Слобідський районний суд міста Харкова
Номер провадження № 1-в/641/160/2025 Справа № 1-665/2008
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року

Слобідський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

заявника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотання про скасування арешту з належного йому нерухомого майна, а саме з квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 21.05.2007 слідчим ВР ДТП ГУМВС України в Харківській області у кримінальній справі № 57070318 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. 287 КК України винесено постанову про накладення арешту на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову. Вироком суду від 11.11.2008 його було визнано винним за ст. 287 КК України, звільнено від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України, цивільний позов було задоволено, питання щодо зняття арешту не вирішувалось. Постановою суду від 05.02.2009 ОСОБА_4 звільнено від відбуття покарання, призначеного вироком суду від 11.11.2008. Враховуючи, що провадження у кримінальній справі закрито по нереабілітуючим обставинам, арешт на належне йому майно не скасований, просить суд скасувати накладений арешт.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_4 підтримав заявлене клопотання, просив скасувати арешт, накладений на його майно.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання, вказуючи, що законом не передбачена можливість скасування арешту окрім як на досудовому слідстві або під час ухвалення вироку у справі, зазначив, що на його думку, згадана справа повинна розглядатися у цивільному судочинстві.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, оцінивши надані докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

В провадженні ВР ДТП ГУМВС України в Харківській області перебувала кримінальна справа № 57070318 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. 287 КК України.

Постановою слідчого ВР ДТП ГУМВС України в Харківській області від 21.05.2007 у кримінальній справі № 57070318 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. 287 КК України накладено арешт на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову.

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.11.2008 у справі № 1-665/2008 ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України на призначено покарання у вигляді 4 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання із іспитовим строком на 3 роки. Цивільний позов задоволено, присуджено до стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 105000,00 грн.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2009 звільнено ОСОБА_4 від покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова 11.11.2008 на підставі ст. 1 п. г, ст. 8 п. в Закону України «Про амністію» від 12.12.2008.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.05.2025 щодо належного ОСОБА_4 майна квартири АДРЕСА_1 наявний актуальний арешт на підставі постанови слідчого від 21.05.2007.

Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 здійснювалось за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» чинного КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Скасування постанови про порушення кримінальної справи є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Таким чином, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття (скасування) кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття (скасування) втрачають кримінальний процесуальний характер.

Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З урахуванням вказаного, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. А також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року №372/2904/17-ц, постанові від 12 червня 2019 року №766/21865/17, постанова від 08 листопада 2019 року №450/1411/16.

У наведених постановах закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, після розгляду справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання належить до функцій суду цивільної юрисдикції.

Крім цього, згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

За правовим висновком, викладеним у постанові ВП ВС від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте у кримінальній справі, в межах якої на майно фізичної особи накладено арешт, було постановлено обвинувальний вирок, яким в тому числи задоволено цивільний позов, забезпеченням якого і був даний арешт майна.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування особи.

Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного заявником питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності особи шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Крім того, питання, які виникають під час та після виконання вироку та вирішуються судом, визначені ст.ст. 536,537 КПК України 2012 року. Визначені статті не містять положень щодо можливості після ухвалення вироку у справі в порядку кримінального судочинства вирішувати питання щодо скасування арешту, накладеного на майно обвинуваченого.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 174, 395, 537, 539 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту на майно залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 22 липня 2025 року о 12-00 годині.

Cуддя- ОСОБА_1