Провадження № 11-кп/824/4367/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, продовжено кожному строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 10 липня 2025 року включно без визначення розміру застави.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований під час досудового розслідування обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , з урахуванням наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, має бути продовжений, а інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 вказав про незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що прокурором не наведено безсумнівних та об`єктивних доказів існування визначених ризиків, а всі його аргументи носять характер припущення. Так, ризик переховування ОСОБА_8 від суду обґрунтований тим, що вона має паспорт для виїзду за кордон та тісне спілкування з працівниками російського підприємства, однак такі обставини можливо попередити шляхом покладення на неї відповідно до ст. 194 КПК України зобов`язання здати паспорт для виїзду за кордон, носити електронний засіб контролю, а внаслідок запровадження на території України воєнного стану наразі діє особливий порядок виїзду громадян за кордон як і контроль за переміщенням громадян територією держави, що також спростовує наявність вказаного ризику. Вважає, що висновки суду про забезпечення представниками російського підприємства переміщення обвинуваченої за кордон також безпідставні, адже ОСОБА_8 за своїми посадовими обов`язками не має жодного відношення до укладання договорів, а тому незрозуміло, яка існує зацікавленість третіх осіб в сприянні її ухиленню. Крім цього, вказав, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, позитивно характеризується як людина та спеціаліст, а також є матір`ю двох дітей, які зареєстровані разом з нею та яким надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та які постраждали внаслідок воєнних дій, до моменту її затримання забезпечувала їх, що свідчить про недоцільність ухилення нею від суду. Щодо ризику впливу на свідків, захисник зазначив, що прокурором не надано жодних доказів існування такого впливу або спроб його здійснити зі сторони ОСОБА_8 , а висновки про вплив на працівників підприємства є необґрунтовані через те, що вони не перебувають в її підпорядкуванні. Вважає, що ризик сховати, спотворити речі та документи відсутній, оскільки обвинувальний акт перебуває в суді першої інстанції, а всі докази знаходяться під контролем сторони обвинувачення. Також зазначив про те, що прокурором не доведено, а судом не підтверджено неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Крім цього, апелянт вказав, що судом не наведено достатніх аргументів необхідності відмови у можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, адже таке рішення не може ґрунтуватися виключно на підставі суворості можливого рішення та згідно з практикою ЄСПЛ автоматична відмова у заставі є несумісна з гарантіями ст. 5 ЄКПЛ, а тому вважає, що у цьому випадку безальтернативне тримання під вартою не відповідає засадам розумності і пропорційності. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, обравши ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року щодо ОСОБА_9 не оскаржується.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника обвинуваченої, який подану апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою було вирішено на стадії підготовчого провадження. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченоїОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченій у випадку доведеності її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченій, з яких вбачається, що обвинувачена, за попередньою змовою групою осіб, здійснювала умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (РФ), внаслідок чого має тісні контакти з співробітниками російських підприємств, а тому, враховуючи ситуацію, яка існує в державі внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації, існує реальна можливість її переховування від суду, в тому числі шляхом переходу на території, які наразі не контролюються державою Україна. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченої від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставленого у вину обвинуваченій ОСОБА_8 кримінального правопорушення дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків, а враховуючи, що наразі кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження, а отжевсі заявлені свідки безпосередньо судом не допитані, то вказаний ризик на сьогодні продовжує існувати.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачена, розуміючи тяжкість покарання, яке може їй загрожувати у разі визнання її вини, може вчинити дії, спрямовані на приховування слідів інкримінованого їй кримінального правопорушення, в тому числі шляхом вчинення іншого кримінального правопорушення, зокрема підробки документів, які спростовуватимуть її винуватість. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останньої під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на дані, які характеризують особу обвинуваченої, а саме те, що вона раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, позитивно характеризується як людина та спеціаліст, а також є матір`ю двох дітей, які зареєстровані разом з нею та яким надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та які постраждали внаслідок воєнних дій, до моменту її затримання забезпечувала їх, що свідчить про недоцільність ухилення нею від суду, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, щоза своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченою дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому вказані захисником обставини не свідчать про те, що в подальшому обвинувачена не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду, здійснення впливу на свідків або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Щодо можливості застосування до обвинуваченої інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання на цьому етапі не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Щодо застави, то відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Частина 4 статті 183 КПК України дійсно передбачає саме право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а автоматична відмова у застосуванні застави без врахування всіх обставин кримінального провадження є порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави саме в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що з огляду на обставини інкримінованого їй кримінального правопорушення, згідно з якими її дії вчинені на користь РФ, яка визнана в Україна державою-агресором, і які спрямовані на підрив національної безпеки України, в цій справі тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 без визначення розміру застави є виправданим заходом, адже цього вимагає інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило про забезпечення права на свободу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченої - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2025 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4