Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 567/1198/22

Провадження № 11-кп/4815/167/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000129 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року стосовно

ОСОБА_5 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Волосківці Острозького району Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и л а :

Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 ОСОБА_5 визнано винним за ч.2 ст. 125 КК та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 3428 грн 50 коп та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно цього вироку, 15 серпня 2022 року близько 19 год 30 хв ОСОБА_5 , перебуваючи в с.Мощаниця, вул.Шкільна Рівненського району (Острозька ОТГ) Рівненської області, під час конфлікту, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки, тримаючи при цьому в ньому металевий молоток з дерев`яною ручкою догори, в праву частину голови, чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин правого вуха, правої завушної ділянки, гіпермії м`яких тканин, припухлості м`яких тканин в правій завушній ділянці і шиї, синців в області правої вушної раковини, які за висновком судово-медичної експертизи №121 від 28.09.2022 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати, а кримінальне провадження №0000129 за ч.2 ст. 125 КК закрити.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що інкриміноване йому кримінальне правопорушення він не вчиняв, оскільки діяв у стані необхідної оборони. Вважає, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини, яке мають істотне значення для ухвалення законного рішення. Також вважає, що матеріалами справи підтверджено, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_7 , а він завдав останньому шкоду, яка у даній обстановці була необхідною для захисту його невістки та сина.

Потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 121 КК та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вважає, що судом першої інстанції спростовано доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони. Зазначив також, що місцевим судом при призначенні покарання враховано, що в обвинуваченого не було вагомих причин для нанесення йому тілесних ушкоджень, оскільки він нікого не ображав, не мав при собі зброї та його дії не становили небезпеки, а тому вважає що призначене місцевим судом покарання є надто м`яким і не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_5 .

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 просить вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року скасувати та призначити новий розгляд у першої інстанції. Окрім того, просить винести окрему ухвалу, якою зобов`язати уповноважених осіб внести відомості в ЄРДР про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 121 КК.

Обґрунтував свої вимоги тим, що місцевий суд правомірно прийшов до висновку, що потерпілий ОСОБА_7 не був ініціатором та учасником конфлікту, який виник 15.08.2024 між ОСОБА_11 - сином обвинуваченого та ОСОБА_12 - однофамільцем потерпілого, і він з`явився на місці вчинення кримінального правопорушення, за декілька хвилин після появи обвинуваченого ОСОБА_5 , а тому доводи сторони захисту не відповідають матеріалам справи. Вважає, що ці дії обвинуваченого містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 121 КК. Зазначив також, що обвинувачений ОСОБА_13 діяв умисно, без будь-яких причин наніс потерпілому удар зі спини в область життєво важливого органу голови, використовуючи для удару металевий молоток, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 121 КК

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 на підтримання своїх апеляційних скарг та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , які просили задовольнити свою апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційних скарг потерпілого та його представника, думку прокурора ОСОБА_4 про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, ні обвинувачений, ні потерпілий та його представник, ставлячи вимоги про скасування цього вироку й просячи надати іншу оцінку доказам, встановленим місцевим судом, не було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів із зазначенням підстав, передбачених ч.3 ст. 404 КПК, для такого дослідження.

Тому колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не надаючи їм іншої оцінки, ніж надав місцевий суд.

Статтею 370 КПК встановлено вимоги, згідно яких судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК, суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції повною мірою дотримався зазначених вимог закону, а його висновки щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК, за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на досліджених та належно оцінених доказах.

Усталена судова практика визначає, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК, характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Суб`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст. 125 КК настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

Окрім того, частиною 1 ст. 36 КК визначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Тобто вказаною статтею передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Зокрема, як пояснив потерпілий ОСОБА_7 під час допиту у суді першої інстанції, 15.08.2022 він перебував у товаристві ОСОБА_14 , якому зателефонувала його дружина та повідомила, що по вул. Шкільній у с. Мощаниця відбувається бійка, в ході якої ОСОБА_11 , син обвинуваченого, вдарив ОСОБА_15 , їх односельчанина, сокирою по голові. Потерпілий вказав, що приїхавши на місце події, він побачив ОСОБА_15 , у якого на голові була кров, та автомобіль, за кермом якого сидів ОСОБА_16 , онук обвинуваченого. Пояснив, що знаходячись біля автомобіля, мав намір до приїзду працівників поліції зупинити ОСОБА_16 й витягнути ключі із замка запалювання, адже хтось з односельців, присутніх при цій події, повідомив, що у салоні автомобіля знаходиться сокира, однак син обвинуваченого ОСОБА_11 відігнав його від автомобіля. Потерпілий категорично ствердив, що він у руках ніяких предметів не тримав, нікому ударів не наносив, погроз обвинуваченому або членам його родини не висловлював. Хто наніс йому у голову не бачив, адже обвинувачений знаходився у нього за спиною, про те, що це був саме ОСОБА_5 дізнався зі слів присутніх односельчан, ці події на телефон знімала ОСОБА_17 .

Зазначені показання потерпілого щодо обставин нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, відповідають показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які були безпосередніми очевидцями цих подій.

Водночас вказані вище показання узгоджуються і з дослідженими місцевим судом протоколом огляду речей від 25.07.2022, а також відеозаписами, розміщеними на оптичному диску, з яких вбачається, що під час конфлікту за участю декількох осіб обвинувачений ОСОБА_5 , тримаючи в правій руці металевий молоток з дерев`яною ручкою догори, перебуваючи позаду потерпілого ОСОБА_7 , наніс йому один удар в праву частину голови в ділянку правого вуха, від чого ОСОБА_7 впав, після чого підвівся. В момент заподіяння удару потерпілий ОСОБА_7 перебував спиною до ОСОБА_5 та будь-яких активних насильницьких дій потерпілий до будь-кого з присутніх не вчиняв та погроз їх заподіяння не висловлював.

Тобто показання цих свідків та досліджений відеозапис подій свідчать про те, що потерпілий не вчиняв жодних дій стосовно обвинуваченого або членів його сім`ї, які б могли бути розцінені як суспільно небезпечне діяння, у зв`язку з чим обвинувачений міг перебувати у стані необхідної оборони.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови від 26.04.2002 №1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо критичного ставлення до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_19 та малолітньої ОСОБА_20 щодо нанесення ударів потерпілим неповнолітньому ОСОБА_16 онуку ОСОБА_5 , оскільки ці свідки є близькими родичами обвинуваченого, тобто зацікавленими особами, а їх показання стосовно цих обставин не узгоджуються з іншими доказами у провадженні.

Тому доводи обвинуваченого щодо наявності в його діях необхідної самооборони, колегія суддів розцінює як версію захисту, спрямовану на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, та яка не знайшла жодного підтвердження як за результатами розгляду у суді першої інстанції, та і під час апеляційного перегляду.

Окрім того, не знаходять свого підтвердження доводи потерпілого і його представника щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 та необхідності їх кваліфікації за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 121 КК.

Зокрема, з дослідженого місцевим судом висновку експерта № 121 від 28.09.2022, за результатами проведеної судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , при його госпіталізації 15.08.2022 в неврологічне відділення КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» лікарями було діагностовано та клінічно підтверджено «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин правого вуха та правої завушної ділянки», також при вивченні медичної документації лікарями було описано «гіперемія м`яких тканин, припухлість м`яких тканин в правій завушній ділянці і шиї, синці в області правої завушної раковини, припухлість м`яких тканин в області нижньої щелепи справа». Вищевказаний симтомокомплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , враховуючи розташування тілесних ушкоджень на суміжних анатомічних ділянках виник не менш, як від однієї травматичної дії (удару) тупим предметом (без відображення індивідуальних особливостей травмуючої поверхні) та згідно із п.2.3.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ МОЗ України №6 від 17.01.1995) відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Так, на переконання колегії суддів, обставини нанесення обвинуваченим потерпілому удару свідчать про те, що його умисел був спрямований на заподіяння потерпілому саме легких тілесних ушкоджень.

Зокрема, як пояснив обвинувачений ОСОБА_5 апеляційному суду, за можливості нанесення потерпілому більш тяжких тілесних ушкоджень, він мав намір спричинити йому саме легкі тілесні ушкодження з метою захисту свого онука від протиправних, на його думку, дій ОСОБА_7 , а тому вдарив його дерев`яною ручкою молотка, зазначивши, що на місце події приїхав на тракторі, з якого і взяв цей молоток для самозахисту.

Ці показання відповідають даним відео IMG_3424 та IMG_3426, розміщених на оптичному диску CD-R, на якому зафіксовано, що ОСОБА_5 наносить удар ОСОБА_7 в праву частину його голови у ділянку правого вуха саме дерев`яною ручкою молотка.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини цього провадження свідчать про те, що обвинувачений, наносячи удар потерпілому, не бажав настання наслідків у виді спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, а тому відсутні підстави для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 121 КК як закінчений замах на спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

Також колегії суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статтей 50, 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Так, місецвий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, у відповідності до ст. 12 КК, належить до кримінальних проступків, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, є особою пенсійного віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, завдану потерпілому шкоду не відшкодував.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Острозького районного суду Рівненської області від 17 червня 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а подані обвинуваченим ОСОБА_5 , потерпілим ОСОБА_7 та його представником адвокатом ОСОБА_8 апеляційні скарги без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3