Провадження № 1-кс/643/4034/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0008726 від 01.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Полтаві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008726 від 01.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

В ході досудового розслідування встановлено, що інспектор прикордонної служби 2 категорії - черговий відділення чергових 7 прикордонної застави (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) НОМЕР_1 прикордонного загону старший солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою власного збагачення в період дії воєнного стану на території держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, налагодив схему з продажу транспортних засобів, які були ввезені на територію України в якості гуманітарної допомоги та має на меті здійснити продаж трьох транспортних засобів за грошову винагороду в сумі 13500 доларів США.

19.07.2025 поблизу будинку, розташованого, за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 було затримано, в порядку ст. 208, 615 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

19.07.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру, у вчиненні тяжкого злочину передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, а саме: продажі предметів гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку, вчинені у значному розмірі, під час воєнного стану, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення за який передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до семи років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Водночас, відповідно до інформації встановленої в ході проведення слідчих (розшукових) дій, ОСОБА_5 планував здійснити продаж автомобілів, ввезених на територію України, в якості гуманітарної допомоги, неподалік від свого будинку, а саме по провулку Харківському та вулиці Харківській у м. Дергачі, Харківської області.

В ході затримання в порядку ст. 208 КПК України, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 добровільно видав для огляду та вилучення свій мобільний телефон «Xiaomi Redmi» блакитного кольору, у прозорому чохлі, з маркуванням на зворотному боці: « НОМЕР_2 », без логічного паролю захисту, що знаходився в його кишені.

У зв`язку із тим, що вилучений мобільний телефон можливо зберіг на собі сліди злочину, та містять інші дані, які будуть використані, як доказ факту і обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, постановою слідчого від 19.07.2025 він визнаний речовими доказами.

Зазначений мобільний телефон потребує подальшої перевірки шляхом детального огляду, аналізу отриманої інформації та перевірки шляхом проведення подальших слідчих (розшукових) дій, дослідження з участю спеціалістів.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації в державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, винесено постанову про визнання речовими доказами вилученого майна, оскільки мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученим майном. Окрім того, частина вилученого, на думку органу розслідування майна, сама по собі підтверджує факти вчинених правопорушень.

Таким чином, встановлено достатньо об`єктивних даних які свідчать, що зазначений мобільний телефон, є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому на підставі п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України на них доцільно накласти арешт з метою збереження речових доказів та недопущення їх знищення, пошкодження, приховування, перетворення або відчуження.

Звернув увагу на те, що не застосування цього заходу буде перешкоджати встановленню істини по справі внаслідок того, що вилучене майно може бути спотворене чи взагалі знищеним.

Прокурор в судове засідання не з`явився, до початку розгляду надав заяву про розгляд клопотання без його участі, враховуючи велике навантаження на органи Харківської спеціалізованої прокуратури Східного регіону.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду надала заяву про розгляд клопотання за її відсутності. Проти задоволення клопотання заперечувала, вказала на те, що арешт телефону не є пропорційним та співрозмірним завданням кримінального провадження та спричиняє негативні наслідки для третіх осіб інтересів держави. Під час затримання ОСОБА_7 самостійно видав телефон для огляду, повідомив пароль доступу. Отже перешкод у доступу до інформації, що зберігається у телефоні не має, необхідність подолання системи логічного захисту відсутня. В клопотанні не зазначено нічого взагалі про те, які сліди злочину містить сам телефонний апарат. Не можна стверджувати, що дані речі є засобами чи предметами вчинення злочину. ОСОБА_7 заявляє про готовність надати пояснення під час огляду телефону. У задоволенні клопотання про арешт майна просила відмовити.

Розглянувши клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Виходячи зі змісту вимог ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, одним з яких, згідно з п. 7 ч. 2 вказаної статті, є арешт майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, та є тимчасовим позбавленням за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно вимог ч. 6 ст. 132 КПК України, до клопотання слідчого, прокурора про застосування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Відповідно до витяга з Єдиного реєстру досудових розслідувань правова кваліфікація кримінального правопорушення № 0008726 від 01.07.2025 визначена за ч. 3 ст. 201-2 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до семи років з позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Більш того, в статті 223 КПК України викладені вимоги до проведенні слідчих (розшукових) дій. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні; підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Стороною обвинувачення доведено, що зазначене в клопотанні прокурора майно, а саме мобільний телефон «Xiaomi Redmi» блакитного кольору, у прозорому чохлі, з маркуванням на зворотному боці: « НОМЕР_2 », має значення для забезпечення даного кримінального провадження.

Незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вказаного майна в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України, сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту цього майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 170-175, 309, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході затримання в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон «Xiaomi Redmi» блакитного кольору, у прозорому чохлі, з маркуванням на зворотному боці: « НОМЕР_2 », без логічного паролю захисту, що знаходився в його кишені.

Визначити місцем зберігання арештованого майна камеру зберігання речових доказів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (м. Полтава, вул. Гоголя, 25), або в іншому місці призначеному для зберігання відповідних речових доказів, відповідно до вимог законодавства.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Роз`яснити, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час проголошення ухвали в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1