У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2025 рокуСправа № 634/1080/17 Провадження № 1-кп/634/4/25

Сахновщинський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Сахновщина Харківської області кримінальне провадження №0000265 від 13 серпня 2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця смт Сахновщина Харківської області, громадянина України, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,-

встановив:

На розгляді Сахновщинського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження 0000265 від 13 серпня 2017 року відносно ОСОБА_5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

З обвинувального акту вбачається, що 12 серпня 2017 року близько 19:30 годин, ОСОБА_5 , знаходячись на території земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , вихопив з рук ОСОБА_4 ефективний засіб для самозахисту сльозоточивої та дратівної дії «Терен - 4», припинивши при цьому протиправні дії ОСОБА_4 . В подальшому побачив, що ОСОБА_4 впав на землю та не чинить активних дій, ОСОБА_5 діючи умисно та протиправно, з метою завдання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, перевернув його зі спини на живіт і наніс близько 5 ударів ногою по тулубу та 1 удар кулаком в область правої сторони тулубу, чим спричинив ОСОБА_4 тілесні ушкодження. Внаслідок чого ОСОБА_4 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 14.08.2017 № 243-КР/17, та висновку судово-медичної експертизи від 25.06.2021 № 12-23/23-КР/21 спричинені наступні тілесні ушкодження: перелом 9 ребра зправа, синці на тілі, правій руці та правій нозі, садно на крововиливній основі на правій нозі. Перелом 9 ребра відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків передбачених у статті 121 цього кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровья.

В судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_5 заявлено клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, провадження у справі закрити.

Судом було роз`яснено ОСОБА_5 , що вказана підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою та обвинувачений, якщо він наполягає на своїй невинуватості, не позбавлений права вимагати проведення судового провадження в повному обсязі.

Отримавши вказані роз`яснення суду, обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що заперечує проти продовження судового провадження та ухвалення вироку і наполягає на закритті кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Захисник ОСОБА_6 підтримала клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження у звязку із закінченням строків давності.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що не заперечує проти клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності але вважав, що необхідно надати йому час для зясування обставин чи непритягувався до кримінальної відповідальності обвинувачений після вчинення ним кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав думку прокурора та зазначив про необхідність розгляду в даному кримінальному провадженні поданого ним цивільного позову.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до положень ст. 12 КК України зазначене кримінальне правопорушення відносяться до категорії нетяжких злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені цією статтею строки.

Санкція ч.1 ст. 122 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, тому згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України обвинувачений звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення ним діяння і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23 грудня 2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

При цьому суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 49 КК України.

Щодо невизнання вини обвинуваченим суд зазначає наступне.

В Постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року кримінальне провадження № 730/67/16-к викладено наступні висновки. За змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 по справі № 566/554/16-к, ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, в яких також зазначено, що визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінально відповідальності на підставі статті 49 КК України. У зв`язку з цим, суд першої інстанції незалежно від визнання обвинуваченим вини має звільнити його від кримінальної відповідальності, а не від покарання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 по кримінальному провадженню №598/1781/17 зазначено, що звільнення від кримінальної відповідальності, застосування ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Враховуючи наведене, невизнання ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не може бути підставою для відмови в задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

В ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, від 24.02.2020 по справі №466/5490/17 суд касаційної інстанції висловив наступні висновки щодо застосування норм права під час оцінки доводів касаційних скарг відносно того, що суди першої інстанції під час закриття кримінального провадження у зв`язку із спливом строків давності послались лише на обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування, проте не навели висновків, що таке діяння дійсно мало місце, містить склад злочину та обвинувачений винний у його вчиненні.

Верховним Судом у вказаних вище ухвалах зазначено, що враховуючи положення ч.4 ст.286 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний невідкладно розглянути клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347 - 363 КПК України.

Оскільки із дня вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення минуло 5 роки, обвинувачений протягом цього періоду не ухилявся від слідства або суду, не вчинив нового кримінального правопорушення, він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України.

Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 пред`явлено цивільний позов, в якому він просить на стягнути з ОСОБА_5 моральну шкоду, заподіяну йому внаслідок кримінального правопорушення в розмірі 100 000 грн.

Згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, КПК України не передбачено можливість вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження.

Крім того, суд враховує, що вирішення по суті цивільного позову передбачає необхідність встановлення судом обставин кримінального правопорушення та вирішення питання щодо винуватості обвинуваченого.

Між тим, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, суд позбавлений можливості досліджувати докази та вирішувати питання щодо доведеності або недоведеності складу кримінального правопорушення в діях обвинуваченого.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Аналогічні роз`яснення надані в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», згідно яких у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

КПК України не врегульовано питання щодо процесуального рішення з приводу цивільного позову, яке має право ухвалити суд в разі закриття кримінального провадження, зокрема у зв`язку із спливом строків давності.

При цьому КПК України передбачено два можливі процесуальні рішення за наслідками розгляду цивільного позову або вирішення його по суті, або залишення без розгляду.

За таких обставин суд вважає за необхідне керуватись висновками щодо застосування норм права, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 року по справі № 0306/7567/12, згідно яких коли нормами кримінально-процесуального закону відповідну ситуацію прямо не передбачено, є необхідним та можливим застосування аналогії права. Зазначена можливість встановлена частиною 6 статті 9 КПК, згідно з якою коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються встановлені частиною першою статті 7 КПК загальні засади кримінального провадження. Однією з таких засад є законність, що включає обов`язок суду, як і інших органів державної влади, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства.

Враховуючи наведене, суд застосує аналогію права та залишає цивільний позов ОСОБА_4 без розгляду.

Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, а також висновки щодо застосування норм права, викладені в Постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року по справі № 730/67/16-к, звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє ОСОБА_4 можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 284, 286, 372 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення від кримінальної відповідальності задовольнити.

Звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0000265 від 13 серпня 2017 року відносно ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України закрити у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_4 - залишити без розгляду. Роз`яснити ОСОБА_4 , що віна має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Сахновщинський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала суду не набрала законної сили.

Повний текст ухвали складено 09.09.2025 року

Суддя: