УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року

м. Київ

справа № 726/2618/23

провадження № 51-2034 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 січня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 березня 2025 року,

встановила:

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 січня 2025 року ОСОБА_5 , 1965 року народження, засуджено за:

- ч. 3 ст. 201-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла;

- ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК до покарання, із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла;

- ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 201-2 КК до покарання, із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, строком на 2 роки та з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 березня 2025 року вказаний вирок змінено в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 201-2, ст. 69; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 68; ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 68 КК, із застосуванням положень, передбачених ч. 1 ст. 70 КК, на строк 2 роки 6 місяців з позбавленням права займати посади, пов`язані з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування остаточного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном на 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у готуванні, замаху та вчиненні незаконних дій щодо продажу гуманітарної допомоги у великих розмірах з метою отримання прибутку під час воєнного стану, повторно,за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.

Так, 12 квітня 2022 року було засновано благодійну організацію «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія», керівником та одним із засновників якої є ОСОБА_5

09 вересня 2022 року між фірмою «NESS Health Care NFP» США та благодійною організацією «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія» було укладено договір, відповідно до якого предметом договору є співпраця з метою збору благодійної допомоги, логістики та перевезення допомоги нужденним, з метою здійснення конструктивної співпраці на некомерційній основі, не маючи на меті отримання прибутку.

На виконання договору, у період часу з 22 по 24 квітня 2023 року, на митну територію України, як гуманітарна допомога, ввезені медичні халати та засоби для дезінфекції (антисептики), надалі санітайзери, відповідно до декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою, відправником яких є фірма «NESS Health Care NFP» США, а отримувачем благодійна організація «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія», м. Миколаїв, Миколаївської області.

Після ввезення вказаної гуманітарної допомоги на територію України, ОСОБА_5 на підставі договору суборенди від 26 квітня 2023 року, укладеного із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 , прийняв у безоплатне користування складське приміщення за адресою вул. Хотинська 41 в м. Чернівці, та на підставі договору суборенди, укладеного із приватним підприємством «Кобра+», прийняв у тимчасове оплачуване користування складське приміщення за адресою вул. Хотинська 43, в м. Чернівці, де в подальшому зберігав медичні халати, ввезені як гуманітарна допомога, а також на підставі договору оренди від 24 квітня 2023 року, укладеного із ОСОБА_8 , прийняв у безоплатне користування складське приміщення загальною площею 100 метрів квадратних за адресою вул. Мамсурова 10 в м. Луцьк Волинської області, де в подальшому зберігав медичні халати та засоби для дезінфекції (антисептики), ввезені як гуманітарна допомога.

Водночас, незважаючи на вимогу Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 , в період часу з 30 травня по 15 червня 2023 року, під час воєнного стану, введеного в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України № 64/2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, який продовжено згідно з Указами Президента України, діючи умисно, протиправно, вчиняли дії, направлені на готування до продажу та продаж, з метою отримання прибутку, гуманітарної допомоги в особливо великому розмірі.

З метою реалізації злочинного плану ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що медичні халати та санітайзери ввезені на територію України як гуманітарна допомога, маючи доступ та право розпорядження нею, вступивши у попередню змову із ОСОБА_6 , який є директором благодійної організації «Благодійний Фонд «Об`єднані для милосердя», зареєстрованої за адресою м. Чернівці, вул. Петра Сагайдачного, 26, офіс 1, та одночасно є волонтером благодійної організації «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія», почали підшукувати потенційних покупців зазначеної гуманітарної допомоги.

Для втілення свого злочинного умислу ОСОБА_5 , будучи одночасно директором та засновником ТзОВ «Клондайк-Капітал», у травні 2023 року створив комерційну пропозицію про можливість надання послуги щодо продажу всіх медичних халатів, ввезених як гуманітарна допомога, в кількості 200 тисяч штук по ціні 20 гривень за штуку, та санітайзерів, зазначаючи їх вартість по 20 гривень за одиницю, яку за допомогою месенджера «WhatsApp» у своєму мобільному телефоні відправляв у приватні повідомлення потенційним покупцям.

У свою чергу ОСОБА_6 , діючи за попередньою вказівкою ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Чернівці Чернівецької області, теж почав підшукувати покупців медичних халатів, ввезених як гуманітарна допомога.

15 червня 2023 року, близько 13 години, ОСОБА_9 згідно з попередньою домовленістю із ОСОБА_6 прибув на територію складських приміщень, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , де ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що вказані медичні халати є гуманітарною допомогою, продаж якої заборонено, продав ОСОБА_9 медичні халати в кількості 360 картонних коробок по 50 одиниць у кожній (18 тисяч одиниць), які завантажили у автомобіль марки Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , після чого отримав від ОСОБА_9 600 000 гривень.

Під час проведених обшуків у складських приміщеннях, розташованих за адресою м. Чернівці, вул. Хотинська, 41 та вул. Хотинська, 43, Чернівецької області, було виявлено та вилучено решту медичних халатів, які зберігались у цих складських приміщеннях з метою продажу, у кількості 3589 картонних коробок по 50 одиниць у кожній, а саме 179 450 одиниць вартістю 6 849 606 гривень 50 копійок, ввезених на територію України як гуманітарна допомога, відправником яких є фірма «NESS Health Care NFP» США, а отримувачем благодійна організація «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія», м. Миколаїв Миколаївської області, та які ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_6 мали намір продати ОСОБА_9 , однак не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, а саме на продаж вказаних медичних халатів, які були ввезені як гуманітарна допомога, з причин, які не залежали від їх волі, у зв`язку із викриттям їхньої злочинної діяльності правоохоронними органами.

У подальшому 11 жовтня 2023 року, під час проведення обшуку у складському приміщенні, розташованому за адресою м. Луцьк, вул. Мамсурова, 10, Волинської області, було виявлено та вилучено засоби для дезінфекції (антисептики), які зберігались у цьому складському приміщенні з метою продажу, у кількості 2005 картонних коробок по 32 одиниці у кожній, а саме 64 160 одиниць вартістю 8 276 640 гривень, ввезених на територію України як гуманітарна допомога, відправником яких є фірма «NESS Health Care NFP» США, а отримувачем благодійна організація «Благодійний Фонд «Фундація розвитку демократичних ініціатив, допомоги та милосердя «Життя та Надія», м. Миколаїв Миколаївської області, та які ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_6 мали намір продати, підшукуючи потенційних покупців, однак не змогли до кінця реалізувати свій злочинний умисел, направлений на продаж вказаних засобів для дезінфекції (антисептиків), які були ввезені як гуманітарна допомога, з причин, які не залежали від їх волі, у зв`язку із викриттям їхньої злочинної діяльності правоохоронними органами.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить:

- змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_5 за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 201-2, ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 201-2 КК, покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк, нижчий від найнижчої межі, встановленої санкціями відповідних статей, у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом, використанням та розпорядженням гуманітарною допомогою, строком на 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла;

або

- застосувати ст. 75 КК та звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону захисник зазначає про те, що:

- порушено процедуру допиту свідка ОСОБА_9 (ст. 315 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 був допитаний всупереч вимогам ст. 315 КПК, так як клопотання про його виклик та допит не було заявлено прокурором на стадії підготовчого судового засідання. На думку захисника, це прямо вплинуло на принцип змагальності сторін та рівності їхніх прав, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, оскільки показання свідка, отримані з порушенням процедури, були покладені в основу вироку без належної перевірки та спростування;

- було допущено неналежне представлення та дослідження доказів стороною обвинувачення (ст. 349 КПК), оскільки прокурор у своїй вступній промові не конкретизував, якими доказами доводитиме обставини, викладені в обвинувальному акті, що є порушенням ч. 1 ст. 349 КПК. Незважаючи на це, суд долучав та досліджував джерела доказів, запропоновані прокурором. Такий підхід суду підриває принцип змагальності та належної правової процедури;

- суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, так як обвинувальний акт не містив посилань на конкретні докази, що підтверджують висновки обвинувачення, що, на думку захисника, свідчить про порушення статті 17 КПК та статті 62 Конституції України. Дослідження судом доказів, на які не було посилання в обвинувальному акті, є виходом за межі обвинувачення. Таке порушення захисник вважає істотним, оскільки воно стосується самої суті обвинувачення та можливості обвинуваченого ефективно захищатися та перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення;

- обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК щодо пом`якшуючих обставин, оскільки в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 було зазначено, що обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, не встановлені. Суд першої інстанції не повернув такий обвинувальний акт прокурору. Цей процесуальний недолік обвинувального акта безпосередньо вплинув на справедливість призначеного покарання.

Окрім того, з приводу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого захисник зазначає про те, що суди обох інстанцій вказали про відсутність пом`якшуючих покарання обставин щодо ОСОБА_5 , що є необґрунтованим.

Водночас, матеріали справи та вирок суду першої інстанції містять дані, які могли би бути визнані пом`якшуючими:

- ОСОБА_5 раніше не судимий. Це є важливою характеристикою, яка зазвичай враховується, як пом`якшуюча обставина, що свідчить про відсутність кримінального досвіду та можливість виправлення;

- є інвалідом III групи. Апеляційний суд визнав цей факт, але не розцінив його, як пом`якшуючу обставину. Стан здоров`я, що призвів до інвалідності, є обставиною, яка істотно впливає на особу винного та його здатність переносити покарання, і може бути визнана пом`якшуючою відповідно до ч. 2 ст. 66 КК;

- частково визнав свою вину в суді першої інстанції, а в апеляційній скарзі заявив про повне визнання вини та щире каяття;

- позитивно характеризується по місцю проживання.

Суди не надали належної оцінки сукупності цих даних про особу ОСОБА_5 та обставинам справи для можливого визнання інших пом`якшуючих обставин, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК. Ця норма дозволяє суду визнавати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені у частині першій статті 66 КК. Неналежне з`ясування та неврахування цих обставин є порушенням вимог ст. 65 КК щодо необхідності врахування особи винного та обставин, що пом`якшують покарання, при його призначенні.

Судами попередніх інстанцій:

- необґрунтовано відмовлено у застосуванні ст. 69 КК (призначення більш м`якого покарання), оскільки належним чином не враховано першу судимість, інвалідність, позитивні характеристики, щире каяття;

- необґрунтовано відмовлено у застосуванні ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням). При цьому найбільш показовим аспектом справи є суттєва диспропорція у призначенні покарання між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Апеляційний суд звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, врахувавши його повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину (викривальні показання щодо ОСОБА_5 ), відсутність судимостей, молодий вік, міцні соціальні зв`язки та позитивні характеристики.

Хоча ОСОБА_5 був визнаний "фактичним організатором" злочинів, його особисті характеристики (раніше не судимий, інвалід III групи, позитивні характеристики) та його еволюція у визнанні вини (від часткового до повного визнання) є суттєвими. Відмова апеляційного суду застосувати ст. 75 КК до ОСОБА_5 , посилаючись на те, що його щире каяття не знайшло свого відображення, у світлі застосування цієї ж статті до ОСОБА_6 , на думку захисника, свідчить про неоднакове застосування закону та порушення принципу індивідуалізації покарання. Відмова у застосуванні ст. 75 КК до ОСОБА_5 , незважаючи на наявність пом`якшуючих обставин, які за своєю сукупністю могли б свідчити про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, робить призначене покарання явно несправедливим через суворість і є підставою для касаційного перегляду.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Разом із тим, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також ставлення ОСОБА_5 до вчиненого, яке полягало у частковому визнанні вини, дані, які характеризують його особу, його вік, те, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.

Як убачається зі змісту вироку, при призначенні покарання ОСОБА_5 місцевий суд врахував відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання.

При визначенні міри покарання суд першої інстанції також врахував роль кожного із обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме те, що фактичним організатором злочинів, їх керівником був саме обвинувачений ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 був виконавцем, який всі свої дії узгоджував з ОСОБА_5 , що підтверджувалось як показаннями обвинувачених, так і дослідженими матеріалами кримінального провадження. При цьому, судом першої інстанції також враховано надання ОСОБА_6 викривальних показань щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .

Крім того, вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченим, місцевий суд урахував, що Україна знаходиться в стані війни, обсяги гуманітарної допомоги в Україні за час повномасштабного вторгнення росії стали величезні. З усього світу, з багатьох країн до Європи їдуть в Україну продукти, засоби особистої гігієни, ліки, техніка та спорядження для військових. Допомагають переселенцям і військовим українські волонтери, які пакують, закуповують на зібрані гроші, шиють і відправляють туди, де усього цього потребують. В такий складний для країни час, будучи волонтерами, обвинувачений ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_6 , використовуючи статус та документи благодійних фондів, з метою отримання прибутку налагодили протиправну схему продажу одержаної від іноземної держави народу України гуманітарної допомоги у виді товарів медичного значення.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК, або ж застосування ст. 69 КК, до обвинуваченого ОСОБА_5 місцевий суд не знайшов, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми могли бути застосовані.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , погодився з призначеним місцевим судом покаранням.

Одночасно з цим суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, зауважив, що місцевий суд належним чином урахував наведені вище обставини в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, у мінімальному розмірі.

При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що:

- покарання ОСОБА_5 місцевим судом обрано відповідно до загальних принципів призначення покарання та вимог ст. ст. 50, 65-67 КК, роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання;

- відсутні підстави вважати, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність;

- твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що наявні обставини, які пом`якшують його покарання, є надуманими, оскільки вони відсутні в обвинувальному акті, окрім цього, не було їх встановлено і під час судового розгляду даного кримінального провадження;

- факт щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не знайшов свого відображення під час розгляду кримінального провадження;

- активне сприяння ОСОБА_5 розкриттю кримінальних правопорушень також не знайшло свого відображення в матеріалах кримінального провадження, а надання ним визнавальних показань не може оцінюватись судом як активне сприяння розкриттю злочину;

- всі інші обставини, на які посилався в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , в тому числі і дані про його особу, були відомі суду під час розгляду кримінального провадження та цілком враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання.

При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що приписи ст. 69 КК надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Судом апеляційної інстанції зазначені обвинуваченим ОСОБА_5 обставини враховано та не визнано такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, тому з огляду на зазначене вище цей суд не знайшов підстав для пом`якшення ОСОБА_5 покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково прийшли до висновку про неможливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, на думку колегії є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, положеннями ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 69 КК суд при призначенні покарання може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, тобто при призначенні покарання за кожною статтею окремо, а не до покарання, призначеного за сукупністю злочинів, як про це ставиться вимога захисником у касаційній скарзі.

Системне тлумачення вказаної норми кримінального закону також свідчить про те, що підставами для застосування ст. 69 КК є встановлення не лише наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, а й того факту, що ці обставини повинні реально істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та при цьому враховуються і дані про особу винного.

Водночас, наявність обставин, на які посилається сторона захисту у касаційній скарзі, як на такі, що пом`якшують покарання, були відомі судам попередніх інстанцій при призначенні покарання, не свідчить про те, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, не містять таких обґрунтувань і доводи касаційної скарги, що з огляду на вищезазначені положення закону та дані про особу засудженого, на переконання колегії суддів, не свідчать про наявність підстав для призначення засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів засудженого про застосування стосовно нього положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, не знайшов підстав для застосування стосовно ОСОБА_5 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів вважає, що з огляду на:

- тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів;

- вищезазначені дані про особу засудженого ОСОБА_5 ;

- обставини кримінального провадження, а також те, що Україна знаходиться в стані війни, обсяги гуманітарної допомоги в Україні за час повномасштабного вторгнення росії стали величезні. З усього світу, з багатьох країн Європи їдуть в Україну продукти, засоби особистої гігієни, ліки, техніка та спорядження для військових. Допомагають переселенцям і військовим українські волонтери, які пакують, закуповують на зібрані гроші, шиють і відправляють туди, де усього цього потребують, в такий складний для країни час, будучи волонтерами, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , використовуючи статус та документи благодійних фондів, з метою отримання прибутку налагодили протиправну схему продажу одержаної від іноземної держави народу України гуманітарної допомоги у виді товарів медичного значення,

застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості, а тому звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з встановленням іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.

Отже, за результатом перевірки доводів захисника ОСОБА_4 щодо оскарження вищезазначених судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_5 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги сторони захисту в цій частині.

Доводи щодо диспропорції призначення покарання між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки обґрунтованість судових рішень щодо призначення ОСОБА_6 покарання не є предметом перегляду в касаційному порядку. Водночас судом апеляційної інстанції було наведено відповідні обґрунтування щодо врахування відповідних обставин як при призначенні покарання, так і вирішенні питання щодо звільнення від його відбування по кожному з них. Зокрема, було враховано, що при визначенні міри покарання слід врахувати роль кожного із обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме те, що фактичним організатором злочинів, їх керівником був саме обвинувачений ОСОБА_5 , ОСОБА_6 був виконавцем, який всі свої дії узгоджував з ОСОБА_5 , що підтверджувалося як показаннями обвинувачених, так і дослідженими матеріалами кримінального провадження. При цьому враховано надання ОСОБА_6 викривальних показань щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , які узгоджувалися з іншими матеріалами кримінального провадження.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, то колегія суддів зауважує наступне.

Частиною 1 ст. 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас, посилаючись у своїй касаційній скарзі на наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а саме: порушення процедури допиту свідка ОСОБА_9 ; неналежне представлення та дослідження доказів стороною обвинувачення; вихід суду за межі пред`явленого обвинувачення, які, на його думку, перешкодили судам, постановити законні та обґрунтовані рішення, захисник:

- не заявляє вимог про скасування таких рішень з цих підстав;

- не зазначає, який вплив мали ці обставини при призначенні покарання та вирішенні питання про звільнення від його відбування, при тому, що у касаційній скарзі заявлено вимоги лише в цій частині;

- не зазначає, яке значення доводи в цій частині щодо існування істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які, на думку сторони захисту, стосуються суті обвинувачення, узгоджуються з його доводами про наявність визнання засудженим ОСОБА_5 вини та щирого каяття у вчиненому.

Крім цього доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК в частині незазначення пом`якшуючих обставин, з огляду на зміст положень, передбачених ст. 314 КПК, не можуть бути предметом касаційного перегляду.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Тобто перелік, зазначений у частині 1 вказаної статті, не є вичерпним та суд не позбавлений можливості встановлювати наявність чи відсутність такої обставини. У зв`язку з чим доводи касаційної скарги про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з незазначенням у обвинувальному акті пом`якшуючих обставин не свідчать про наявність саме таких істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване рішення в цій частині.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника ОСОБА_4 щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно засудженого ОСОБА_5 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 січня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3