УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 761/2837/18

провадження № 51-2306ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду

від 20 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0003356

від 24 жовтня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41

ст. 340 Кримінального кодексу України (далі - КК) (в редакції Закону України

№ 2341-14 від 05 квітня 2001 року) та ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року).

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII

від 21 лютого 2014 року), та призначено йому за цією статтею покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також заборонено обіймати посади

в правоохоронних органах на строк 3 роки на підставі ст. 55 КК. До ОСОБА_4 застосовано положення ст. 75 КК.

Цим же вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК (в редакції Закону України

№ 2341-14 від 05 квітня 2001 року), та призначено йому за цією статтею покарання

у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 49, ч. 4 ст. 74 КК ОСОБА_4 звільнено від покарання за ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Київський апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2025 року вказане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року скасував. Постановив звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року), ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), на підставі ст. 49 КК у зв`язку

із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження № 0003356 від 24 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_4 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи

від кримінальної відповідальності.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ст. 49 КК,

як підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, не врахував, що під час судового розгляду 16 червня 2023 року прокурором було змінено обвинувачення

ОСОБА_4 та за результатами зміненого обвинувачення останній обвинувачувався

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року) та ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року). Натомість суд апеляційної інстанції, як зазначає прокурор, скасовуючи вирок місцевого суду та приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, послався на кваліфікацію, зазначену у скасованому вироку, а саме ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року) та ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року). Однак на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, що оскаржувався, не набрав законної сили, а тому, на переконання прокурора, апеляційний суд повинен був виходити із кваліфікації кримінальних правопорушень, зазначених в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням від 16 червня 2023 року. Крім того, як зазначає прокурор, поза увагою апеляційного суду залишились доводи апеляційної скарги прокурора про вчинення ОСОБА_4 злочинів за попередньою змовою групою осіб та на виконання явно злочинного наказу, що привело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор не погоджується з оскарженим судовим рішенням лише в частині звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття апеляційним судом кримінального провадження без урахування зміненого прокурором обвинувачення.

За змістом вироку предметом розгляду місцевого суду були матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року) та ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року).

Суд першої інстанції, як видно з ухваленого вироку, розглянувши вищевказані матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що пред?явлене обвинувачення, після зміни обвинувачення в суді, в частині ч. 4 ст. 41 КК є надмірним та таким, що не доводиться доказами у кримінальному провадженні. При цьому суд зазначив, що в судовому засіданні не надавалися докази того, що обвинувачений виконував завідомо злочинний наказ; а оскільки такі обставини не були предметом розгляду та дослідження у судовому засіданні, обвинувачення в частині інкримінованих дій за ч. 4 ст. 41 КК підлягає виключенню, як таке, що не було предметом розгляду, є надмірним та не мотивованим. Також суд зауважив,

що визнавати накази, які віддавалися тими чи іншими особами, без розгляду усіх фактичних обставин, без допиту осіб, а щодо декількох матеріали виділені в окреме провадження, є неприпустимим та таким, що порушують норми КПК, а саме

ст. 337 цього Кодексу, де зазначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Крім того, як вказав суд у вироку, підлягають перекваліфікації дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 28 КК на ч. 1 цієї статті, оскільки будь-яких доказів того, що працівники правоохоронних органів попередньо змовилися для вчинення протиправних дій, у матеріалах провадження немає.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК, а саме в умисних діях, що виразилися у перевищенні влади та службових повноважень, що супроводжувалось болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, вчинених групою осіб без попередньої змови, а також ч. 1 ст. 28, ст. 340 КК, тобто умисних діях, що виразилися в незаконному перешкоджанні проведенню зборів, мітингів службовою особою, вчинених групою осіб без попередньої змови.

Вирішуючи питання про призначення виду і міри покарання обвинуваченому

ОСОБА_4 , суд врахував характер і ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, сукупність всіх обставин їх вчинення та дані про особу обвинуваченого, який раніше

не судимий, характеризується позитивно, не намагався уникнути слідства та суду,

на підставі чого вирішив призначити винному:

- основне покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК на строк

5 років та додаткове покарання відповідно до ст. 55 КК у виді заборони права обіймати посади у правоохоронних органах, після чого дійшов висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК;

- у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК на строк 3 роки; однак враховуючи,

що відповідно до ст. 12 КК, злочин, передбачений ст.340 КК є нетяжким, а з моменту його вчинення злочину минуло більше 5 років, відповідно до статей 44, 49 КК звільнив від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

До суду апеляційної інстанції в порядку апеляційного оскарження вказаного вироку звернулись прокурор, захисник обвинуваченого та представник потерпілих.

Як убачається з оскарженої ухвали, під час апеляційного розгляду 20 березня

2025 року захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , узгодивши свою позицію із підзахисним, подав клопотання про звільнення ОСОБА_4

від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття провадження у справі у зв`язку із цим. Як вказав суд, зі змісту клопотання вбачалося, що обвинувачений ОСОБА_4 із клопотанням ознайомлений, підтримує його по суті, наслідки звільнення за ст. 49 КК йому відомі.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності

у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину та десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд, розглядаючи заявлене стороною захисту клопотання,зазначив, що ОСОБА_4 , будучи повідомленим про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року), ч. 1 ст. 28 ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК (у зв`язку із закінченням строків давності), тобто з нереабілітуючих підстав, підтримав заявлене його захисником клопотання та наполягав на його задоволенні; станом на день розгляду цього клопотання з дня вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_4 кримінальних правопорушень минуло понад 11 років та з огляду на положення ст. 12, пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК закінчились, визначені ст. 49 КК строки давності, з урахуванням того, що протягом цього строку ОСОБА_4 не вчинив нового кримінального правопорушення, враховуючи вимоги про зупинення та переривання строків, підстав, які б перешкоджали суду прийняти рішення за заявленим клопотанням, в судовому засіданні встановлено не було.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини та згоду обвинуваченого на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі

ст. 49 КК, колегія суддів дійшла переконання, що наявні умови, які є правовою підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.

Водночас, як вказала колегія суддів, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, підстави для проведення судового провадження, що включає у себе, відповідно до п. 24 ст. 3 КПК і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку відсутні, у зв`язку з чим оцінки доводам апеляційних скарг представника потерпілих

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 колегія суддів не надає.

Відповідно до ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, як зазначив суд, клопотання адвоката ОСОБА_5 про звільнення

від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_4 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності підлягає задоволенню, вирок суду - скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України №746-VII від 21 лютого 2014 року), ч.1 ст. 28 ст. 340 КК (в редакції Закону України №2341-14 від 05 квітня 2001 року) - закриттю на підставі ст. 49 КК у зв`язку з закінченням на час апеляційного розгляду строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції під час звільнення

від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження повинен був виходити із кваліфікації кримінальних правопорушень, зазначених

в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням від 16 червня 2023 року, а також те, що поза увагою апеляційного суду залишились доводи апеляційної скарги прокурора про вчинення ОСОБА_4 злочинів за попередньою змовою групою осіб та на виконання явно злочинного наказу, є неспроможними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів наголошує, що питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК розглядається невідкладно, після чого, зокрема суд апеляційної інстанції, встановивши наявність передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, приймає таке рішення і відповідно до ст. 417 КПК скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. Водночас правових підстав за вищевказаних обставин розглядати подані апеляційні скарги, в тому числі і апеляційну скаргу сторону обвинувачення, немає.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали через допущені, на думку прокурора, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3