Справа №:755/7034/23
Провадження №: 1-кп/755/55/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника- адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконферецзв`язку клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0001732, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 11 травня 2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 13.04.2000 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 206 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року позбавлення волі з відстрочкою виконання покарання 1 рік;

- 17.11.2000 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 81, 43 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 18.07.2007 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 393, ст. 198, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі, 26.04.2013 звільнений по відбуттю строку покарання;

- 23.11.2021 Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України до 10 років позбавлення волі, 24.12.2021 звільнений з «Харківського слідчого ізолятора» по відбуттю строку покарання;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

установив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001732, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 11 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

В межах кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, термін якого було продовжено до 01.11.2025 року включно.

Вимогами ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Прокурором в судовому засіданні було подано письмове клопотання щодо продовження обвинуваченому, застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що на даний час встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та суд з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки усвідомлює тяжкість можливого покарання, з огляду на те, що неодноразово судимий; обвинувачений, перебуваючи на волі може незаконно впливати на потерпілого з метою зміни показів або створення собі алібі; вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити свою злочинну діяльність, враховуючи те, що має не зняті та не погашені судимості за вчинення корисливих тяжких злочинів, ніде офіційно не працює та не має постійного джерела доходів, що може спонукати його до вчинення нових злочинів.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні внесене клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні, з підстав, викладених в них.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання, посилаючи на те, що обвинувачення є необґрунтованим з огляду на стосунки з потерпілим. Інкриміноване діяння є питанням цивільно-правових відносин. Вважав, що кваліфікація кримінального правопорушення створена штучно. З пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_5 не згоден, докази відсутні. Просив відмовити з задоволенні клопотання та застосувати домашній арешт. У разі продовження, визначити заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів.

У судовому засіданні обвинувачений підтримав позицію захисника. Просив врахувати, що він не переховувався від суду, викликів він не отримував та мав проблеми зі здоров`ям. Крім того, зазначив, що його матір тяжко хвора та потребує лікування.

Заслухавши думку учасників судового процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 178, 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; оцінити, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до положень Глави 18 КПК, яка визначає порядок вирішення наведеного вище питання, під час вирішення зазначеного вище питання на стадії досудового розслідування встановленню підлягає низка чинників: чи є підозра обґрунтованою; чи є достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

В той же час, Главою 28 КПК визначено, що судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом.

Таким чином, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

Так, в ході обговорення питання доцільності продовження строків дії застосовуваного до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлено наступні відомості.

Обвинувачений ОСОБА_5 є раніше неодноразово судимою особою, неодружений, непрацевлаштований, має зареєстроване місце проживання в м. Києві.

Вирішуючи питання запобіжного заходу щодо обвинуваченого, враховуючи заперечення сторони захисту, судом враховується міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, оскільки він обвинувачуються у тяжкому кримінальному правопорушенні та усвідомлення обвинуваченим цієї обставини переконливо дає підстави дійти висновку про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності у разі доведення вини.

Оцінюючи ризики, що наявні у кримінальному провадженні, суд виходить з наступного.

Оцінюючи наявні у кримінальному провадженні ризики, що можуть настати у випадку обвинуваченого ОСОБА_5 , суд доходить висновку, що має місце ризик переховування від суду, з огляду на покарання, яке може бути призначено останньому у разі доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, що передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років. Крім того, судом враховується, що обвинувачений наразі неодружений, не має міцних соціальних зв`язків, непрацевлаштований, не має стабільних та офіційних доходів, що може спонукати його до вчинення іншого кримінального правопорушення. Окрім того, обвинувачений неодноразово був засуджений за вчинення корисливих тяжких злочинів.

Обґрунтування захисника судом не приймаються до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Таким чином, встановлені судом у кримінальному провадженні ризики є наявними та такими, що можуть справдитись з великим ступнем вірогідності.

З огляду на наведене, на переконання суду, саме застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою здатне убезпечити настання зазначених та інших ризиків.

Таким чином, на даний час суд не вбачає підстав для зміни обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`які, оскільки наявні обґрунтовані побоювання щодо настання встановлених ризиків у разі застосування більш м`яких запобіжних заходів, тому суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому строк застосовуваного запобіжного заходу.

В той же час, вирішуючи порушене питання щодо призначення обвинуваченому застави, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням, окрім обставин кримінального правопорушення, ще й майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

З огляду на встановлені ризики, враховуючи дані щодо особи обвинуваченого, стадію на якій перебуває дане кримінальне провадження, тривалий час перебування обвинуваченого під вартою (з 13.05.2023), та невстановлене наразі місцеперебування потерпілого, суд доходить висновку про можливість визначення для обвинуваченого розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, заявник стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. Суд підтвердив, що відповідно до вказаної статті Конвенції внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Водночас, аби розмір застави можна було вважати таким, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, суд повинен, врахувати положення ст.ст. 177, 178 КПК України, та раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу обвинуваченого, її особистістю, добробутом, тяжкістю інкримінованого злочину, іншими ознаками. При цьому, слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням викладеного, суд, зважаючи на практику ЄСПЛ, відповідно до якої з плином часу ризики, які існували на момент застосування запобіжного заходу, значно зменшуються або ж взагалі зникають, суд вважає можливим визначити обвинуваченому заставу, розмір якої буде достатній для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених КПК України, а саме у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно становить 302 800 гривень.

Керуючись ст. 174, 183, 194-196, 291, 309, 331, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 21 грудня 2025 року включно.

Одночасно визначити альтернативний запобіжний захід - заставу для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, визначених КПК України, - у розмірі ста прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб, що відповідно становить 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) грн., у разі внесення якої він підлягає звільненню з-під варти.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент з дня обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою внести заставу у визначеному розмірі на відповідний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва та надати документ, що це підтверджує, до ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Отримувач: ТУ ДСАУ в м. Києві;

ЄДРПОУ банку: 26268059;

МФО: 820172;

Банк одержувача: Державна казначейська служба України м. Київ;

р/р UA1012089.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі його звільнення з-під варти внаслідок внесення застави, наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Термін дії обов`язків, покладених судом на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі внесення застави визначити до 23 грудня 2025 року.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити заставодавцю обов`язок із забезпечення належної поведінки обвинуваченого та його явки за викликом.

Виконання ухвали доручити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Копію ухвали вручити прокурору, захиснику, обвинуваченому та направити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_1