ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2306/25 Справа № 202/3151/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року, яким:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області, громадянина України, який не працює, з вищою освітою, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, -

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК на ОСОБА_9 покладено наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації; повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили - не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі - 79 936 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн. 00 коп., моральну шкоду в розмірі - 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_8 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду в розмірі - 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди на користь малолітнього ОСОБА_12 відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди на її користь відмовлено в повному обсязі.

Долю речових доказів та процесуальних витрати вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

28 листопада 2022 року, приблизно о 19 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_2 від 26.11.2022, належить йому на праві власності, рухався у темний час доби, без зовнішнього електроосвітлення, по сухому дорожньому покриттю проїжджої частини вул. Дніпросталівської, яка має по дві смуги для руху у кожному напрямку з дорожніми знаками 5.38.1. та 5.38.2., та дорожньою розміткою 1.14.1., з боку вул. Курсантської у напрямку вул. Осінньої м. Дніпро, Дніпропетровської області.

Під час свого руху 28 листопада 2022 року, приблизно о 19 годині 05 хвилин, водій ОСОБА_9 , порушуючи Правила безпеки дорожнього руху України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки, виявляючи кримінальну протиправну недбалість, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити перешкоду для руху у вигляді пішохода ОСОБА_13 , який лежав на смузі для руху керованого ним автомобіля, не зменшив швидкість руху, аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, чим не виконав покладені на нього обов`язки, як на водія транспортного засобу, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, та, як наслідок, на відстані не більше ніж 3,7 м від розмітки нерегульованого пішохідного переходу скоїв наїзд передніми колесами керованого ним автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , з подальшим переїздом тіла ОСОБА_13 .

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б) та 12.3. Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог п. 12.3. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пішохід ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, від яких 28.11.2022 о 19 годині 05 хвилин загинув на місці дорожньо-транспортної події.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.2 ст.286 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції в частин призначеного покарання у звязку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вважає вирок занадто мяким.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції, хоча і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких з необережною формою вини, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше не судимий, характеризується за місцем проживання позитивно, але не надав належної оцінки характеру допущених порушень ПДР, а також непоправні наслідки, завданої злочином у вигляді смерті особи.

Також прокурор вважає, що судом першої інстнації невмотивоване та необгрунтоване рішення щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк, оскільки, на думку апелянта, таке покарання не буде відповідати загальній меті покарання та є недостатнім для виправлення особи.

З огляду на вищенаведене прокурор просить апеляційний суд вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання та в цій частині ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та яка наполягала на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши потерпілих, які залишили вирішення долі апеляційної скарги на розсуд суду, але вважали, що обвинуваченому ОСОБА_9 повинно було бути призначено реальне покарання, вислухавши обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та просили залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , належним чином врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він має постійне місце проживання, не працює, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судимий, особою з інвалідністю не являється, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, характеризується за місцем проживання позитивно, вину визнав, щиро розкаявся.

Також суд врахував наявність порушень вимог ПДР України в діях самого потерпілого, оскільки вони перебувають з причинному зв`язку з подією ДТП, а також незначний (фактично кілька днів) водійський стаж обвинуваченого.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та передбачені ст. 66 КК, суд визнав - його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілій.

При цьому суд у вироку зазначив, що щире каяття обвинуваченого характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним. ОСОБА_9 надав активну допомогу слідству, яка полягала в тому, що він розповів про всі суттєві обставини вчиненого ним злочину, брав участь в усіх слідчих діях, зокрема, у проведенні слідчого експерименту.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово вибачався за вчинене та висловлював жаль з цього приводу, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, добровільно частково відшкодував завдані збитки потерпілій, а також частково визнав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у досить суттєвому розмірі, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Водночас обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК, судом не встановлено.

У судовому засіданні, як зазначив місцевий суд, обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та вибачився за вчинене, висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд належним чином врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також тяжкі наслідки спричинені ДТП смерть потерпілого.

Підстав для застосування положень ст.ст. 69, 69-1 КК до обвинуваченого ОСОБА_9 судом встановлено не було.

Водночас суд першої інстанції дійшов аргументованих висновків можливості застосування положень ст.75 КК та призначення покарання винній особі з випробуванням, пославшись у вироку на те, що призначення обвинуваченому реальної міри покарання є недоцільним, оскільки не сприятиме досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства з огляду на встановлені в ході судового розгляду конкретні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та даних про його особу, який вперше вчинив необережний злочин. Також, на переконання суду, за вказане кримінальне правопорушення, за його обставинами не може бути справедливим покарання пов`язане з реальним позбавленням волі водієві, який маючи мізерний водійський стаж перебуваючи у тверезому стані не перевищуючи швидкість допустив неуважність наслідком якої стало смерть пішохода особи, яка в стані алкогольного сп`яніння перебувала у лежачому положенні на проїзній частині дороги у неосвітленому місці.

Окрім того суд у вироку зазначив, що у даному конкретному випадку не може бути справедливим покарання для ОСОБА_9 у вигляді реального позбавлення волі за необережний злочин, навіть незважаючи на його тяжкі наслідки, до раніше не судимої особи молодого віку, яка щиро покаялася у скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, частково відшкодувала завдані збитки та виявила готовність їх відшкодовувати збитки після вироку суду та нести справедливе призначене судом покарання.

Тому місцевий суд констатував, що з урахуванням щирого каяття, повного визнання вини, позитивної посткримінальної поведінки обвинуваченого, а саме усвідомлення протиправності своєї злочинної поведінки та наміру в подальшому суворо дотримуватись закону, виправлення та перевиховання ОСОБА_9 можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування основного покарання з іспитовим строком, на підставі ст. 75 КК, а також вважав необхідним покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки у відповідності з п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК

З такими висновками суду першої інстнації погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та грунтуються на нормах закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання суду апеляційної інстанції усі наведені в апеляційній скарзі прокурора обставини були належним чином враховані місцевим судом. При цьому сторона обвинувачення у поданій апеляційній скарзі не навела переконливих аргументів, які б вказували на те, що запропоноване прокурором покарання обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК у виді 5 років позбавлення волі,з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, із застосуванням ст.75 КК та звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, істотно відрізняється від покарання, призначеного ОСОБА_9 за вироком суду першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік та звільненням ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Таким чином призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК за вироком місцевого суду, всупереч твердженням прокурора, цілком відповідає загальним припципам призначення покарання, передбаченим ст.ст.50, 65 КК, та відповідає дискреційним повноваженням суду. Отже процесуальних підстав для втручання у вирок суду шляхом його скасування та ухвалення апеляційним судом нового вироку, на чому наполягає сторона обвинувачення, колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4