УХВАЛА

18 червня 2025 року

м. Київ

справа № 461/59/18

провадження № 51-2282ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд вказаного судового рішення у касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК), даний перелік є вичерпним.

Верховний Суд звертає увагу, що, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК, касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судом при ухваленні судового рішення, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас скаржник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не бере до уваги, що згідно зі статтями 433, 438 КПК ці питання не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Крім цього, у касаційній скарзі прокурор, оскаржуючи судове рішення, не конкретизує, яким чином допущені порушення могли вплинути на законність прийнятого рішення, оскільки згідно з ч. 1 ст. 412 КПК такими є лише порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, посилаючись на допущені порушення судом апеляційної інстанції, касатор значну увагу приділяє питанням неповноти судового розгляду, висловлює свою версію подій та оцінку доказів, однак в достатній мірі не конкретизує, які істотні порушення вимог КПК допустив суд апеляційної інстанції і чому вони в цьому конкретному кримінальному провадженні є підставами для скасування судового рішення, що потягнуло неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність

Зазначаючи в касаційній скарзі, що апеляційний суд не дав належної оцінки доводам про відсутність звукозапису судового засідання від 10 липня 2018 року в ході проведення допиту потерпілої ОСОБА_6 , прокурор не зазначає, в чому істотне порушення вимог КПК, з врахуванням того, що суд першої інстанції самостійно встановив відсутність вказаного звукозапису, вживав заходів щодо повторного допиту вказаної потерпілої та не зміг забезпечити її явку в судове засідання з об`єктивних причин. Касатор не зазначає, які фактичні обставини повідомляла потерпіла і чому вони можуть вплинути на висновок про незаконність прийнятих рішень та винуватість ОСОБА_5 .

Також скаржником не конкретизовано, чому виділення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 беззаперечно вплинуло на законність прийнятого рішення стосовно ОСОБА_5 .

Крім того прокурор не вказує, які фактичні дані міг повідомити ОСОБА_7 з врахуванням його попередніх позицій та яким чином прокурор був обмежений судом в ініціюванні питання про його допит, якщо він закінчив лікування до завершення судового розгляду.

Також, не конкретизовано доводи, як висновки судів про неконкретність обвинувачення ОСОБА_5 та відображення часу існування організованої групи для заволодіння транспортними засобами, вплинуло на законність прийнятих рішень в цілому.

Прокурор робить загальні посилання на необґрунтованість висновків щодо недопустимості доказі, однак не посилається на конкретні докази та спростування висновків по кожному з них і яким чином вони підтверджують винуватість виправданого.

З касаційної скарги не зрозуміло, які фактичні дані по обставинах вилучення посвідчення водія на прізвище ОСОБА_8 підтверджують винуватість ОСОБА_5 та чому їх можна використати, якщо вони були отримані до внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Крім того, не зрозуміло чи визнавалось речовим доказом пояснення від імені ОСОБА_8 та в якості якого джерела доказів вони пропонувались досліджуватися.

У зв`язку із вищевикладеним за наявності підстав, прокурору потрібно подати касаційну скаргу в новій редакції та конкретизувати допущені порушення апеляційним судом, взявши до уваги зазначене у цьому рішенні.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Враховуючи викладене та керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху та надати скаржнику 10 днів для усунення виявлених недоліків - з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3