ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 642/1538/22

провадження № 51-2525км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням засудженого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000088, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ленінський районний суд м. Харкова вироком від 14 серпня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Також суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання; зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення; запобіжного заходу; речових доказів; процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за незаконне придбання та зберігання з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин і наркотичних засобів у великих розмірах за таких обставин.

ОСОБА_7 у не встановлений органом досудового розслідування час, але не пізніше 20 серпня 2021 року, за невстановлених обставин, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою отримання прибутку від збуту наркотичних засобів та психотропних речовин, незаконно придбав у невстановленої особи (осіб) у згортках наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких заборонено, а саме: наркотичний засіб метадон загальною масою 0,414613 г; наркотичний засіб трамадол загальною масою 12,0677 г (що становить великий розмір); психотропну речовину амфетамін загальною масою 1,3685 г, які ОСОБА_7 незаконно зберігав з метою збуту за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції 20 серпня 2021 року під час обшуку, який проводився з 12:35 до 15:21.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 30 квітня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі та її доповненні засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить перевірити наведені ним обставини, які не врахували суди попередніх інстанцій

Також він просить звернути увагу на відсутність складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та перекваліфікувати його діяння з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 2 ст. 309 КК, розглянути його клопотання щодо допиту свідків і прийняти рішення, на підставі якого його буде направлено для проходження медичного обстеження до відповідної лікарні. Водночас у доповненні до касаційної скарги він просить скасувати рішення апеляційного суду від 30 квітня 2025 року.

На обґрунтування своїх вимог засуджений стверджує, що матеріали кримінального провадження не містять належних, допустимих і достовірних доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. На його думку, у справі відсутні докази, які б підтверджували факт збуту наркотичних засобів і психотропних речовин.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, визначених ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), що підлягають доказуванню.

Крім того, засуджений зазначає про недостовірність показань свідка ОСОБА_8 стосовно обставин проведення обшуку, але водночас зауважує, що зі слів цього свідка, він не бачив вмісту вилучених згортків, оскільки їх йому не пред`являли для огляду. Також засуджений посилається на показання свідка ОСОБА_9 , яка в суді підтвердила факт неправомірного застосування до нього з боку працівників поліції фізичної сили.

Стверджує, що суди попередніх інстанцій належним чином не відреагували на його заяву про застосування психологічного тиску з боку поліції та залишили її поза увагою. Як зазначає засуджений, шляхом залякування працівники поліції змусили його підписати документи на обшук, тоді як захисника під час проведення цієї слідчої дії не залучили.

Крім того, вказує, що суди не врахували стану його здоров`я (бронхіальна астма, двобічна невралгія, поганий зір), що, на його думку, перешкодило йому повноцінно захищати свої права і брати участь у кримінальному провадженні.

Також засуджений наголошує, що суди безпідставно не визнали обставинами, які пом`якшують покарання, наявність матері похилого віку, яка потребує догляду, і те, що він раніше не судимий, працює та має постійне місце проживання.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу засудженого прокурор, указуючи на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалені щодо ОСОБА_7 судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав подану касаційну скаргу з доповненнями та просив зменшити йому строк призначеного покарання. Захисник ОСОБА_6 також повністю підтримав касаційну скаргу з доповненнями засудженого та просив скасувати ухвалу апеляційного суду.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, зазначила, що касаційна скарга з доповненням засудженого є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу з доповненням засудженого необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, з урахуванням наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (заявлене засудженим у касаційній скарзі клопотання про виклик і допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ) і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим й апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

У касаційній скарзі з доповненням засуджений зазначає про відсутність у матеріалах кримінального провадження належних і допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги та з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не погоджується з твердженнями засудженого, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК.

На обґрунтування свого висновку суд послався, зокрема, на показання свідка ОСОБА_8 (понятого), який пояснив, що в ході обшуку за місцем проживання засудженого було вилучено велику кількість згортків з невідомою йому речовиною, і ОСОБА_7 повідомляв, що ці згортки привозив йому чоловік для продажу; письмові докази, а саме протокол обшуку від 20 серпня 2021 року з відеозаписом до нього, відповідно до якого за місцем проживання ОСОБА_7 виявлено та вилучено фрагменти паперу з рукописним текстом, три скретчкартки від стартових пакетів, sim-картку мобільного оператора «Lifecell», автомобільне дзеркало з нашаруванням порошкоподібної речовини, банкноту НБУ номіналом 1 грн, картку з написом «Дігма», порошкоподібну речовину у згортку, 2 згортки з фольги з порошкоподібною речовиною, 2 згортки з фольги з порошкоподібною речовиною коричневого кольору, 3 мобільних телефони «Samsung» із sim-картками, 4 полімерних пакети, в яких були 116 згортків з фольги з порошкоподібною речовиною, гроші в сумі 10 350 грн та 200 дол. США, блокнот (зошит) із рукописним текстом; а також висновок експерта від 17 вересня 2021 року № CE-19/121-21/19913-НЗПРАП.

Водночас суд не знайшов підстав сумніватися в достовірності показань свідка ОСОБА_8 , оскільки вони в цілому послідовні й узгоджуються з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні.

Що стосується свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , то з матеріалів справи вбачається, що суд викликав їх, однак у судові засідання вони не з`являлися, у зв`язку із чим суд ухвалив про привід свідків. У результаті вжитих заходів було встановлено, що свідок ОСОБА_13 перебуває в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». Місцеперебування свідка ОСОБА_14 встановити не вдалося. З огляду на це прокурор у судовому засіданні від 01 квітня 2024 року відмовився від їх допиту. Засуджений же, посилаючись у касаційній скарзі на необхідність допиту цих свідків, не зазначає, яку саме інформацію або які обставини вони можуть повідомити Суду.

За результатом судового розгляду суд визнав наведені вище показання свідка та дані, що містяться в протоколі слідчої дії, належними, допустимими й достовірними доказами і дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 в незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин і наркотичних засобів у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.

Усупереч твердженням засудженого встановлені місцевим судом та перевірені судом апеляційної інстанції фактичні обставини кримінального провадження відповідають змісту тих обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і визначені у ст. 91 КПК.

Водночас засуджений у касаційній скарзі зазначає, що працівники поліції шляхом залякування змусили його підписати документи щодо проведення обшуку, тоді як захисника до слідчої дії не було залучено. Також наголошує, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою його показання про застосування до нього психологічного тиску з боку поліції та показання свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила застосування до нього фізичної сили правоохоронцями, і належним чином не відреагували на вказане.

Ці доводи засудженого колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

З кримінального провадження вбачається, що в поданих до апеляційного суду апеляційних скаргах сторона захисту зазначала про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, застосування до нього недозволених методів слідства. Зокрема, наголошувала, що працівники поліції під психологічним та фізичним тиском змусили засудженого давати неправдиві показання в ході обшуку під відеозапис.

У судовому засіданні від 20 листопада 2024 року суд апеляційної інстанції постановив ухвалу, відповідно до якої доручив ТУ ДБР у м. Полтава провести перевірку заявлених ОСОБА_7 обставин застосування до нього на стадії досудового розслідування працівниками поліції фізичного та психологічного насильства, а також використання незаконних методів слідства.

За результатом їх перевірки 07 квітня 2025 року слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві виніс постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0004319 від 17 березня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК (т. 2, а. п. 197 - 199).

Таким чином, доводи засудженого про залишення судами його заяви, поданої в порядку ст. 206 КПК, без реагування є необґрунтованими.

Водночас колегія суддів зазначає, що ст. 236 КПК не містить обов`язку слідчого, прокурора чи іншої службової особи забезпечити присутність захисника чи адвоката під час обшуку. Натомість закон передбачає лише те, що «слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення».

З відеозапису слідчої дії вбачається, що під час її проведення засуджений не звертався до слідчого з вимогою надати йому захисника.

Тому Суд відхиляє ці доводи засудженого.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_7 заперечує вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення з метою збуту і просить перекваліфікувати його діяння з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 2 ст. 309 КК. Посилається на відсутність: свідків, які могли б підтвердити здійснення ним збуту наркотичних засобів; відеофіксації такого збуту; доказів продажу чи купівлі із використанням помічених грошей.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 91 КПК, мотив та мета вчинення кримінального правопорушення є однією з обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні шляхом збирання, перевірки й оцінки доказів. Про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів можуть свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо.

Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у значному розмірі (шляхом купівлі, обміну чи безоплатно), виготовляє їх, зберігає у відповідному фасуванні, що об`єктивно перевищує потреби цієї особи у вживанні зазначених речовин, то в такому разі може мати місце умисел на збут (постанова Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 686/20198/22, провадження № 51-565км25).

У цій справі суд, відповідно до ст. 94 КПК, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 придбав та зберігав наркотичні засоби і психотропні речовини саме з метою збуту.

Зокрема, на підставі досліджених доказів і встановлених фактичних обставин суд з`ясував, що ОСОБА_7 , придбавши в невстановленої особи наркотичні засоби та психотропні речовини, зберігав їх за місцем свого проживання з метою подальшого їх збуту. Так, під час обшуку будинку, у якому проживав засуджений, було виявлено й вилучено розфасовані у фольгові згортки в кількості приблизно 120 штук із психотропною речовиною та різноманітними наркотичними засобами, зокрема трамадолом, загальною масою 12,0677 г (що становить великий розмір), а також гроші, три мобільні телефони і блокнот (зошит) із рукописними записами. До того ж засуджений, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, на обліку в лікаря-нарколога не перебуває.

Суди попередніх інстанцій правильно оцінили наведені обставини та дійшли вмотивованого висновку про винуватість ОСОБА_7 в незаконному придбанні, зберіганні наркотичних засобів, психотропних речовин і наркотичних засобів у великих розмірах з метою збуту.

Крім того, ОСОБА_7 , указуючи в касаційній скарзі на недоведеність мети збуту наркотичних засобів і психотропних речовин, не навів жодного розумного пояснення тому, що за місцем його проживання зберігалася значна кількість різних розфасованих наркотичних засобів і психотропних речовин, зокрема один їх вид - у великому розмірі.

Отже, відсутність оперативної закупки чи безпосередньо зафіксованого факту збуту конкретним особам не спростовує обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій про умисел ОСОБА_7 на збут наркотичних засобів і психотропних речовин, оскільки його наявність підтверджується сукупністю інших належних, допустимих та взаємопов`язаних доказів у цій справі.

Доводи засудженого, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі його доводи.

Також ОСОБА_7 указує на невідповідність призначеного йому судом покарання. Стверджує, що суд не звернув уваги на обставини, які пом`якшують покарання: наявність матері похилого віку, яка потребує догляду; те, що він раніше не судимий, працює і має постійне місце проживання. Крім того, зазначає про незадовільний стан свого здоров`я, зокрема поганий зір, який позбавив його можливості повноцінно захищатися в судах попередніх інстанцій.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Питання, які стосуються призначення покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається зі змісту вироку, суд призначив ОСОБА_7 покарання, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, та дані про особу засудженого, а саме: те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання і реєстрацію в м. Харкові, за місцем реєстрації характеризується задовільно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, неодружений, неповнолітніх дітей не має. Відповідно до листа ТОВ ЦГЗ «Сильні люди», з 04 до 13 жовтня 2021 року він з метою реабілітації отримував наркотичний препарат «метадон». Крім того, місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання.

З урахуванням наведеного вище місцевий суд дійшов висновку про призначення засудженому покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.

Верховний Суд вважає, що визначене засудженому місцевим судом і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання засудженого на похилий вік матері й потребу в її догляді за обставин цього кримінального провадження не є достатніми підставами для пом`якшення його покарання. Це зумовлено тим, що він учинив тяжкий злочин, який становить значну суспільну небезпеку і пов`язаний із незаконним обігом наркотичних засобів в особливо великому розмірі та психотропних речовин, які він мав намір збути невизначеному колу осіб. Більше того, як встановлено з матеріалів кримінального провадження, протиправні дії засудженого були припинені правоохоронцями. Тож підстав вважати, що згадані ним сімейні умови можуть істотно впливати на ступінь його відповідальності чи пом`якшувати покарання, немає.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про його стан здоров`я, то згідно з матеріалами кримінального провадження, у судах попередніх інстанцій його інтереси представляв захисник, який забезпечував реалізацію його процесуальних прав, зокрема ініціював та брав участь у допиті свідків захисту. Водночас засуджений не надав суду жодних документів, які б підтверджували його стан здоров`я або свідчили про наявність хвороб, що могли перешкоджати йому повноцінно брати участь у судовому розгляді.

Отже, у касаційній скарзі з доповненням засудженого не наведено доводів, які б спростовували правильність висновків судів попередніх інстанцій, викладених у рішеннях, та не зазначено вагомих аргументів про залишення судами поза увагою його доводів.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу з доповненням ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо нього судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу з доповненням засудженого залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3