ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1988/25 Справа № 180/158/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі кримінальне провадження № 0000005 від 03.01.2025 року заапеляційною скаргою першого заступника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 14.08.2019 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривень;

-23.04.2020 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 до 4 років позбавлення волі;

-20.08.2021 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 70 до 4 років позбавлення волі;

- 30.11.2021 Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 ККУ, ч. 1,4 ст. 70 ККУ до позбавлення волі строком на 4 роки,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 162 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді двохсот годин громадських робіт;

- за ч. 2 ст. 162 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття призначеного покарання з випробуванням, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази,

в с т а н о в и л а :

вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 03 січня 2025 року близько 01 год. 00 хв. проходив поблизу будинку АДРЕСА_3 , де у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на незаконне проникнення до вказаного будинку, який належить на праві власності ОСОБА_9 , та перебуває у користуванні ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій умисел, спрямований на порушення недоторканності житла особи, ОСОБА_8 , 03.01.2025 близько 01 год. 05 хв., діючиумисно, незаконно, без дозволу законного володільця ОСОБА_10 та всупереч її волі, за відсутності визначених законом підстав та в порушення встановленого законом порядку, відчинив хвіртку, яка була зачинена на зачіпку, та увійшов на огороджену парканом територію домоволодіння АДРЕСА_3 . Далі ОСОБА_8 підійшов до вхідних металевих дверей житлового будинку та виявив, що вони зачинені на замок.

Після чого, продовживши свій злочинний умисел, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння ОСОБА_8 , застосовуючи силу рук намагався відчинити вхідні двері при цьому зламав ручку вхідних дверей.

У цей час в приміщені вказаного будинку перебувала ОСОБА_10 , яка почувши, що хтось намагається відчинити вхідні двері до будинку припустила, що це міг бути її син ОСОБА_11 , та вирішила відчинити вхідні двері. Після того, як ОСОБА_10 , відчинила вхідні двері до будинку, то помітила за цими дверями невідомого їй чоловіка - ОСОБА_8 . Одночасно в цей момент ОСОБА_8 помітив в коридорі будинку невідому йому ОСОБА_10 , де в нього одразу виник умисел спрямований на застосування фізичного насильства до ОСОБА_10 , з метою проникнення до приміщення вказаного будинку.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 , переслідуючи мету проникнення до приміщення будинку, кулаком правої руки наніс один удар в область лівого ока ОСОБА_10 , чим спричинив останній тілесне ушкодження у вигляді синців на обох повіках лівого ока, яке відповідно до висновку експерта № 39-Е від 14.01.2025 відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки на підставі п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6.

Після чого, всупереч волі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 увійшов до приміщення коридору вищевказаного будинку та сів на дерев`яну тумбу, тим самим незаконно проник до приміщення будинку, чим грубо порушив ст. 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи.

На вказане рішення місцевого суду перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині правової кваліфікації з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з вироку рішення про визнання ОСОБА_8 винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначення покарання, а також посилання на призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України. Вважати засудженим ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням відповідних обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, виражається у незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи із застосуванням насильства чи погрозою його застосування. Під насильством слід розуміти фізичне насильство, як небезпечне для життя і здоров`я потерпілого: умисне спричинення легкого тілесного ушкодження (ст. 125 КК України), нанесення побоїв (ст. 126 КК України).

Разом з цим, якщо у складі злочину передбачене діяння, яке у поєднанні з іншими обставинами завжди утворює склад іншого злочину, то питання про його кримінально-правову оцінку необхідно вирішувати з урахуванням того, наскільки охоплюється складом цього злочину таке діяння, а також з урахуванням змісту санкцій статей.

Аналізуючи фактичні обставини кримінального правопорушення, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, є помилковим, оскільки дії останнього, направлені на незаконне проникнення до житла особи із застосуванням насильства, охоплювали в тому числі спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Таким чином, рішення про визнання ОСОБА_8 винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підлягає виключенню з вироку суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу першого заступника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити, вирок суду змінити в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Фактичні обставини кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_8 сторонами кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора щодо зайвої кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України слушними.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 визнаний винним за одним епізодом злочинної діяльності, направленим на незаконне проникнення до житла та під час реалізації свого умислу спричинив потерпілій ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження.

За вказаним епізодом злочинної діяльності суд кваліфікував його дії за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162 та ч. 1 ст. 125 КК України. Разом з цим, аналізуючи склади вказаних кримінальних правопорушень, колегія суддів прийшла до наступного.

Диспозиція ч. 2 ст. 162 КК України визначає караним діяння за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, що порушують недоторканність житла громадян вчинені із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Поняттям насильство у складі злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, охоплюється будь-яке фізичне насильство.

Санкція ч. 1 ст. 162 КК передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років. Санкція ч. 2 ст. 162 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Отже кваліфікуючі ознаки ч. 2 ст. 162 КК України підвищують ступінь суспільної небезпеки посягання на недоторканність житла особи, переводячи проступок (ч. 1) в категорію злочину невеликої тяжкості. Умисне легке тілесне ушкодження карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року, тобто діяння визнається кримінальним проступком. Подібна санкція дозволяє припустити, що застосування насильства, наслідком якого є заподіяння легких тілесних ушкоджень, має охоплюватися ч. 2 ст. 162 КК України і не потребує кваліфікації за сукупністю з кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 125 КК України.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_8 застосовано насильство до потерпілої ОСОБА_10 лише для проникнення до її житла, а тому вказані дії обвинуваченого охоплюються складом ч. 2 ст. 162 КК України, інших мотивів спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , щоб слугувало необхідності додаткової кваліфікації дій за ч. 1 ст. 125 КК України, не становлено.

Відповідно до п.11 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» №7 від 04.06.2010 року, якщо у складі злочину передбачене діяння, яке у поєднанні з іншими обставинами завжди утворює склад іншого злочину (наприклад, зміст діяння полягає у застосуванні фізичного насильства при вчиненні певного злочину), то питання про його кримінально-правову оцінку необхідно вирішувати з урахуванням того, наскільки охоплюється складом цього злочину таке діяння, а також з урахуванням змісту санкцій відповідних статей (частин статей) Особливої частини КК України

У випадках, коли складом певного злочину охоплюється вчинене одночасно з цим злочином відповідне діяння і санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК встановлене за цей злочин більш суворе максимальне основне покарання, ніж за відповідне діяння, таке діяння не утворює сукупності злочинів і окремої кваліфікації не потребує (наприклад, заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження при вчиненні розбою або вимагання охоплюється відповідною частиною статті 187 чи частиною третьою статті 189 КК і окремо за відповідною частиною статті 122 цього Кодексу не кваліфікується).

Водночас, коли таке діяння виходить за межі складу певного злочину, воно має кваліфікуватись окремо і утворює сукупність злочинів (наприклад, заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, при вчиненні розбою або вимагання кваліфікується за частиною четвертою статті 187 або частиною четвертою статті 189 і частиною другою статті 121 КК.У цих випадках зміст санкцій відповідних статей (частин статей) Особливої частини КК до уваги не береться.

Отже, виходячи з наведених норм закону, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, та фактичних обставин кримінального правопорушення, колегія суддів прийшла до висновку, що у зв`язку із тим, що спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 пов`язане саме з метою незаконного проникнення до її житла, дії ОСОБА_8 слід кваліфікували лише за ч. 2 ст. 162 КК України, оскільки складом даного злочину охоплюється вчинене ОСОБА_8 діяння у виді умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_13 та не утворює сукупності злочинів із ч. 1 ст. 125 КК України і окремої кваліфікації за вказаною нормою не потребує.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.3 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, враховуючи спосіб вчинення умисного кримінального правопорушення, беззаперечне усвідомлення обвинуваченим суспільно-небезпечного характеру своїх дій особу обвинуваченого, який у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, за місцем мешкання характеризується посередньо, не працює, будь-якого доходу не має, раніше судимий, наявність обставин, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, відшкодування шкоди потерпілій, наявність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого - вчинення кримінального правопорушення у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, рецидив злочинів, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_8 за вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, із застосуванням положень ст.ст. 75-76 КК України, дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів.

Крім того, колегія суддів зауважує, що прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється призначене судом покарання за ч. 2 ст. 162 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу першого заступника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 , - задовольнити.

Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 , змінити в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Виключити зайву кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України, призначення покарання за ч. 1 ст. 125 КК України та призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 162 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до вимог п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді