ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1818/25
провадження № 1-кп/753/1295/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2025 р. арницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00004402, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження.

Прокурор заявив клопотання, підтримане потерпілим, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого. Клопотання обґрунтував тим, що обвинувачений ОСОБА_6 , усвідомлюючи можливість притягнення його до кримінальної відповідальності та пов`язані із цим можливі негативні для себе наслідки, зокрема, і суворість передбаченого покарання за інкримінований злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а також невідворотність, тяжкість та реальність покарання, може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. При цьому з посиланням на практику ЄСПЛ, вказував, що врахування ступеня тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства. Також зазначив, що відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17 від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення ймовірності тягаря можливого відбуванні покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Крім того вказав, що оскільки інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення вчинено із застосуванням насильства, та враховуючи обізнаність обвинуваченого про місця роботи та проживання свідків та потерпілого, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на зазначених осіб шляхом застосування насильства, залякування, погроз, психологічного маніпулювання, шантажу або грошової винагороди.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги характер вчинення і підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину і саме наведені вище обставини у їх сукупності вказують на те, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, може забезпечити запобігання вищенаведеним ризикам.

Захисник, думку якого підтримав обвинувачений, просив відмовити в задоволенні клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Вказував на те, що прокурором не подано доказів обставин, на які він посилається, при цьому застосування запобіжного заходу спрямоване виключно на забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Так, матеріали кримінального провадження не містять жодного іншого обґрунтування або посилання на існування будь-яких інших відомостей, окрім тяжкості покарання, встановлених органом досудового розслідування, які могли б свідчити про намір переховування від слідчого, прокурора або суду. З посиланням на рішення ЄСПЛ та національних судів вказував, що тяжкість покарання або його наслідки не є самостійними підставами, що обґрунтовують тримання під вартою. Просив врахувати дані щодо особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, є особою з вищою освітою, за місцем навчання характеризується виключно позитивно, веде активне суспільне життя, користується повагою та авторитетом у родичів, друзів, колег, є волонтером від ГО «Незалежна Країна», займається доставкою необхідних вантажів в «гарячі точки» України, є кандидатом у майстри спорту України з пауерліфтингу, з червня 2023 виконував функції тренера з фітнесу у фітнес клубі «АтлетіКО», за яким характеризується виключно позитивно. Зазначав, що ризику переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Наголошував на відсутності даних про те, що ОСОБА_6 здійснювався або може бути здійснений у подальшому будь-який вплив на інших учасників кримінального провадження та навпаки залишено поза увагою той факт, що саме на ОСОБА_6 здійснювався тиск в період перебування його під вартою.

Також звертав увагу на те, що згідно практики Верховного Суду рішення ЕСПЛ не можуть бути використані на шкоду обвинуваченого. Крім того, просив врахувати, що Шевченківський район м. Києва, де знаходиться ДУ «Слідчий ізолятор», є одним з найбільш підданим масованим атакам рф.

З урахуванням наведеного, а також посилаючись на рішення КС України від 19.08.2024 року № 7-р (ІІ)/2024 наполягав на визначенні будь-якого розміру застави.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

З наявних в розпорядженні суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді відносно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався в ході судового провадження.

Не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, в даному конкретному випадку суд вважає підозру відносно обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України небезпідставною, оскільки кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом. При цьому обґрунтованість обвинувачення перевірятиметься судом, який здійснює судовий розгляд, шляхом оцінки наданих сторонами кримінального провадження та потерпілим доказів при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Також суд враховує практику Європейського суду з захисту прав людини, а саме те, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і тому оцінка такого ризику проводиться з посиланням на ряд інших факторів. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки із суспільством.

Також, суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Приймаючи до уваги наявність підстав для розумної підозри щодо причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення в сукупності з даними, що характеризують особу останнього, а саме вік та стан здоров`я, з огляду на ступінь тяжкості правопорушення та вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання обвинуваченого винуватим, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши тримання обвинуваченого під вартою, так як достатні стримуючі фактори, які би свідчили про протилежне, в матеріалах провадження відсутні.

Разом з тим, суд, проявляючи особливу ретельність у ході судової процедури, та не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому в разі визнання його винним, що свідчить про наявність ризику втечі, встановив, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, наявність ще і інших підстав для позбавлення волі, вважаючи їх релевантними (відповідними) та достатніми.

Так, судовий розгляд розпочато, свідки та потерпілий судом не допитані, що свідчить про наявність ризику незаконного впливу обвинуваченим на свідків та потерпілого шляхом вмовляння, підкупу, схиляння їх до дачі неправдивих показань, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід судового провадження.

При цьому не зазначення вказаними особами про наявність погроз з боку обвинуваченого, не свідчить про відсутність наведеного ризику. Крім того наявність побоювання щодо наявності загроз своєму життю могло бути підставою для застосування заходів безпеки.

Наявність певних соціальних зв`язків та даних щодо особи обвинуваченого, за відсутності сукупності інших обставин, та з врахуванням наведених ризиків, не можуть бути підставою для прийняття рішення про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, суд вважає, що відомості про ОСОБА_6 як особи, що працював тренером та має досягнення у спорті, вказують на те, що спортсмен, маючи перевагу в силі, повинен особливо відповідально ставитись до її застосування у повсякденному житті та бути гідним прикладом для наслідування своїх морально-етичних цінностей.

Крім того, в разі дійсного незаконного впливу на ОСОБА_6 під час його тримання під вартою сторона захисту не позбавлена можливості звернутись до компетентних органів з відповіднимизаявами про вчинення кримінальних правопорушень відносно обвинуваченого.

Суд погоджується з твердженням, що зі сплином часу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дещо знижуються, проте, на думку суду, наведені ризики продовжують існувати і є реальними, і стороною обвинувачення доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам з урахуванням обставин справи та даних щодо особи обвинуваченого, а також забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

При цьому розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі «Lavents v. Latvia» п. 70).

На думку суду, обставинами, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини є підвищена суспільна небезпека злочину, що інкримінується обвинуваченому, об`єктом якого є людина, її життя, здоров`я та безпека, що згідно з Конституцією України являється найвищою соціальною цінністю

Враховуючи викладене суд вважає, що тримання під вартою в даному випадку не перевищує розумного строку та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки по справі існує справжній суспільний інтерес, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, даним щодо його особи, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а встановлені ризики на даний час є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, зміну міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Приймаючи до уваги зазначене, враховуючи вчинення інкриміновано злочину із застосуванням насильства, суд не вважає за можливе визначити розмір застави як альтернативний запобіжний захід.

Посилання сторони захисту на рішення Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційними скаргами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України у даному випадку не є релевантним, оскільки суд не визначаючи розмір застави виходить не з безальтернативності запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою при обвинуваченні особи за ст. 121 КК України, що навіть і не передбачено положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України, а керується своїм правом, визначеним положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Також, зміст клопотання прокурора, на думку суду, всупереч тверджень сторони захисту, не свідчить про використання на шкоду обвинуваченому правових позицій ЄСПЛ та Верховного Суду, оскільки стороною обвинувачення мотивовано значення таких визначень як ступінь тяжкості злочину та покарання для висновку щодо наявності ризику ухилення від суду.

Керуючись ст. 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 07 вересня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з моменту оголошення до Київського апеляційного суду.

Головуючий: