ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/675/25 Справа № 175/5696/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_10 зі змінами, та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року за ч.2 ст.286 КК України відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, із вищою освітою, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина та повнолітнього сина з інвалідністю з дитинства, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дати звернення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 :

-матеріальну шкоду у розмірі 180279,99 грн.;

-моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн.;

-втрачений заробіток у розмірі 10657,50 грн.;

-витрати на правову допомогу у розмірі 284000,00 грн., а всього 974937 (дев`ятсот сімдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень 49 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 7504,82 грн.

Як встановлено судом, 10.11.2014 року близько 05.00 год. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Тойота-Прадо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 здійснював рух по автодорозі Р-52 «Дніпропетровськ - Царичанка - Кобеляки - Решетилівка» зі сторони села Єлізаветівка в напрямку селища Партизанське в лівому ряді руху, з включеним ближнім світлом фар, зі швидкістю близько 40-50 км/год., більш точну швидкість руху кримінальним провадженням не встановлено.

В районі 36 км автодороги Р-52 «Дніпропетровськ - Царичанка - Кобеляки - Решетилівка» ОСОБА_7 в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, при димовій завісі, не вибрав безпечну швидкість і при виникненні небезпеки для руху у вигляді автомобілю «Хюндай-Акцент», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в попутному з ним напрямку по лівій смузі руху, по полосі його руху, зі швидкістю близько 20 км/год., якого він об`єктивно спроможний був виявити, якщо б рухався з безпечною швидкістю, заходів до негайного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або небезпечного об`їзду перешкоди не прийняв, в результаті чого допустив зіткнення транспортних засобів.

При зіткненні транспортних засобів водію автомобіля «Хюндай-Акцент» ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини з переломами другого, третього та четвертого ребер по пахвовій лінії ліворуч з явищами лівостороннього пневмотораксу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, якими визначено: п.1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 12.2 - «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах відстані видимості дороги»; п.12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання яких перебуває в причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просить вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року скасувати.

Зазначає, що у порушення вимог п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 36, ч. 4 ст.110, ст. 291 КПК України, суд першої інстанції у вироку сам сформулював обвинувачення щодо ОСОБА_7 , що є істотним порушенням.

Крім того, у вироку суд першої інстанції встановив, що зіткнення автомобілів відбулося при їх попутному вільному русі без застосування водіями гальмування. При цьому, у вироку викладені пояснення ОСОБА_7 про те, що він безпосередньо перед зіткненням здійснював гальмування свого автомобіля, які жодними іншими доказами не спростовані, та підтверджені схемою ДТП, де наявні сліди гальмування та пояснення ОСОБА_9 про те, що він не здійснював гальмування свого автомобіля.

Сторона обвинувачення та сторона захисту безперечно визнають той факт, що після зіткнення автомобіль «Тойота-Прадо», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 , та автомобіль «Хюндай-Акцент», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , стояли впритул один до одного, перший автомобіль - своєю пошкодженою передньою частину, другий - своєю пошкодженою задньою частиною.

Згідно дослідженого судом п. 6 висновку експерта від 25 липня 2016 року № 5/10.4/10.1- 519/520, автомобілі при русі по одній смузі могли зупинитися саме таким чином при застосуванні гальмування обойми водіями (т. 2 а.п. 114 ), що суперечить поясненню водія ОСОБА_9 .

Згідно дослідженого судом висновку експерта від 18 квітня 2016 року № 5/10.1-327, автомобілі зупинилися в місці зіткнення тільки за умови руху автомобіля «Хюндай-Акцент», на момент зіткнення, заднім ходом зі швидкістю більшою ніж автомобіль «Тайота-Прадо» (т. 2 а.п. 66), що також суперечить поясненню водія ОСОБА_9 .

Таким чином, при наявності суперечливих доказів, суд у вироку не навів жодного обґрунтування щодо сформульованого ним обвинувачення в частині механізму ДТП.

Захисник уважає, що висновок експерта № 70/27-925 від 22.12.2014 року слід визнати недопустимим доказом, оскільки вихідні дані для проведення зазначеної експертизи були взяті з пояснень ОСОБА_7 , наданих ним слідчому 05.12.2014 року під час допиту в якості свідка. За поясненнями обвинуваченого у суді першої інстанції, під час допиту слідчий попередив його про відповідальність за відмову від надання показань, що на думку захисника, є істотним порушенням прав обвинуваченого.

У даному провадженні під час досудового розслідування слідчий 10.11.2014 року отримав довідки про діагнози тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та ОСОБА_7 ; в письмових повідомленнях про початок досудового розслідування зазначив про вчинення ОСОБА_7 ДТП; 17.11.2014 року призначив автотоварознавчу експертизу лише автомобіля водія ОСОБА_9 ; 21.11.2014 визнав ОСОБА_9 потерпілим та допитав його. Таким чином станом на 05.12.2014 року, тобто на час отримання пояснень від ОСОБА_7 в якості свідка, у слідчого вже існували дані, що саме ОСОБА_7 буде визнаний підозрюваним та обвинуваченим, але всупереч наявності у ОСОБА_7 права на мовчання та свободу від самовикриття, слідчий вчинив дії, спрямовані на отримання показань від нього, а тому відомості, отримані при допиті ОСОБА_7 в якості свідка, що зафіксовані в протокам його допиту від 05.12.2014 року на підставі ч. 2 ст. 5, п. 6 ч. 2 ст. 87 (в редакції від 13 квітня 2012 року) та ст. 89 КПК України зобов`язує суд визнати їх недопустимим доказом, отриманим з істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод. В зв`язку з тим, експертиза № 70/27-925 від 22.12.2014 року повинна бути визнана недопустимим доказом на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України.

Одночасно з апеляційною скаргою, стороною захисту подано клопотання, в якому обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник просять вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року скасувати та закрити кримінальне провадження за №0002757 від 10.11.2024 року щодо ОСОБА_7 на підставі п.4 ч.1 ст. 49 КК України, п.1 ч.2 ст. 284, 417 КПК у зв`язку із звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

В обґрунтуванні своїх вимог сторона захисту зазначає, що станом на 10 листопада 2024 року сплинуло 10 років та відповідно закінчились строки давності, ухвалений вирок щодо ОСОБА_7 не набрав законної сили, а тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Вказують, що матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинився або переривався, обвинуваченому ОСОБА_7 відома суть обвинувачення, підставі звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також ОСОБА_7 надає свою згоду саме на першочерговий розгляд його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та підтверджує, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що надає свою згоду.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі, з врахуванням змін, посилається на те, що на даний час захисником обвинуваченого подано до суду клопотання про застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 49 КК України, обґрунтоване згодою обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності, тому прокурор просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України, з урахуванням п.4 ч.1 ст. 49 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

На апеляційну скаргу захисника потерпілим ОСОБА_9 подані заперечення, в яких наводяться аргументи на спростування доводів сторони захисту, вважає вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.10.2024 року щодо ОСОБА_7 законним, обґрунтованим та просить залишити його без змін.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 вважала за необхідне задовольнити клопотання сторони захисту та звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності відповідно до вимог ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Потерпілий ОСОБА_9 не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого та його захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників кримінального провадження, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, клопотання обвинуваченого та його захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, колегія суддів вважає, що вказане клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно із ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та відповідно до висунутого обвинувачення інкриміновані дії він вчинив 10 листопада 2014 року.

Частиною 2 статті 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 року) станом на 10 листопада 2014 року передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

З урахуванням наведеного, строк давності для притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України сплинув 10 листопада 2024 року.

Отже, станом на 09 червня 2025 року сплинув строк 10 років та закінчились визначені ст.49 КК України строки давності, ухвалений вирок щодо ОСОБА_7 не набрав законної сили, а тому він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а вирок суду скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та ст. 417 КПК України.

Відповідно до ст. 285 КПК України колегією суддів роз`яснено ОСОБА_7 суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, на що обвинувачений ОСОБА_7 надав свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Враховуючи позицію сторони захисту та сторони обвинувачення, які віддали пріоритетне значення розгляду клопотання перед апеляційними скаргами, колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 286 КПК України, відповідно до якої, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію також вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків згідно із ч. 6 ст. 22 КПК України.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч.2-4 ст.49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Зазначені підстави як встановлено в ході апеляційного перегляду дотримані. Матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 30.11.2022 року (Справа №734/3220/17; провадження № 51-3020км20), згідно якої суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання вини є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Отже, оскільки обвинувачений надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційних скарг.

Проведення розгляду апеляційних скарг, відповідно до яких суд має встановити чи винний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення та чи підлягає він покаранню за його вчинення не відповідатиме вимогам законності.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Оскільки клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності заявлене до набрання вироком законної сили, який підлягає скасуванню, колегія суддів позбавлена можливості розглянути подані апеляційні скарги по суті.

За таких обставин апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 7504,82 грн покласти на ОСОБА_7 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Скасувати арешт накладений на транспортний засіб автомобіль KIA SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_3 2009 року випуску, причіп, державний номерний знак НОМЕР_4 , 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 , дачний будинок №252, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Балівка, Садове товариство «Парус».

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4