Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6929/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/177/25
Категорія ст.391 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000394 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, зі слів маючого малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , до засудження проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 01.10.14 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ст.ст. 186 ч. 2, 185 ч. 2, 185 ч. 3, 70 ч. 1, 71 КК України на 7 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій та доведеності вини, просить вирок суду в частині призначення покарання змінити, призначивши йому більш м`яке покарання. Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу однобічно та призначив йому занадто суворе покарання. Вказує, що призначаючи покарання суд першої інстанції належним чином не врахував, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, а також те, що він має неповнолітню дитину, яка росте без батька та бабусю похилого віку, яка потребує його допомоги. Також просить перерахувати йому строк попереднього ув`язнення згідно ч. 5 ст. 72 КК України.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2014 року остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 року 9 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Початок строку відбування покарання вирішено обчислювати з 21 лютого 2020 року.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не застосовувався.

Вирішено питання щодо речових доказів.

У вироку суду зазначено, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2014 року за ч.2 ст. 186, ч.2 та ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

ОСОБА_7 , прибувши 07 квітня 2016 року для відбуття покарання у виді позбавлення волі до державної установи "Райківська виправна колонія (№ 73)" (далі - РВК № 73), що розташована за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с. Райки, вул. Центральна, 1, будучи ознайомленим з режимом утримання в установі, систематично його порушував.

Зокрема, в період часу з 07 квітня 2016 року до 05 квітня 2019 року ОСОБА_7 , як злісний порушник режиму тримання 108 разів порушив вимоги режиму тримання, за що був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, на підставі ухвали Бердичівського міськрайонного суду від 19.02.2019 за чергове злісне порушення встановленого порядку відбування покарання до засудженого ОСОБА_8 застосовано захід стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу на строк один місяць.

Однак, незважаючи на застосування заходів дисциплінарного впливу, ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та продовжив порушувати режим утримання в даній установі.

Так, 25 лютого 2019 року засуджений ОСОБА_7 в чергове порушив вимоги режиму відбування покарання, за що 05 квітня 2019 року на нього начальником установи накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи (надалі за текстом - ДІЗО), терміном на 10 діб, про що складена відповідна постанова.

Відповідно 05 квітня 2019 року після розгляду цих матеріалів дисциплінарною комісією установи засудженому ОСОБА_7 доведено до відома рішення комісії у вигляді постанови про поміщення його в ДІЗО державної установи «Райківська виправна колонія (№ 73)» терміном на 10 діб та правила поміщення в ДІЗО установи, в тому числі п. 6 розділу XXІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Також, при цьому засудженому ОСОБА_7 доведено до відома вимоги статей 9, 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та розділу III вказаних Правил, які зобов`язують засуджених виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії.

Однак, 12 квітня 2019 року об 11 годині 35 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні камери № 4 ДІЗО державної установи «Райківська виправна колонія (№ 73)», за графіком засуджених, які здійснюють прибирання в камері ДІЗО №4, затвердженого 10.04.2019 першим заступником начальника державної установи «Райківська виправна колонія (№ 73)», будучи забезпеченим необхідним для прибирання інвентарем, у категоричній формі відмовився проводити прибирання згідно з даним графіком.

Після цього у той же день та час перший заступник начальника ДУ «Райківська виправна колонія (№ 73)» ОСОБА_9 в присутності чотирьох працівників установи зачитав засудженому ОСОБА_7 письмове розпорядження начальника даної установи від 12 квітня 2019 року про обов`язок прибирання камер, карцерів, ДІЗО, ПКТ та ОК, засудженими, які в них тримаються, почергово за графіком, а також попередив про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України у разі злісної непокори адміністрації установи.

Засуджений ОСОБА_10 , будучи ознайомлений із законними вимогами адміністрації державної установи «Райківська випрана колонія (№ 73)», а також будучи попереджений про кримінальну відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ст. 391 КК України, в категоричній формі відмовився виконувати законне письмове розпорядження начальника державної установи «Райківська виправна колонія (№ 73)», а саме проводити прибирання камери ДІЗО № 4, в якій він тримався за порушення вимог режиму відбування покарання.

Таким чином, своїми діями, які виразилися у злісній непокорі законим вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.391 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився. Участь останнього не є обов`язковою в апеляційному розгляді.

Колегія суддів з`ясувавши думку прокурора щодо можливості апеляційного розгляду у відсутності обвинуваченого дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне провадження перебуває на розгляді в апеляційному суді з 07.04.2020 року (а.п.50). Обвинувачений ОСОБА_7 на час розгляду даного провадження відбував покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2014 року в ДУ «Райківська виправна колонія (№ 73)». 04.05.2020 ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про етапування його до ЖУВП №8 для участі в судовому засіданні Житомирського апеляційного суду та категорично заперечував про проведення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції (а.п.59, 76). Вказане клопотання було задоволено ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06.05.2020 року (а.п.61). Згідно повідомлення в.о. начальника ДУ «Райківська ВК (№73)» вказану ухвалу не виконано у зв`язку із припиненням переміщення між установами виконання покарань та слідчими ізоляторами до завершення карантину (а.п.73). 09.07.2020 ОСОБА_7 прибув до ДУ Житомирська УВП №8 (а.п.90) та 18.08.2020 був звільнений за відбуттям строку покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2014 року (а.п.104) та вибув в АДРЕСА_1 . В подальшому апеляційним судом надавалися судові доручення та надсилалися повістки за вказаною адресою ОСОБА_7 , однак згідно рапорта Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 29.10.2020 за вказаною адресою обвинувачений не проживає, у зв`язку з чим ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23.11.2020 обвинуваченого ОСОБА_7 оголошено у розшук. 03.04.2025 місцезнаходження ОСОБА_7 було встановлено та від останнього відібрано зобов`язання про явку до Житомирського апеляційного суду. Проте, обвинувачений ОСОБА_7 на виклики суду на 07.05.2025 та 11.06.2025 не з`явився і причини неявки не повідомив.

Вказані обставини, колегія суддів розцінює як зловживання обвинуваченим своїми правами, а тому вважає можливим проводити апеляційний розгляд у його відсутності, враховуючи, що участь останнього не є обов`язковою в апеляційному розгляді, він належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду та клопотань про відкладення апеляційного розгляду не надходило.

Заслухавши доповідача, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги

Враховуючи, що фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не оспорюється, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в злісній непокорі законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу, апеляційним судом не переглядається. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 391 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого.

Також судом першої інстанції враховано наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , передбаченої ст. 66 КК України, щире каяття та наявність обтяжуючої обставини, передбаченої ст. 67 КК України, рецидив злочину.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, відбував покарання у виді позбавлення волі, за місцем відбування покарання характеризується негативно, за час відбування покарання на час скоєння злочину допустив 157 порушень вимог режиму тримання, за які притягувався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не мав жодного, не працевлаштований, ставлення до праці негативне, перебував на профілактичних обліках, як "схильний до втечі", "злісний порушник встановленого порядку відбування покарання", "схильний до членоушкодження".

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не враховано, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, а також те, що він має неповнолітню дитину, яка росте без батька та бабусю похилого віку, яка потребує його допомоги, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані дані про особу обвинуваченого, а також обставина, яка пом`якшує покарання судом першої інстанції враховані при призначенні покарання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням за ст.391 КК України та не вбачає підстав для його пом`якшення.

Що стосується доводів обвинуваченого про необхідність зарахування у строк відбування покарання, строк його попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.02.2020 ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 квітня 2014 року до покарання за даним вироком, та призначено ОСОБА_7 до відбуття 01 (один) рік 09 (дев`ять) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Визначено обчислювати строк відбування призначеного основного покарання ОСОБА_7 з 21 лютого 2020 року.

26.03.2020 року ОСОБА_7 подав до Житомирського апеляційного суду апеляційну скаргу на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.02.2020.

18.08.2020 ОСОБА_7 був звільнений з ДУ «Житомирська установа відбування покарань (№8)» у зв`язку із відбуттям покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2014.

23.11.2020 ухвалою Житомирського апеляційного суду ОСОБА_7 у зв`язку із неодноразовою неявкою в судові засідання оголошено у розшук, а провадження у справі на час проведення розшуку було зупинене.

18.04.2025 ухвалою Житомирського апеляційного суду провадження у справі відновлене у зв`язку із розшуком обвинуваченого.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки на дату розгляду апеляційної скарги обвинуваченого, останній повністю відбув покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.04.2014.

Враховуючи наведене у відповідності до положень ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 у строк відбування покарання слід зарахувати строк перебування його під вартою з 21.02.2020 до 18.08.2020 (з дня ухвалення вироку як визначено судом першої інстанції до дня його звільнення).

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість рішення суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання підлягає зміні в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити в порядку ч.2 ст.404 КПК України.

Виключити з вироку суду посилання на призначення остаточного покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст.391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання, зарахувавши у строк відбування покарання строк перебування його під вартою з 21.02.2020 до 18.08.2020 року ( з дня ухвалення вироку до дня звільнення) відповідно до ч.5 ст.72 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: