Вирок

Іменем України

Справа № 712/13824/24

Номер провадження 1-кп/712/440/25

22 вересня 2025 Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючий судя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

з участю: прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження № 0003538 від 17.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, українця, з вищою освітою, не одруженого, малолітніх дітей на утримані не маючого, офіційно не працюючого, депутатом, учасником бойових дій, учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС не є, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , інвалід 3 групи, раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

встановив:

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, рішенням військово-лікарської комісії (довідка №5917 від 18.09.2024) визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. ОСОБА_5 , не маючи підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов, а також про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, що запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України, в подальшому неодноразово продовжений, зокрема Указом Президента України № 469/2024 від 23.07.2024 на 90 діб, 23.09.2024 особисто отримав повістку про необхідність явитись 02.10.2024 о 08 годині 00 хвилин до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки на мобілізацію і подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України у складі команди № НОМЕР_1 . Однак, ОСОБА_5 , без поважних причин, діючи умисно, з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не прибув по повістці на відправку до військової частини в установлений час 02.10.2024 о 08 год. 00 хв. до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки до команди № НОМЕР_1 та подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 366 КК України не визнав. Пояснив, що факти викладені в обвинувальному висновку відповідають дійсності.

Вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, повністю доведена зібраними в ході досудового слідства доказами, що були предметом аналізу під час судового розгляду.

Зокрема, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, а саме:

-свідок ОСОБА_6 суду показав, що працює оператором мобілізаційного відділення в ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_5 рішенням військово-лікарської комісії (довідка №5917 від 18.09.2024) визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Йому вручалася повістка на 02.10.2024, але він не прибув до ТЦК. Чи писав ОСОБА_5 заяви про причини неявки йому не відомо.

-свідок ОСОБА_7 суду показав, що працює в ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_5 відстрочок від призову не має. 02.10.2024 не з`явився до ТЦК по повістці. Чи писав ОСОБА_5 заяви про причини неявки йому не відомо. Членом ВЛК він не являється, про захворювання ОСОБА_5 йому не відомо. Усі заяви реєструються в канцелярії, потім розписуються на виконавців. Чи проводилася перевірка за заявою Міняйла він не знає.

Незважаючи на не визнання вини обвинуваченим за ст. 336 КК України, його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується також і письмовими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а саме:

- довідкою № 5917 від 18.09.2024 ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно якої ОСОБА_5 визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (т.1 а.м.к.п. 4) ;

- розпискою, згідно якої 23.09.2024 ОСОБА_5 особисто отримав повістку про необхідність явитись 02.10.2024 о 08 годині 00 хвилин до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.м.к.п 37);

-заявою ОСОБА_5 , згідно якої останній ознайомлений з із ст. 23 « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»(т.1 а.м.к.п.7);

-військовим квитком Серія НОМЕР_2 ОСОБА_5 , ( т.1 а.м.к.п. 45);

- листом Центру свідків Єгови від 08.11.2024 № 17568, згідно якого ОСОБА_5 не є свідком Єгови, при цьому регулярно відвідує християнські зібрання, вивчає біблію (т.1 а.м.к.п. 14);

- витяг з рішення експертної команди від 06.06.2025 № 188/25/899/ВТ, відповідно до якого надана відстрочка до 23.06.2026 на 7 арк.(а.м.к.п.92-99);

- витяг з резерву+ від 23.06.2025, відповідно до якої ОСОБА_5 надана відстрочка на підставі п.2 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 23.06.2025 (а.с.к.п.91).

Розгляд провадження провадився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336КК України суд оцінює критично та вважає їх такими, що спрямовані на уникнення відповідальності, виходячи з наступного. Сторона захисту не заперечує наведені факти, однак стверджує, що неприбуття ОСОБА_5 до військомату було пов`язане із його належністю до Релігійного об`єднання Свідків Єгови, віровчення яких не дозволяє йому виконувати будь-яку військову службу. Свою позицію захист обґрунтовує посиланням на довідку від 20.03.2025 № 5212, згідно з якою ОСОБА_5 є неохрещенним вісником Свідків Єгови в Україні, а також той факт, що останнім отримано відстрочку від на підставі пункту 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та він являється таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Відповідно до статей 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обовязком громадян України.

Суд вже неодноразово зазначав, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави. Суд вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо). Суд не погоджується із позицією сторони захисту про те, що має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Європейської конвенції з прав людини. Підстав стверджувати про те, що Україна порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином, який взагалі не з`явився для проходження військової служби немає, оскільки вони відсутні через дії саме цього громадянина (нез`явлення за повісткою). Суд не вважає, що під час ведення війни, коли йдеться про реальну можливість фізичної загибелі сотень цивільних людей і про реальне захоплення держави, навряд чи залучення будь-якого військовозобов`язаного, в тому числі й особи, яка є Свідком Єгови та сповідує цю релігію, становить такі душевні страждання для людини, які можна порівняти з її смертю в цивільному плані. У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання. Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів. З іншого боку держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідування громадян, які перебувають на військовому обліку, і як свідчать навіть обставини цієї справи, враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого.

Суд вважає, що завданням мобілізації військовозобов`язаних є реалізація тих завдань, в тому числі, які не пов`язані із використанням та носінням зброї, які планує і координує керівництво Збройних сил України. Суд наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість за обставинами цієї справи засуджений з посиланням на своє віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням і носінням зброї, наголошує на тому, що не може одягати військову форму, отримувати оплату праці як військовий. Суд вважає, що держава зі свого боку виконала свої позитивні зобов`язання і пропорційність між виконанням обов`язку по захисту України та віросповіданням конкретного громадянина були враховані. Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей. Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим. Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії. Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни». Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави. На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану. Статтею 9 ЄСПЛ передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної пратики і ритуальних обрядів як одноособово, так і і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку , здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмеженим за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій цн необхідно для досягнення зазначення вище законних цілей.

Ні стаття 9 Конвенції, ні стаття 18 Міжнародного пакту про громадські та політичні права прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

У розглядуваній справі на наявність у обвинуваченого глибоких релігійних переконань сторона захисту покликається на показання священнослужителя. Довідка про факт входження до релігійного об`єднання Свідків Єгови під час дії правового режиму воєнного стану також не доводить вказаного факту.

Позицію сторони захисту стосовно визнання зібраних доказів сторони обвинувачення недопустимими, суд оцінює критично, і вважає таким що не підлягає задоволенню з підстав, що на думку суду всі досліджені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення є допустими, і зібраними у відповідності до вимог чинного законодавства.

Всі вищеперелічені докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження. Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про винність ОСОБА_5 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_5 наявна об`єктивна та суб`єктивна сторона інкримінуємих кримінальних правопорушень.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді отримано відстрочку на підставі пункту 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Окрім цього, рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, ОСОБА_5 визнано особою з інвалідністю III групи, який згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

І враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями, які виразились в: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_5

вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності зі ст.65 КК України, суд керується положеннями ст..ст. 65-67 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також виходить з принципів законності, справедливості, обгрунтовності та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання. Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнанної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому закуоном обмеження прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , згідно ст.66 КК України, судом не встановлено. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено. На підставі викладеного, з урахуванням відношення ОСОБА_5 до вчиненого, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, фактично визнав всі обставини справи, є інвалідом 3 групи, станом на момент розгляду справи отримав відстрочку від мобілізації на підставі пункту 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і являється таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації суд, суд дійшов висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливі із застосуванням покарання у вигляді без позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України.

Цивільний позов по кримінальному провадженню відсутній.

Судові витрати відсутні.

Питання про долю речових доказів вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.370,374,377 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 , звільнити від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч. 1 п. 1, 2, ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 , не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази:

- копія військового квитка військовозобов`язаного серія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 - 5 арк.;

- копія облікової картки до військового квитка військовозобов`язаного НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 -1 арк.;

- копія довідки №5917 від 18.09.2024 військово-лікарської комісії відносно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1 арк.

- копія корінця повістки на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.10.2024 на відправку в складі команди № НОМЕР_4 на 02.10.2024 - 1 арк.

- копія корінця про ознайомлення із відповідальністю за порушення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 23.09.2024 за підписом ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1 арк.

- копія заяви - ознайомлення ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 зі ст. 23 «Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації» від 23.09.2024 - 1 арк.

залишити в матеріалах кримінального провадження

Вирок може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м. Черкаси протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особам які знаходяться під вартою, з моменту отримання повного тесту вироку.

Головуючий: ОСОБА_1