Сарненський районний суд
Рівненської області _________________________________________________
Справа № 572/5656/25
572/5656/25Провадження № 1-кп/572/539/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 року

Сарненський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_2 , сторін провадження прокурора - ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сарни кримінальне провадження №0000512 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Водій ОСОБА_4 24.06.2024, приблизно о 08 год. 45 хв., у денну пору доби, , керуючи технічно справним автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по узбіччі на 309 км. а/д Київ-Ковель-Ягодин, зі сторони с. Костянтинівка Сарненського району Рівненської області у напрямку до м. Сарни Рівненської області.

Одночасно, по узбіччі на 309 км. а/д Київ-Ковель-Ягодин, зі сторони с. Костянтинівка Сарненського району Рівненської області у напрямку до м. Сарни Рівненської області, рухався велосипед, під керуванням ОСОБА_5 .

В цей час, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи об`єктивну можливість виявити в попутному напрямку велосипед, котрий рухався в попутному напрямку на узбіччі, в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №.1306 (далі - Правила -дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, маючи можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не переконався, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, під час руху допустив зіткнення з велосипедом, котрий рухався узбіччям у попутному напрямку.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедистка ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньосуглобового уламкового перелому голівки та анатомічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, з післятравматичними змінами параартикулярних м`яких тканин (що підтверджено клінічними даними, даними інструментальних досліджень), з післятравматичними наслідками артрозом правого плечового суглобу, з комбінованою контрактурою «згинання - 80 град, розгинання - 17 град, відведення - 80 град», станом на 25.06.2024, які в своїй сукупності відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Порушення ОСОБА_4 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, які вимагають від водія враховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знаходиться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні зазначеного злочину. Своїми поясненнями підтвердив встановлені обставини вчинення ДТП. У вчиненому щиро розкаявся. Просив призначити покарання, не пов`язане з реальним побавленням волі.

Потерпіла ОСОБА_6 зазначила претензії до обвинуваченого, подала цивільний позов, окремо зауважила, що частково втратила працездатність, а саме те, що права рука, внаслідок ДТП не підіймається вище плечового поясу, що значно обмежує її в рухах, просила позов задовільнити.

Про дослідження інших доказів, щодо обставин справи сторони не зверталися, на їх дослідженні не наполягали. Тому, такі докази суд не досліджує, із урахуванням вимог ст. 22, 26 Кримінального процесуального кодексу України, щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, також диспозитивності, та згідно ч. 3 ст. 349 КПК.

Тому, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях, ніхто з учасників судового провадження не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, а також доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності їх позицій, роз`яснивши учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Оцінюючи досліджені під час судового розгляду вищезазначені докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України.

Проаналізувавши надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає існування будь-яких інших подій, ніж ті, що викладені в обвинувальному акті.

При призначенні покарання, суд враховує п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року, № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме те, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку. ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення..

Обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого не встановлено.

Виходячи з положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, які визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Враховуючи наведені обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, данні про особу винного, стан його здоров`я, те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є працездатним, раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дочку із захворюванням спінальної м`язової атрофіїї, поведінку після вчинення ДТП, ставлення підсудного до наслідків, враховуючи наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, беручи до уваги посередню характеристику особи, наявність претензій у потерпілої, суд вважає, що ОСОБА_4 слід обрати покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

Разом з тим, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання та доцільність застосування щодо нього випробування відповідно до ст. 75 КК України. У даному випадку суд вважає, що вчинення правопорушення, навіть тяжкого за кваліфікуючими ознаками (проникнення до сховища), однак у перше, без будь-яких реальних тяжких наслідків, надає право на застосування мінімального іспитового строку.

Крім того, із урахуванням наведеного, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому слід звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення підсудним нового злочину, досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України. Через дотримання засад призначення покарання реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання з випробуванням, суд покладає на обвинуваченого обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

Таким чином, призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей із застосуванням ст. 75 КК України та зі звільненням від відбування покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України, і буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим, достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Від потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_4 надійшов цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування 50000грн. майнової шкоди, 300 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Відповідно до вимог статті 129 цього Кодексу, за результатами розгляду позову суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно положень ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За приписами ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На думку суду, цивільний позов, заявлений потерпілою про відшкодування витрат, пов`язаних зі лікуванням потерпілої, підлягають частковому задоволенню, в розмірі, які документально підтверджуються в сумі 26619 гривень.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила.

Вирішуючи питання щодо наявності спричинення потерпілій моральної шкоди та визначення розміру шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує роз`яснення пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності і справедливості, оскільки моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Позивач ОСОБА_5 зазначає про те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого їй була завдана моральна шкода, оскільки вона отримала травми на все життя. В неї погіршило самопочуття, порушився сон, вона терпіла сильні болі, знизилась рухливість правої руки, через, що позбавлена можливості продовжувати активне життя.

На підставі викладеного, суд виходячи з принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_5 , підлягають задоволенню частково на суму 50 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів вирішується судом згідно зі ст. 100 КПК.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. 368-370, 373-374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України і призначити йому покарання у виді 2 ( двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк в 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 6 місяців.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 26619 (двадцять шість тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень на відшкодування підтвердженої матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 9073 (девять тисяч сімдесят три) грн. 20 коп витрат за проведення експертиз.

Речові докази по справі після набрання вироком законної сили: транспортний засіб, автомобіль марки «Фольксваген Кадді» р.н. НОМЕР_1 повернути ОСОБА_4 ; велосипед червоно-сірого кольору марки «Ардіс» повернути потерпілій ОСОБА_5 ; фрагменти осипу транспортного засобу знищити.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2024 року на речовий доказ, а саме транспортний засіб, автомобіль марки «Фольксваген Кадді» р.н. НОМЕР_1 після набрання вироком законної сили скасувати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя