УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 609/782/24

провадження № 51-1892ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року визнано винувати та призначено покарання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року вказаний вирок місцевого суду в частині кваліфікації дій та призначення покарання змінено. Визнано винуватим та призначено покарання ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

З урахуванням зміни правової кваліфікації дій засудженого апеляційним судом ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 14 лютого 2024 року приблизно о 17:00 за місцем свого проживання в ході спільного розпивання алкоголю взяв зі столу кухонний ніж та заподіяв ним один удар в ділянку серця ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання і призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а також звільнити його від відбування цього покарання з іспитовим строком. Зазначає, що апеляційним судом не було визнано обставинами, які пом`якшують покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та надання медичної та іншої допомоги потерпілому. Свої вимоги мотивує тим, що під час призначення покарання не було застосовано положень ст. 69 КК та ст. 75 КК, а також не враховано позицію потерпілого, який заявив про відсутність претензій до ОСОБА_5 та обстановку вчиненого діяння.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника фактично полягають у незгоді із призначеним засудженому покаранням та незастосуванням до останнього ст. ст. 69, 75 КК.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, апеляційним судом було перекваліфіковано дії ОСОБА_5 із наданням їм правової оцінки за ч. 1 ст. 121 КК та призначенням покарання, визначеного санкцією цього кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, який несудимий в силу ст. 89 КК, за місцем проживання характеризується позитивно, хоча схильний до зловживання алкогольними напоями.

Обставинами, що пом`якшують покарання, апеляційний суд вважав визнання вини та щире розкаяння.

Обставиною, яка обтяжує покарання, визнано вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке необхідно відбувати реально.

Колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_5 розмір покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.

Аргументи захисника про те, що судами не було застосовано положень ст. 69 КК під час призначення засудженому покарання Суд вважає невмотивованими. Адже призначення покарання, нижчого від найнижчої межі чи іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох пом`якшуючих обставин, які водночас істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

У цьому кримінальному провадженні хоча і було встановлено наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, однак вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, про що слушно вказав апеляційний суд у своїй ухвалі.

Інші доводи, які, на думку захисника, є підставою для застосування до засудженого положень ст. 69 КК, були відомі суду апеляційної інстанції та правильно оцінені ним під час вибору розміру покарання у цьому провадженні, а тому твердження захисника про необхідність призначення покарання ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 69 КК не заслуговують на увагу.

Із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК та дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для їх застосування до ОСОБА_5 .

На думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд обґрунтовано визнав недоцільним застосування до засудженого положень ст. 75 КК, оскільки його виправлення, враховуючи обставини кримінального правопорушення, можливе лише за умови ізоляції від суспільства.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи захисника, висловлені ним щодо призначення покарання, та навів переконливі мотиви, з яких визнав їх неприйнятними.

Таким чином, відомостей, які б слугували підставою для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, як про це вказує захисник у поданій касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3