ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/5880/24

Провадження № 11-кп/820/586/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залу суду у місті Хмельницькому апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001896, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 грудня 2023 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дунаївці, Хмельницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року №65/2022 та продовженого Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 , 05 жовтня 2023 року в 11.00 годині власноручно засвідчив своїм підписом факт отримання повістки про його виклик на 15.00 годину 05 жовтня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , для проведення призову за мобілізацією та відправлення у військову частину.

Проте, будучи попереджений про кримінальну відповідальність, всупереч ст.65 Конституції України, п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», та Указу Президента України від 26.07.2023 №452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України №3276-ІХ від 27.07.2023 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», п.1 додатку 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №921 від 07.12.2016, ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, достовірно знаючи та розуміючи, що йому потрібно з`явитися о 15.00 годині 05 жовтня 2023 року в ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби у зв`язку із призовом за мобілізацією, без поважних причин, умисно не з`явився за викликом, та про причину неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 не повідомив, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, своїми умисними діями, які виразились в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме застосувати до обвинуваченого положення статті 75 КК України та звільнити його від реального відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає, що ухвалений вирок в частині призначення покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення - нетяжкий злочин, відсутність судимостей, перебування на обліку у лікаря психіатра, позитивну характеристику.

Однак, суд залишив поза увагою обставини його вчинення, тобто те що

ОСОБА_6 раніше багаторазово з?являвся за повістками до ТЦК та СП, окрім психічної хвороби має інші захворювання - виразка шлунку та при проходженні повторного обстеження військово-лікарська комісія видала направлення до комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради (місцезнаходження: 32120, с. Скаржинці, Хмельницької області Хмельницького району) про проходження обстеження та лікування.

Данні обставини прямо впливають на визначення особи обвинуваченого і його ставлення до вчиненого, що в свою чергу є пом`якшуючими обставинами.

У даній справі є суттєві обставини, що можуть бути визнані пом`якшуючимиобставинами: від слідства та суду не ухилявся; психічно хворий - епілептик (потребує до обстеження та лікування), має захворювання - виразка шлунку (потребує лікування), раніше не судимий, позитивно характеризується.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, посилаючись на відомості про особу обвинуваченого та наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до статті 66 КК України.

Прокурор не визнала доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим. Зазначила, що за час розгляду даної справи обвинувачений мав можливість надати суду дані про відстрочку за наявності тих обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, думку прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за статтею 336 КК України, а саме як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за статтею 336 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого оскаржує рішення суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки вважає його занадто суворим і несправедливим, та вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе і без реального відбування покарання, що існують підстави для призначення покарання з застосуванням вимог статей 75, 76 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким (відповідно до кваліфікації за статтею 12 КК України), суспільну небезпеку цього злочину та факт введення на території України воєнного стану, відомості про особу винного, який раніше не судимий, на обліку в нарколога не перебуває, перебував на обліку у лікаря психіатра,розлучений, не має на утриманні дітей, за місцем проживання характеризується позитивно.Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог статей 69 та 75 КК України, зазначивши, що виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті 336 КК України.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи обставини скоєння злочину, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга захисника обвинуваченого не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, призначеного судом у мінімальних межах санкції статті 336 КК України, та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом відомостей про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно,є раніше не судимий, від слідства не ухилявся, окрім психічного має інші захворювання, не заслуговують на увагу, оскільки взяті судом до уваги при призначенні покарання саме у мінімальних межах санкції статті 336 КК України. Утім, зазначена характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для її звільнення від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, особливо у цій конкретній ситуації.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В інакшому ж випадку, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Тенденція звільнення осіб, які обвинувачуються у скоєнні кримінального правопорушення за статтею 336 КК України, від покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, не відповідає принципам та меті призначення покарання, а також суспільній необхідності на сьогоднішній день. Активні бойові дії на території України продовжуються, ворог не відступає та, навпаки, акумулює свої сили, воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у країні триває, а наші мобілізаційні ресурси потребують постійного оновлення. Зазначене у своїй сукупності свідчить про суттєво підвищений ступінь суспільної небезпечності як вчиненого діяння, так і самого винуватого. Тож, судова практика має сформуватися таким чином, аби показати невідворотність покарання для осіб, які ухиляються від призову на військову службу у такий трагічний для України період.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно висновку судової психіатричної експертизи №432 від 04 червня 2025 року ОСОБА_6 психічним захворюванням, недоумством не хворіє, не хворів таким і на період інкримінованого йому діяння, в період інкримінованого йому діяння у будь-якому хворобливому стані психіки не перебував, не знаходився у стані тимчасового розладу психічної діяльності, іншого психічного розладу (т.1 а/п 72-74).

Допитана як свідок лікар ОСОБА_9 у судовому засіданні дала показання, із яких встановлено, що ОСОБА_6 хоча й перебував на обліку у психіатричному кабінеті з дитячого віку, проте тривалий період за медичною допомогою не звертався. ОСОБА_6 проходив ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_4 , був визнаний придатним для військової служби, а направлення для проходження додаткового обстеження вона видала на прохання ОСОБА_6 після повідомлення про те, що він перебував на обліку у лікаря-психіатра.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлено жодних підстав вважати, що ОСОБА_6 не підлягав призову на військову службу під час мобілізації як військовозобов`язаний за станом здоров`я через психічне захворювання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008).

Отже, зважаючи на обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а призначене покарання у мінімальних межах санкції статті 336 КК України у виді 3 років позбавлення волі справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає, як і підстав для застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 . Судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, правильно та обґрунтовано визначено вид і розмір покарання в межах санкції статті 336 КК України, підстав для зміни або скасування вироку за апеляційними доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2025 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2