ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5746/21

Провадження № 11-кп/820/630/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 листопада 2019 року за № 0000300 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 серпня 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 317, ст. 348 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 жовтня 2025 року включно.

Продовжуючи ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу, продовжують існувати; більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти таким ризикам та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Як вбачається із клопотання, на розгляді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 листопада 2019 року за № 0000300 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 317, ст. 348 КК України.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, а саме: у незаконному придбанні, зберіганні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263 КК України); у незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також незаконному збуті наркотичних засобів та психотропних речовин, вчинені повторно, із залученням неповнолітньої, організованого групою, в особливо великих розмірах (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 307 КК України); у незаконному придбанні, зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, вчиненому повторно, організованою групою, в особливо великих розмірах (ч. 3 ст. 311 КК України); у незаконному придбанні, зберіганні обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин, вчиненому повторно, організованою групою (ч. 3 ст. 313 КК України); у організації та утриманні місць для незаконного виготовлення психотропних речовин, вчиненому повторно, з корисливих мотивів (ч. 2 ст. 317 КК України); у замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків (ст. 348 КК України), за вчинення яких, в разі визнання його винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

У зв`язку з тим, що 05 вересня 2025 року закінчується строк дії запобіжного заходу, застосованого щодо обвинуваченого, а завершити судовий розгляд кримінального провадження до вказаної дати неможливо, прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження строку тримання його під вартою, посилаючись на продовження існування ризиків, які були враховані під час обрання та продовження запобіжного заходу.

Не погоджуючись з таким рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вказує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, необґрунтовані.

Поза увагою суду залишилося те, що він має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, на його утриманні перебуває літня матір 1942 року народження та двоє малолітніх дітей.

Вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно зі статтею 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Однак, суд першої інстанції наведених вимог дотримався не в повній мірі.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з вимогами статті 4221 КПК України, в ході розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 3 роки.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Із матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області знаходиться кримінальне провадження № 0000300 за обвинуваченням ОСОБА_6 та інших у вчиненні кримінальних правопорушень.

18 серпня 2025 року прокурор звернувся до суду з клопотаннями про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою у зв`язку з тим, що 05 вересня 2025 року закінчується дія обраного та продовженого йому запобіжного заходу. Однак, закінчити судовий розгляд протягом строку дії попередньої ухвали неможливо, ризики, передбачені статтею 177 КПК України, які були враховані під час обрання та продовження йому запобіжного заходу, та продовжують існувати та не зменшились.

Подане до суду першої інстанції клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам ст.ст. 184, 199 КПК України. В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна. Тому, усвідомлюючи міру покарання він може переховуватись від суду. У справі ще не з`ясовані усі обставини, не перевірено їх доказами, потерпілі та свідки не допитані. Обвинувачений раніше судимий, однак на шлях виправлення не став. Отже, ризики, визначені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, незаконний вплив на потерпілих та свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень продовжують існувати.

Під час вирішення питання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу апеляційний суд бере до уваги те, що підстави, які були враховані при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінились.

В ході апеляційного перегляду кримінального провадження прокурор довів, що застосування щодо ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Доводи апелянта про необґрунтованість ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на увагу апеляційного суду не заслуговують, враховуючи наступне.

Так, наявність вищезазначених ризиків, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених у судовому засіданні суду апеляційного суду.

Зокрема, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна. Незважаючи на те, що ОСОБА_6 засуджений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2008 року за ч. 2 ст. 199, ч. 2 ст. 307 КК, ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, на шлях виправлення не став, оскільки обґрунтованого обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів в складі організованої групи. Тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його винуватим, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду. Також він може впливати на свідків та потерпілих, оскільки вони ще судом не допитувались. Зважаючи на його судимість, ризик вчинення інших кримінальних правопорушень також є доведеним.

Отже, враховуючи дані про особу ОСОБА_6 , обсяг обвинувачення та обставини інкримінованих злочинів, місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, встановлені під час обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.

Що стосується тверджень обвинуваченого про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, перебування на утриманні літньої матері та малолітніх дітей, то такі не підтверджені відповідними доказами та не є беззаперечними підставами, відповідно до вимог КПК України, для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки такі враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, визначеними ст. 178 КПК України, а також ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченого на те, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку є безпідставними з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи рішення про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, колегією суддів досліджено матеріали провадження, враховано ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, дані про його особу, та не встановлено підстав для зміни обраного запобіжного заходу. На цій стадії провадження застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не зможе запобігти доведеним ризикам та не буде сприяти забезпеченню виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого шляхом продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданою.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за можливе визначити заставу як альтернативний запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 з наступних підстав.

Як вбачається із довідки про рух даного кримінального провадження, отриманої на запит апеляційного суду, системою повторного автоматизованого розподілу справ 06.06.2024 року кримінальне провадження № 0000300 щодо ОСОБА_6 та інших передано судді ОСОБА_9 у зв`язку із задоволенням заяви головуючого судді ОСОБА_10 про самовідвід.

Станом на час розгляду апеляційної скарги судом першої інстанції проведено вісімнадцять судових засідань, під час яких досліджувалися письмові докази.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 10 вересня 2020 року, тобто майже п`ять років, що є тривалим проміжком часу.

За змістом ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах Європейський Суд виробив у своїй практиці кілька взаємопов`язаних критеріїв: складність справи; поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку.

У разі необхідності, особа, яка звертається до Європейського Суду із заявою про визнання розгляду справи необґрунтовано тривалою, має довести, що вона особисто не вчиняла дій, спрямованих на затягування процесу. Тобто, Європейський Суд кожного разу оцінює поведінку заявника та її вплив на тривалість розгляду справи.

Яскравим прикладом, коли поведінка заявників стала однією з причин тривалого розгляду спору, є справа Чірікоста і Віола проти Італії, де 15-річний строк розгляду було визнано виправданим, оскільки самі заявники 17 разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти 6 перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі.

Проаналізувавши надану довідку про рух справи та матеріали провадження, апеляційний суд погоджується з тим, що розгляд цього кримінального провадження потребує значного часу, з огляду на характер та об`єм пред`явленого обвинувачення, кількість епізодів злочинної діяльності, кількості обвинувачених, потерпілих, свідків, які підлягають допиту та письмових доказів, які підлягають дослідженню в судовому засіданні, процесуальну поведінку обвинувачених та їх захисників, графік призначення судових засідань та підстави їх відкладення, в тому числі неодноразово за клопотанням прокурора, обвинувачених та їх захисників.

Апеляційний суд наголошує на тому, що у разі очевидного зловживання учасниками судового розгляду своїми процесуальними правами, порушення порядку проведення судового засідання, суд першої інстанції має застосовувати відповідні заходи реагування, які визначені кримінальним процесуальним законом та зазначені обставини не мають бути перешкодою для проведення судового розгляду в розумні строки.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позбавлення волі людини не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (рішення ЄСПЛ справі Мамедова проти Росії). Тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ справах справах Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Європейський суд з прав людини звертає увагу, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі Єчюс проти Литви (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX). Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі Яблонський проти Польщі (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи за і проти звільнення з-під варти не повинні бути загальними й абстрактними (див. рішення у справах Іловецький проти Польщі [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та Смирнова проти Росії (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).

Враховуючи вищенаведене, а також тривалість розгляду вказаного кримінального провадження, стадію розгляду провадження (дослідження письмових доказів), тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів вважає за необхідне визначити йому заставу, як альтернативний запобіжний захід.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 у розмірі 3028 грн.

Тому, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого ув`язнення обвинуваченого, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (п. 70 рішення ЄСПЛ від 22.05.2018 у справі «Гафа проти Мальти»/Gafа v. Malta, заява № 54335/14; п. 25 рішення ЄСПЛ від 13.01.2022 у справі «Істоміна проти України»/ Istomina v. Ukraine, заява №23312/15).

Враховуючи кількість, характер інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, які є тяжкими та особливо тяжкими, його судимість, а також наявність доведених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів уважає, що застава в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти вищевказаним ризикам.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою клопотання прокурора Хмельницької обласної прокуратури слід задовольнити частково, продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 24 жовтня 2025 року із визначенням застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454200 гривень, оскільки саме такий розмір застави зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 196, 197, 407, 418, 422, 4221 КПК колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 серпня 2025 року в частині продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 жовтня 2025 року включно скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_11 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 24 жовтня 2025 року включно.

Визначити ОСОБА_6 заставу в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454 200 грн. (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті гривень).

У разі внесення застави, зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_6 : прибувати за кожною вимогою до суду, прокуратури, поліції; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання, роботи чи навчання; здати суду на зберігання паспорт громадянина України та паспорт для виїзду за кордон.

Роз`яснити, що у разі невиконання даних обов`язків, застава звертається в дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3