У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2025 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Жовті Води Дніпропетровської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України, невідбуте покарання за вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., виконувати самостійно.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначення покарання за сукупністю злочинів змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про самостійне виконання невідбутого покарання, призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Пом`якшити остаточне покарання, призначене на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, до 2 років позбавлення волі, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання у виді 200 годин громадських робіт та штрафу в розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р., більш суворим у виді 2 років позбавлення волі за цим вироком.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації та доведеності вини обвинуваченого, прокурор вважає, що зазначений вирок суду в частині призначення покарання за сукупністю злочинів, підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відзначає, що всупереч п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2023 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд першої інстанції, призначаючи покарання за сукупністю злочинів, зазначивши про застосування принципу поглинення менш суворого покарання за вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 більш суворим за оскаржуваним вироком, фактично одночасно застосував два принципи призначення покарання: поглинення покарання у виді громадських робіт та складання покарання у виді штрафу, який він, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України, ухвалив виконувати самостійно.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

02.11.2017 р., приблизно о 05.10 год., ОСОБА_6 , маючи намір на заволодіння чужим майном, знаходячись в кафе-барі «Бомбей», розташованому в м. Миколаєві, по просп. Миру, 21, діючи таємно, повторно, маючи умисел на викрадення чужого майна, викрав мобільний телефон марки «DoogeX5MAX», належний ОСОБА_9 , завдавши тим самим потерпілому майнової шкоди в розмірі 2 000 грн. Після цього, обвинувачений з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який судимий, неодружений, не працевлаштований, характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України, призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, у межах санкції статті, та в цій частині також не оскаржується.

З приводу доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині призначення обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

За приписами ч. 3 ст. 72 КК України, основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України, принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

У п. 22 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК України. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Вказаних вимог закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, суд першої інстанції не дотримався.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено наступне.

Вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., та 200 годин громадських робіт, які вдповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2025 р., суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, призначив покарання за цим злочином - у виді 2 років позбавлення волі. Врахувавши, що ОСОБА_6 засуджений вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. до покарання у виді штрафу у розмірі 34 000 грн. та 200 годин громадських робіт, а злочин, за вчинення якого ОСОБА_6 засуджений цим вироком, вчинений 02.11.2017 р., суд одночасно призначив остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та прийняв рішення про самостійне виконання покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 грн., призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р.

Тобто, суд першої інстанції, призначаючи покарання за сукупністю злочинів, фактично одночасно застосував два принципи призначення остаточного покарання: поглинення покарання у виді громадських робіт та складання покарання у виді штрафу, який, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України, ухвалив виконувати самостійно.

При прийнятті зазначеного рішення, суд не врахував, що положення ч. 3 ст. 72 КК України, відповідно до яких, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, при призначенні за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків не підлягають складанню з іншими видами покарань і виконуються самостійно, не застосовуються у випадках, коли за сукупністю кримінальних правопорушень застосовується принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таким чином, застосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 положень ч. 3 ст. 72 КК України, щодо самостійного виконання покарання у виді штрафу є помилковим, оскільки в даному випадку мало місце призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Враховуючи викладене, суд ухвалив вирок всупереч вимог ст. 370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. п. 1-3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2025 року в частині призначення покарання, - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р., більш суворим покаранням, призначеним вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2025 р., визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про самостійне виконання невідбутого покарання, призначеного вироком Херсонського апеляційного суду від 08.05.2024 р. у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3