Справа № 466/2233/25
Провадження № 1-кп/444/235/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

номер кримінального провадження 0000066, внесеного 15.08.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань

про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Верба, Дубенського району, Рівненської області, проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , українка, громадянка України, не хворіє, не інвалід, освіта середня-спеціальна, одружена, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше судима, паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , працює АДРЕСА_2 ) - медсестра,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

представник потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовква Львівської області зазначене кримінальне провадження,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДА № 417555 від 25 січня 2008 року, виданого на підставі договору купівлі продажу від 28 липня 2003 року ВАМ № 294900 рішення 21 серії 4 скликання від 08 липня 2004 року № 16 Малехівської сільської ради, була власником земельної ділянки площею 0,1022 га із кадастровим номером :01:008:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Так, на підставі заяви ОСОБА_3 від 30 серпня 2020 року проведено поділ вищезазначеної земельної ділянки на 2 (дві) окремі земельні ділянки, а саме: площею 0,0522 га із кадастровим номером :01:008:0125, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та площею 0,0500 га із кадастровим номером :01:008:0124, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які на даний час є у власності ОСОБА_3 .

Так, відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із вимогами постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Правил охорони електричних мереж» № 1455 від 27 грудня 2022 року для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки встановлюються охоронні зони. Охоронні зони електричних мереж встановлюються: уздовж повітряних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки та повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки лінії від крайніх проводів за умови їх невідхиленого положення на таку відстань по горизонталі: 20 метрів - 110 кВ.

Однак, в порушення вищевказаних норм діючого законодавства, ОСОБА_3 в період часу з 2008 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) по теперішній час, маючи умисел на зайняття земельної ділянки в охоронній зоні,оскільки не дотримала відстань, відповідно до розташованої електроопори № 21, достовірно для себе розуміючи, що нею не отримано відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації про передачу їй у власність чи надання у користування земельної ділянки в охоронній зоні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, самовільно зайняла частину земельної ділянки комунальної власності площею 0,0314 га, шляхом встановлення бетонної огорожі та металевих воріт які суміжні із земельними ділянками, з кадастровими номерами :01:008:0124 та :01:008:0125.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинила самовільне зайняття земельної ділянки в охоронній зоні, тобто кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Відповідно до вимог ст. 349 ч. 3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, так як проти такого не заперечують учасники судового провадження. Винуватість обвинуваченої у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушеня стверджується доказами, які є в матеріалах справи. Фактичні обставини справи, які стверджуються цими доказами, не оспорювались в ході судового розгляду ні обвинуваченою, ні іншими учасниками. Судом зясовано, чи правильно сторони розуміють зміст цих обставин, чи не мають сумніві у добровільності їх позиції, а також розяснено їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні, після розяснення їй суті обвинувачення підтвердила вищевказані обставини, у вчиненні кримінального правопорушення свою вину визнала повністю і пояснив, що дійсно нею в 2008 році було огороджено земельну ділянку і в такий спосіб захоплено не належну їй територі. У вчиненому розкаюється, просить суворо не карати, долдатково пояснила, що на даний час, а саме в жовтні цього року нею демонтовано огорожу.

Таким чином, суд приходить до переконання про винуватість обвинуваченої у скоєнні предявленого їй кримінального правопорушення.

Вина обвинуваченої ОСОБА_3 полягає в тому, що вона вчинила самовільне зайняття земельної ділянки в охоронній зоні, а тому суд її дії кваліфікує за ст. 197-1 ч. 2 КК України.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 197-1 КК України за вчинення якого судиться ОСОБА_3 , згідно із ст. 12 КК України відноситься до категорії не тяжкого злочину.

При обрані покарання підсуднійу суд враховує тяжкість скоєного нею злочину, обставини справи, а саме, дані, що характеризують особу підсудної, обтяжуючі та пом`якшуючі покарання обставини, і з врахуванням наведеного перспективи її виправлення та попередження з її боку нових злочинів, а саме, що підсудна за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судима, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не інвалід, не хворіє, одружена, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Обставиною, що обтяжує відповідальність підсудної судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_3 є її розкаяння у вчиненому, так як вона в судовому засідання повністю визнала свою вину та дала правдиві покази про обставини вчиненого нею правопорушення чим активно сприяла розкриттю злочину, а також на даний час демонтувала спірну огорожу.

Обвинувачена ОСОБА_3 не вчинила кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності чи у стані неосудності. Обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, чи є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності відсутні.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій за вчинення кримінального правопорушення, суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст. 65 КК України бере до уваги: ступінь тяжкості вчиненого злочину, що згідно із ст. 12 КК України є не тяжким злочином, враховує наслідки та обставини вчиненого злочин, особу винної, її вік, сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, характеризуючі дані, відсутність обставин, що обтяжують, а тому, суд приходить до висновку про необхідність обрання обвинуваченій покарання в межах санкції статті 197-1 ч. 2 КК України, у виді позбавлення волі, що є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та для попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім цього, суд, враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_3 за місцем проживання характеризуються позитивно, раніше не судилася, щиро покаялася у вчиненому, усунула заподіяну шкоду шляхом демонтажу спірної огорожі, приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, і що обвинувачену слід звільнити від відбуття покарання з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК України, встановивши йому відповідний іспитовий термін та покласти на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, так як таке покарання є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Питання про документи та речові докази слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати винною ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

У відповідності до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробовуванням строком на 1 (один) рік, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї судом обовязки.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов"язати ОСОБА_3 періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 діб з часу проголошення даного вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, а інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Вирок виготовлено в одному примірнику в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1