОБА_10 було доставлено «в служебное помещение ОМВД для составления протокола об административном правонарушении» (т. 3 а.с. 1):

- копії «постановления судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым ОСОБА_15 » від 09.12.2016 р., відповідно до якої « ОСОБА_16 признать виновным в совершении административного правонарушения, предусмотренного 4.1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, и назначить ему наказание в виде административного штрафа в размере 2000 рублей с административным выдворением за пределы Российской Федерации путем контролируемого самостоятельного выезда из Российской Федерации» (т. 2 а.с. 162-169);

- копії «решения судьи Верховного суда Республики Крым ОСОБА_17 » від 14.12.2016 р.. відповідно до якого «постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. в отношении ОСОБА_16 оставить без изменений, а жалобу ОСОБА_16 , без удовлетворения» (т. 2 а.с. 170- і 74):

- копії «решения судьи Верховного Суда Республики Крым ОСОБА_18 » від 20.02.2018 р., відповідно до якого «жалобу ОСОБА_16 на постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. по делу № 5- 3432/2016-оставить без удовлетворения. Постановление Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. по делу № 5-3432/2016, которым ОСОБА_16 признан виновным в совершении административного правонарушения, предусмотренного ч. 1.1 ст. 18.8 КоАП РФ, оставить без изменения» (т. 3 а.с.39-46):

- копії «постановления председателя Верховного Суда Республики Крым ОСОБА_19 » від 28.06.2018 р., відповідно до якого «Постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. и решение судьи Верховного Суда Республики Крым от 20.02.2018 г. по делу об административном правонарушении, предусмотренном ч. 1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, в отношении ОСОБА_16 , оставить без изменения, а жалобу ОСОБА_16 без удовлетворения» (т. 3 а.с. 47-54);

- копії «постановления Верховного Суда Российской Федерации ОСОБА_20 » від 10.10.2018 р., відповідно до якого «постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г., решение судьи Верховного Суда Республики Крым от 20.02.2018 г. и постановление председателя Верховного Суда Республики Крым от 28.06.2018 г., вынесенные в отношении гражданина Республики Украина ОСОБА_16 по делу об административном правонарушении, предусмотренном ч. 1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, оставить без изменения, а жалобу гражданина Республики Украина ОСОБА_16 без удовлетворения» (т. 3 а.с. 55-58).

Разом з тим, апелянт звертає увагу, що зазначені документи є копіями, а суду не було надано для дослідження оригінали документів, що порушує вимоги ч. 3 ст. 99 КПК України про те, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Крім того, як зазначає апелянт, зазначені копії документів не засвідчені належним чином, як не передбачено п. 5.26 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно- розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».

Саме тому, на думку апелянта, вказані копії документів не відповідають умовам допустимості, доказів, а саме: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела, одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних (постанова Верховного Суду від 07.08.2019 у справі права № 607/14707/17).

Крім того, захисник посилається на те, що судом не було встановлено особу відносно якої здійснювався судовий розгляд, оскільки стороною обвинувачення не було надано ніяких документів для встановлення особи обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених абзацом 5 ч. 3 ст. 323 КПК України, а саме шляхом публікацій таких повідомлень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), в судове засідання не з`явився, а тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, проте за обов`язковою участю захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурорів, які заперечували проти апеляційної скарги, вказуючи на законність вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Як вбачається з вироку, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі досліджених фактичних даних, які містяться у низці письмових доказів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що статус обвинуваченого ОСОБА_7 як судді Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим станом на 2014 рік підтверджується даними, що містяться у рішенні Вищої ради юстиції «Про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_7 на посаду судді Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим» строком на п`ять років від 17.09.2013 р. (т. 3 а.с. 142).

Відповідно до даних, що містяться у витягу з подання «Про призначення на посади суддів» від 20.09.2013 р., Вища рада юстиції пропонує Президенту України призначити строком на п`ять років у місцевих загальних судах на посаду судді Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 143).

Згідно із рішенням Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_21 з посади судді Бахчисарайського районного суду АРК, ОСОБА_22 з посади судді Джанкойського міськрайонного суду АРК, ОСОБА_7 з посади судді Євпаторійського міського суду АРК, ОСОБА_23 з посади судді Роздольненського районного суду АРК, ОСОБА_24 з посади судді Совєтського районного суду АРК, ОСОБА_25 з посади судді Феодосійського міського суду АРК за порушення вимог щодо несумісності» від 02.03.2017 р., ОСОБА_7 звільнено з посади судді Євпаторійського міського суду АРК (т. 3 а.с. 144-146).

Відповідно до листа начальника Головного управління ОСОБА_26 від 17.09.2020 р., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Одеса, зареєстрований: АДРЕСА_1 , перебував на посаді судді Євпаторійського міського суду (призначений указом Президента України № 571/2013 терміном на 5 років), на даний час обіймає посаду заступника голови Євпаторійського міського суду (Указ Президента РФ «О назначении судей федеральных судов и о представителях Президента Российской Федерации в квалификационных коллегиях судей субьектов Российской Федерации» № 246 від 31.05.2017, терміном на 6 років) ( т. 2 а.с. 198-199).

Обставини здійснення ОСОБА_7 правосуддя від імені рф на території АР Крим без припинення статусу судді Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим відповідно до законів України, як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Евпаторийского городского суда» підтверджуються:

- протоколом огляду від 19.06.2020 з додатками, відповідно до якого в ході огляду Інтернет сторінки «Судебные и нормативные акты РФ» було встановлено, що ОСОБА_7 здійснює правосуддя від імені рф у незаконно утвореному «Евпаторийском городском суде Республики Крым», про що свідчить наявність постанови, ухваленої під головуванням судді ОСОБА_7 у справі №5-3432/2016 від 09.12.2016 року (т. 3 а.с. 59-75);

- протоколом огляду від 17.01.2023 з додатками - дисками, відповідно до якого в ході огляду офіційної Інтернет сторінки так званого «Євпаторійського міського суду Республіки Крим», за посиланням: http://evpatoria.krm.sudrf.ru/ було встановлено, що ОСОБА_7 здійснює правосуддя від імені рф у незаконно утвореному «Евпаторийском городском суде Республики Крым». Крім того, зазначена публікація, крім іншого, містить «Список судей Евпаторийского городского суда, назначенных Указом Президента Российской Федерации от 19.12.2014 № 786 «О назначении судей федеральных судов», до якого входить ОСОБА_7 , та інформацію про те, що «Указом Президента Российской Федерации от 31.05.2017 № 246 «О назначении судей федеральных судов и о представителях Президента Российской Федерации в квалификационных коллегиях судей субьектов Российской Федерации», заместителем председателя Евпаторийского городского суда назначен ОСОБА_27 » (т. 3 а.с. 111-117);

- протоколом огляду речей і документів від 22.08.2023 з додатком - диском, з якого вбачається, що у процесі огляду Інтернет сторінки «судебные решения РФ», було виявлено низку прийнятих «судових рішень» «суддею Євпаторійського міського суду» ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 134-138);

- протоколом огляду речей та документів від 29.08.2023, з якого вбачається, що у процесі огляду Інтернет сторінки «Евпаторийский городской суд» було виявлено, що у вказаному суді працює суддя ОСОБА_7 , який здійснює свою діяльність у залі № 26 Євпаторійського суду (т. 3 а.с. 186-189).

Обставини порушення ОСОБА_7 законів та звичаїв війни, а саме, депортації (видворення) громадянина України ОСОБА_10 в умовах окупації частини території України, а саме, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, підтверджуються:

- рапортом старшого оперуповноваженого в ОВС 2 відділу 5 служби ГУ «К» СБ України майора ОСОБА_28 від 11.09.2020, відповідно до якого, у ході здійснення оперативно-службової діяльності, отримано дані про причетність представника судової гілки влади - судді Євпаторійського міського суду ОСОБА_7 , до вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 111 КК України та ч. 1 ст. 438 КК України. Зокрема, встановлено випадки ухвалення ОСОБА_7 судових рішень, які мають ознаки жорстокого поводження з цивільним населенням на окупованій території та порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні вимог ст. ст. 4, 13, 47, 64, 67, 70 та 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яка набрала чинності для України 03.01.1955, а саме, судових рішень, направлених на примусове видворення громадян України з тимчасово окупованої території АР Крим (т. 2 а.с. 155-156);

- копією «протокола об административном задержании» від 18.10.2016, відповідно до якого ОСОБА_10 було затримано 18.10.2016 року об 11 год. 25 хв. «для рассмотрения дела об административном правонарушении» (т. 3 а.с. 2);

- копією «протокола о доставлении» від 18.10.2016, з якого вбачається, що ОСОБА_10 було доставлено «в служебное помещение ОМВД для составления протокола об административном правонарушении» (т. 3 а.с. 1);

- копією «постановления судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым ОСОБА_27 » від 09.12.2016, відповідно до якої « ОСОБА_16 признать виновным в совершении административного правонарушения, предусмотренного ч.1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, и назначить ему наказание в виде административного штрафа в размере 2000 рублей с административным выдворением за пределы Российской Федерации путем контролируемого самостоятельного выезда из Российской Федерации» (т. 2 а.с. 162-169);

- копією «решения судьи Верховного суда Республики Крым ОСОБА_17 » від 14.12.2016, відповідно до якого «постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. в отношении ОСОБА_16 оставить без изменений, а жалобу ОСОБА_16 , без удовлетворения» (т. 2 а.с. 170-174);

- копією «решения судьи Верховного Суда Республики Крым ОСОБА_29 » від 20.02.2018, відповідно до якого «жалобу ОСОБА_16 на постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 по делу № 5-3432/2016-оставить без удовлетворения. Постановление Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 по делу № 5-3432/2016, которым ОСОБА_16 признан виновным в совершении административного правонарушения, предусмотренного ч. 1.1 ст. 18.8 КоАП РФ, оставить без изменения» (т. 3 а.с.39-46);

- копією «постановления председателя Верховного Суда Республики Крым ОСОБА_19 » від 28.06.2018 р., відповідно до якого «Постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016 г. и решение судьи Верховного Суда Республики Крым от 20.02.2018 г. по делу об административном правонарушении, предусмотренном ч. 1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, в отношении ОСОБА_16 , оставить без изменения, а жалобу ОСОБА_16 - без удовлетворения» (т. 3 а.с. 47-54);

- копією «постановления Верховного Суда Российской Федерации ОСОБА_30 » від 10.10.2018 р., відповідно до якого «постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым от 09.12.2016, решение судьи Верховного Суда Республики Крым от 20.02.2018 и постановление председателя Верховного Суда Республики Крым от 28.06.2018, вынесенные в отношении гражданина Республики Украина ОСОБА_16 по делу об административном правонарушении, предусмотренном ч. 1.1 ст. 18.8 Кодекса Российской Федерации об административных правонарушениях, оставить без изменения, а жалобу гражданина Республики Украина ОСОБА_16 - без удовлетворения» (т. 3 а.с. 55-58);

- протоколом огляду від 25.09.2019 р. з додатками, з якого вбачається, що на Інтернет-сайті «Крым.Реалии» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 міститься інформаційна стаття про видворення із тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим правозахисника ОСОБА_11 (т. 3 а.с. 76-84);

- заявою ОСОБА_10 про те, що його «в ночь с 16.02.2017 на 17.02.2017 незаконно депортировали из Крыма в Росиию и в Украину без документов, без вещей и без денег, а также без очков и без лекарства в мороз -200» (т. 2 а.с. 188);

- паспорта громадянина України ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 189-191);

- довідками від 22.02.2017 № та від 28.03.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 161, 185);

- заявою ОСОБА_10 від 05.11.2020 про залучення до кримінального провадження як потерпілого (т. 2 а.с. 242);

- випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців від 09.02.2015 р., з якої вбачається, що ОСОБА_10 є керівником наукового товариства студентів і аспірантів - юристів «ЮСТІ-С», що за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 250-251);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.02.2023, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 впізнав по фотознімкам ОСОБА_7 за зачіскою, поглядом, формою носа, вух, бровей (т. 3 а.с. 125-126).

З листа директора державної міграційної служби України вбачається, що за інформацією Головного управління ДМС України в Одеській області, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 14.01.2005 Євпаторійським МВ ГУ МВС України в АР Крим, 15.09.2017 Київським РВ м. Одеси ГУ ДМС в Одеській області оформлено паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , 01.08.2016 оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 (орган, що видав - 2318); за інформацією Управління ДМС України в Миколаївській області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.06.2001 Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , 21.08.2003 оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 (орган, що видав - 1400). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_7 є громадянином України (т. 3 а.с. 129).

Відповідно до листа заступника начальника Головного управління полковника ОСОБА_26 від 20.11.2020 р., за результатами вжитих заходів встановлено, що суддя ОСОБА_7 на даний час перебуває на ТОТУ АР Крим та у період з березня 2014 року по теперішній час не перетинав адміністративний кордон материкової території України (т. 2 а.с. 241).

Відповідно до листа начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30.08.2023, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 08.11.2017 по 28.08.2023 (станом на 10:20) в базі даних не виявлено (т. 3 а.с. 131).

Згідно із даними листа заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 23.08.2023, у міжвідомчій інтегрованій системі «Аркан» інформація щодо перетину державного кордону та адміністративної межі з ТОТУ АР Крим ОСОБА_7 протягом останніх п`яти років відсутня (т. 3 а.с. 133).

З показань потерпілого ОСОБА_10 , наданих у судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що з 1991 року він є громадянином України, з 23.02.1991 по квітень 2004 року він працював помічником судді Євпаторійського міського суду, а після звільнення часто бував у цьому суді як представник наукового суспільства, у зв`язку із чим знав всіх суддів цього суду, у тому числі і суддю ОСОБА_7 , з яким у нього були нормальні стосунки. 09.12.2016 р. він був у суді і хтось, можливо і сам суддя ОСОБА_7 , сказав, щоб він піднявся в зал на другому поверсі приблизно о 18 год., де відбудеться суд стосовно його департації, на що він відповів, що народився в Євпаторії, а тому не може бути мови про департацію і що суд працює до 18 год. Проте, у цей час, коли у суді вже нікого не було, він з`явився до зали на 2 поверсі, де знаходились прокурор і ОСОБА_7 . Йому сказали, що він незаконно знаходиться у м. Євпаторія, у Криму, на що він заперечив, повідомивши, що народився і весь час жив і працював в Євпаторії. Йому сказали, що він народився в Україні і повинен виїхати з Криму. ОСОБА_7 попросив його і людей, що з ним були (дружина, ОСОБА_31 і ще три особи) вийти у коридор, а сам залишився з прокурором порадитись. Через 30 хвилин його запросили і оголосили, що він повинен у добровільному порядку під контролем державного виконавця покинути Крим. Так відносно нього було розглянуто протокол про адміністративне правопорушення, складений міграційною службою росії за ч. 1.1 ст. 18.8 КпАП рф, та винесено постанову, яку він оскаржував до верховного суду Крима та верховного суду росії, якими рішення ОСОБА_7 залишено в силі. Оскільки він оскаржував рішення ОСОБА_7 і добровільно не виїхав з Криму, в січні 2017 р. інша суддя Євпаторійського суду ОСОБА_32 винесла рішення про його примусову депортацію, його примусово вивезли у м. Харків і передали українській стороні, у паспорті поставили печатку про те, що він депортований. Коли він повідомив ОСОБА_7 , що оскаржив його постанову, останній сказав, що розуміє, що порушує гуманітарне право. На період розгляду відносно нього справи суддею ОСОБА_7 він проживав у АДРЕСА_2 та працював у офісі за адресою: м. Євпаторія, вул. Нєкрасова, 60.

Наведений комплекс доказів судом першої інстанції належним чином досліджено та детально викладено у вироку, йому надана відповідна оцінка, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей, а їх сукупність дала суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині та правильно кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 438 КК України.

При цьому, даючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції, проаналізував склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, та вірно вказав, що незаконна депортація або переміщення є порушенням законів ведення війни, що передбачені міжнародними договорами, ратифікованими Україною. Стаття 147 Конвенції IV визнає незаконну депортацію або переміщення особи, яка перебуває під захистом, в ході міжнародного збройного конфлікту серйозним порушенням цієї конвенції. Україна ратифікувала Женевську конвенцію IV. Незаконна депортація або переміщення осіб, які перебувають під захистом, під час міжнародного збройного конфлікту є серйозним порушенням Конвенції IV і є воєнним злочином. Ці чинники свідчать на користь визнання кримінальної відповідальності за незаконну депортацію та переміщення осіб, що перебувають під захистом, відповідно до статті 438 КК України.

Об`єктивними елементами цього злочину є те, що особа, яка вчинила злочин, депортувала або перемістила одну або кілька осіб до іншої держави чи іншого місця; особа чи особи, яких депортували чи перемістили, перебували під захистом однієї чи кількох Женевських конвенцій 1949 року, дії особи повинні носити незаконний характер депортації чи переміщення.

Що стосується суб`єктивного елементу, то особа, яка вчинила злочин, повинна знати про фактичні обставини, що встановлюють статус особи чи осіб, що підлягають захисту відповідно до однієї або кількох Конвенцій 1949 року. Особа, яка вчинила злочин, повинна мати намір депортувати або перемістити одну або кілька осіб в іншу державу, або інше місце, або знати, що депортація чи переміщення станеться за звичайного перебігу подій в результаті її дій. Особа, яка вчинила злочин, знала про обставини, які зробили цю депортацію незаконною відповідно до Конвенції IV. Що стосується насильницького виселення, то особа повинна мати намір виселити жертв силою. У разі депортації особа, яка вчинила злочин, повинна, крім того, мати намір здійснити переміщення шляхом перетину кордону де-юре чи де-факто.

Відповідно до статті 4 Женевської конвенції IV особи, які перебувають під захистом, визначаються як ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Сам факт перебування на території сторони конфлікту або на окупованій території означає, що людина перебуває під владою або в «руках» держави-окупанта. Як особи, що перебувають на території до початку збройного конфлікту або окупації, так і особи, які прибули пізніше, однаково захищені Женевською конвенцією IV.

Наведена конвенція, зокрема, містить низку правил, яку зобов`язана виконувати держава-окупант, її військовослужбовці і окупаційні адміністрації щодо цивільного населення, яке залишилося на окупованій території.

А саме, Конвенція про захист цивільного населення під час війни декларує нижченаведені принципи, що стосуються поводження із представниками мирного (цивільного) населення. Забороняється, незалежно від мотивів, здійснювати примусове індивідуальне чи масове переселення або депортацію цивільних осіб з окупованої території на територію окупаційної держави або на територію будь-якої іншої держави, незалежно від того, окупована вона чи ні.

Обізнаність учасників воєнного конфлікту про вимоги Конвенцій та інших міжнародних документів, що регулюють питання законів і звичаїв війни, є встановленим фактом в силу загальної презумпції обізнаності, а також відповідно до обов`язків щодо розповсюдження, визначених міжнародним правом (ч. 1, 2 ст. 87 Протоколу І).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19.02.2014 року, а АР Крим та м. Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20.02.2014 року. Отже, цивільне населення АР Крим та м. Севастополя з дня тимчасової окупації РФ перебувають під захистом Женевської конвенції IV 1949 року, а тому окупаційна держава, зокрема, її представники, не мають права незаконно депортувати або переміщати осіб, які опинилися на окупованій території, тобто під владою окупаційної держави.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 до моменту тимчасової окупації РФ окремих територій, а саме АР Крим та м. Севастополя, працював на посаді судді місцевого суду Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим, та всупереч Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не виявив бажання переїхати у зв`язку із тимчасовою окупацією РФ та перевестись на посаду судді на іншій території України, а також не подав заяву про звільнення за власним бажанням або у відставку.

Навпаки, відповідно до Указу президента рф від 19.12.2014 року № 786 «О назначении федеральных судов» суддю ОСОБА_7 було призначено «судьёй Евпаторийского городского суда Республики Крым».

Обвинувачений ОСОБА_7 , обіймаючи вказану посаду судді, як свідчать вищевикладені докази, здійснював судочинство від імені російської федерації, про що свідчать судові рішення, у тому числі, і "постановление судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым ОСОБА_27 від 09.12.2016 о привличении ОСОБА_16 к административной ответственности".

Встановлено, що 09.12.2016 суддею «Евпаторийского городского суда Республики Крым» ОСОБА_7 було винесено «постановление о привличении ОСОБА_16 к административной ответственности по ч.1.1 ст.18.8 Кодекса РФ об административных правонарушениях, которым назначено ему административное наказание в виде штрафа в доход государства в размере 2000 рублей с административным выдворением за пределы российской федерации путем контролируемого самостоятельного выезда из Российской Федерации».

Наявними у провадженні доказами доведено, що ОСОБА_7 , впевнившись у ході судового розгляду, що ОСОБА_10 є громадянином України, проживав із сім`єю, у тому числі, і з неповнолітніми дітьми на законних підставах на території Автономної Республіки Крим, а саме у м. Євпаторія до її окупації російською федерацією та під час окупації, там же працював, зловживаючи владою, постановив судове рішення про адміністративне видворення ОСОБА_10 за межі тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим. При цьому, слід зауважити, що приймаючи рішення про депортацію громадянина України ОСОБА_10 , ОСОБА_7 в силу своєї професії, будучи професійним суддею, досконало володів чинним українським законодавством, частиною якого є міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, достовірно знав, що ОСОБА_10 перебуває під захистом Женевської конвенції IV 1949 року, таким чином усвідомлював обставини, які зробили цю депортацію незаконною, відповідно до Конвенції IV.

Підтвердженням усвідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 вчинених ним дій є сам факт постановлення судового рішення щодо незаконної депортації цивільного населення окупованої території АР Крим, яке спрямоване на виконання воєнно-політичного плану та стратегії держави у воєнному конфлікті. При цьому, для доказування, на думку суду, не має значення ступінь обізнаності ОСОБА_7 про деталі воєнно-політичного планування окупаційної влади. У визначенні зв`язку підлягає застосуванню один з Нюрнберзьких принципів (є загальним принципом міжнародного права), а саме: «Той факт, що особа діяла за наказом свого уряду чи керівника, не звільняє її від відповідальності за міжнародним правом, якщо для неї свідомий вибір фактично був можливий».

Що стосується контекстуального елементу, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що міжнародний збройний конфлікт має місце з першого пострілу або із захоплення першого квадратного метра території чужої держави, а окупація - це завжди наявний міжнародний збройний конфлікт, оскільки окупантом може бути лише держава з огляду на положення абз. 2 спільної ст. 2 для Женевської Конвенції 1949 року, що Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Отже, вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину 09.12.2016 року відбувалось під час міжнародного збройного конфлікту і цей злочин безпосередньо пов`язаний з наявністю міжнародного збройного конфлікту, зокрема, у тому, що відбувалась депортація шляхом примусу цивільного населення тимчасово окупованої території, яке перебувало під захистом Женевської Конвенції 1949 року.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи призначеним окупаційною владою суддею «Евпаторийского городского суда Республики Крым» усвідомлював фактичні обставини, які свідчили про існування збройного конфлікту, що на момент вчинення злочину, починаючи з 09.12.2016, тривав більше двох років.

Таким чином, судом першої інстанції поза розумним сумнівом установлено, що ОСОБА_7 своїми діями порушив закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та виразились у порушенні вимог ст.ст.47,49,64,67,70 та 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та п. а ст.4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року, а саме у депортації (видворенні) громадянина України ОСОБА_10 в умовах окупації частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, тобто вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 438 КК України.

Що стосується доводів захисника про те, що достовірність отриманої із мережі Інтернет інформації, яка зафіксована в протоколах огляду Інтернет ресурсів (сайтів, сторінок) судом першої інстанції не перевірялась, а відтак не могла бути оцінена як достовірна, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки як вбачається з досліджених в суді першої інстанції протоколів, огляд здійснювався таких Інтернет-ресурсів, як «Судебные и нормативные акты РФ» за посиланням: https://sudact.ru , «Євпаторійського міського суду Республіки Крим», за посиланням: http://evpatoria.krm.sudrf.ru, «Крым.Реалии» за посиланням: https://ru.krymr.com/a/28300738.htmlта ін., тобто офіційних Інтернет-ресурсів, загальнодоступних в мережі Інтернет, а відтак ставити під сумнів достовірність наведеної в них інформації, колегія суддів не вбачає підстав і доказів про зворотнє стороною захисту не надано.

Огляд зазначених Інтернет-ресурсів здійснено слідчим з дотриманням вимог ст. 237 КПК України, з залученням спеціаліста та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку,а також з метою збереження отриманих даних та недопущення видалення інформації з мережі Інтернет здійснено повне цифрова збереження та записано на оптичний диск, який долучено до протоколів) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Підстав для визнання протоколів, якими здійснено огляд Інтернет ресурсів (сайтів, сторінок) недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає.

Щодо посилань захисника в апеляційній скарзі на подання до суду копій «протокола об административном задержании» від 18.10.20216, «протокола о доставлении» від 18.10.2016, «постановления судьи Евпаторийского городского суда Республики Крым ОСОБА_15 » від 09.12.2016 та інших документів, які досліджувались судом, то колегія суддів зауважує, що наявність в матеріалах копій документів є наслідком виділення, шляхом копіювання матеріалів даного провадження з іншого кримінального провадження, про що прокурором подано відповідні достовірні докази у вигляді прийнятої та належно оформленої постанови про виділення матеріалів кримінального провадження від 06.09.2023, в додатку до якої міститься відповідний перелік документів, у якому відзначено які документи виділено в оригіналах, а які в копіях. Більш того, це не вплинуло на зміст самих доказів. (т.2 а.с. 11-22)

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому КПК України. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і шляхом витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Отже, наведеними положеннями КПК України встановлено порядок отримання стороною обвинувачення від потерпілого за його ініціативою і доброю волею документів. Як вбачається з матеріалів справи потерпілим ОСОБА_10 були надані за його письмовою заявою на ім`я слідчого копії документів, які стали підставою для його депортації з території Кримського півострова. Крім того, зазначені документи розміщенні на офіційному сайті окупаційної влади в реєстрі судових рішень та відповідно оглянуті слідчим в ході досудового розслідування (протокол огляду від 19 червня 2020 року). Таким чином, ставити під сумнів достеменність наданих потерпілим документів, підстав немає.

За наведеного, доводи апелянта про те, що наявні в матеріалах справи копії документів не відповідають умовам допустимості є безпідставними.

Переконливих аргументів про протилежне в поданій стороною захисту апеляційній скарзі не міститься.

З приводу посилань захисника на те, що судом першої інстанції не було встановлено особу щодо якої здійснювався судовий розгляд, оскільки стороною обвинувачення не було надано ніяких документів для встановлення особи обвинуваченого, то такі посилання є необґрунтованими і спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження даними отриманими на виконання оперативним підрозділом дручення, а саме копією Ф1 паспорта громадянина рф на ім`я ОСОБА_7 , що надає можливість ідентифікувати особу обвинуваченого. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що за інформацією Управління ДМС України в Миколаївській області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.06.2001 Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , 21.08.2003 оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 (орган, що видав - 1400). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_7 є громадянином України. Також, судом першої інстанції досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.02.2023, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав по фотознімкам ОСОБА_7 , як особу яка винесла рішення про його депортацію з території Кримського півострова в умовах окупації частини території Українита ін. докази у їх сукупності, на підставі яких суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення особи ОСОБА_7 . Таким чином, доводи сторони захисту щодо не встановлення особи обвинуваченого та відсутності документів для встановлення його особи, колегія суддів відхиляє, як безпідставні.

Вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин, що повністю спростовує доводи сторони захисту в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (рішення ВС у справах № 125/2592/18, №236/4268/18).

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений винний у його вчиненні, що не спростовується доводами сторони захисту.

При перевірці матеріалів кримінального провадження, будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено.

Захисник в апеляційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом, такі підстави відсутні.

Розгляд цього кримінального провадження здійснювався в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК України, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»). Положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Суд першої інстанцій здійснював всі передбачені законом заходи для дотримання прав на захист і доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей такого провадження, а саме виклики в судові засідання ОСОБА_7 здійснювались, шляхом розміщення оголошень в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.

Оскільки судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавав.

Захист ОСОБА_7 здійснював професійний адвокат, чим було забезпечено виконання вимог п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 323 КПК та реалізовано визначені статтями 20, 22 цього Кодексу засади змагальності кримінального процесу та забезпечення права на захист. Захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого: брав участь у дослідженні доказів, звертав увагу суду на роль обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, виступав у дебатах, не погоджуючись з прийнятим рішенням звернувся з апеляційною скаргою.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення.

Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість за матеріалами провадження не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні №0000100 від 06.09.2023 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 438 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3