Справа № 308/5592/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/50/25, за апеляційними скаргами прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2024.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаїв, одружений, з середньою спеціальною освітою, громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , несудимий, засуджений:

- за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 02 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного судом покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції закону, що діяв на момент вчинення кримінального правопорушення), у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 2400 (дві тисячі чотириста) грн матеріальної та 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн моральної шкоди.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Речові докази: автомобіль марки «Шевроле-Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_1 повернуто ОСОБА_6 ; автомобіль марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_9 .

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

23.04.2010 близько 15 год 40 хв ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Шевроле-Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись у підйом по вулиці Університетській зі сторони вул. Докучаєва у напрямку вулиці Кошинської в м. Ужгороді, побачивши, що у зустрічному напрямку на спуск рухається автомобіль марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який створював небезпеку для його руху, не вжив заходів до екстреної зупинки керованого ним транспортного засобу або щонайменше заходів до руху ближче до правого краю проїзної частини дороги, а навпаки, будучи самовпевненим та розраховуючи на свій власний досвід, продовжив рух, при цьому не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушуючи вимоги п. 1.5, 1.10, 2.3«б», 11.1, 11.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, що склалася, та здійснив різке маневрування

-2-

керованого ним автомобіля ліворуч, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 , керування яким здійснювала ОСОБА_9 , що рухалась на спуск у зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 101 від 25.08.2010, отримала тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, субарахноїдального крововилива над правою лобною долонею, закритої тупої травми грудної клітки, черевна, гемартроз правого променево-зап`ястного суглобу, забою лівої скулової ділянки, забою головного мозку з субарахноїдальним крововиливом у вигляді резидуальної промірної астензації ЦНС лівобічної гемі симптоматики. За ступенем тяжкості вказані тілесні ушкодження, згідно п. 2.1.3. (б, в, н, о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію діянь ОСОБА_6 , а також правильність призначеного йому покарання з подальшим його звільненням на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, просить вирок суду в частині вирішення питання судових витрат на залучення експертів змінити та стягнути їх вартість з обвинуваченого ОСОБА_6 . Вказує на те, що витрати, пов`язані із залученням експертів повинні були бути стягнуті з обвинуваченого, а не віднесені на рахунок держави.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 просить вироку суду від 18.12.2024 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Матеріали кримінальної справи не містять доказів щодо правової підстави керування потерпілою ОСОБА_10 автомобілем марки «Мерседес С-200», чи був застрахований указаний автомобіль, що судом даному факту не дано оцінки. Потерпіла ОСОБА_9 під час досудового слідства неодноразово змінювала показання з істотних обставин вчинених нею дій, що мають суттєве значення для повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Так, з первинних пояснень потерпілої слідує, що швидкість руху керованого нею автомобіля була біля 30 км/год (в другому поясненні біля 30-40 км/год), після зіткнення її автомобіль залишився на місці ДТП, а з п. 3.2 висновку експертизи Львівського НДІСЕ № 4092 від 10.07.2013 слідує, що після зіткнення, автомобілем «Мерседес», який проїхав відстань 18,6 м, погашена частина дійсної швидкості величиною 56 км/год. У цих же поясненнях потерпіла вказувала на те, що «автомобіль рухався назустріч і можливо хотів її налякати», по діагоналі на великій швидкості виїхав на її смугу руху; а вона рухалася по своїй смузі руху. Однак, з пункту 2 висновку експертизи Львівського НДІСЕ № 4091 від 27.06.2013 слідує, що місце зіткнення автомобіля марки «Мерседес» і автомобіля марки «Шевроле» розташоване повністю на правій стороні проїзної частини вул. Університетської, тобто на смузі руху автомобіля марки «Шевроле-Нубіра». У цілому аналогічні обставини потерпіла повідомила, будучи допитаною в якості свідка, які не відповідають зазначеним вище висновкам експертиз. Крім того, ОСОБА_9 показала, що коли через деякий час (після ДТП) приїхали працівники ДАІ, вони попросили переставити автомобіль на узбіччя, хоча з показань інспектора ДАІ ОСОБА_11 слідує, що він прибув на місце події о 14 год, на вул. Університетській знаходилися два автомобілі на значній відстані один від одного, показання останнього співвідносяться зі схемою ДТП та схемою 1 до вказаного висновку експертизи № 4092. З урахуванням наведеного вважає, що показання потерпілої необ`єктивні, містять суперечності, причини зміни показань не з`ясовано, при цьому посилається на те, що суд не викликав ОСОБА_9 у судове засідання для проведення її повторного допиту за клопотанням (захисту)

-3-

від 02.10.2013, поданим після отриманих висновків «нових експертиз». Також вважає, що на стадії досудового слідства не досліджено наступні обставини, що мають істотне значення по справі. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 101 (Т. 1, а. с. 143-1) 26.04.2010 і 29.04.2010, проведено томографії головного мозку потерпілої № 29253 та 284 відповідно. Слідчим і судом залишено поза увагою те, що під час першого обслідування (26.04.2010) жодної гематоми (у потерпілої) не виявлено, а під час наступної томографії (29.04.2010) виявлено справа гематому розміром 2,7x0,4 см). Залишилось не з`ясованим, як гематома могла виникнути через 7 діб після ДТП. Вважає, що даний висновок не узгоджується з «клінічним керівництвом по черепно-мозковій травмі під редакцією академіка РАМН ОСОБА_12 (Інститут нейрохірургії ім. M. M. Бурденка), відповідно до якого контури субарахноїдального крововиливу видаються чіткими в перші 4 години після травми», а на протязі перших 5-7 днів відбуваються процеси резорбції (розсмоктування) крові. Під час проведення першої комп`ютерної томографії (26.04.2010) неможливо було б не зафіксувати гематому, яку виявлено при другому томографічному дослідженні, і тому така жодним чином не пов`язана із травмою, яка мала місце 7 діб перед цим. При цьому, в абз. 7 обвинувального висновку (т. 2, а. с. 158-169) містяться припущення: «вище описані тілесні ушкодження та їх наслідки могли виникнути при обставинах, на які вказує потерпіла», з чого можна зробити висновок, що такі тілесні ушкодження могли виникнути і в результаті іншої взаємодії з тупими твердими предметами і жодним чином не вкладаються в час пригоди 23.04.2010. Докази на обґрунтування своїх доводів щодо необхідності з`ясування розбіжностей під час проходження стаціонарного лікування, а також посилання на клінічне керівництво по етапам виникнення гематом було подано перед закінченням судового слідства, однак судом такі визнані як неналежні та недопустимі, без належного вмотивування висновків суду в цій частині. Крім того, досудовим слідством не встановлено причини втрати амбулаторно-медичної картки ОСОБА_10 (лист № 2969, адресований начальником ВДАІ ОСОБА_13 на ім`я завідувача обласного бюро СМЕ ОСОБА_14 у червні 2010 року), яка є важливим доказом для проведення об`єктивного комісійного судово-медичного обстеження. Також судом не усунуто розбіжності між актом судово-медичного обстеження № 83, висновком експерта та медичною картою стаціонарного хворого, заповнену на ОСОБА_9 . Під час судового слідства виникла необхідність з`ясування питання, чи перебувала потерпіла у лікувальних закладах, чи відповідають дійсності медична документація, з метою спростування наявності тілесних ушкоджень (у потерпілої ОСОБА_9 ) середньої тяжкості, спростування обставин виникнення тілесних ушкоджень під час ДТП 23.04.2010. Однак, судом першої інстанції не надано цим обставинам жодної оцінки. Судом не враховано, що саме у зв`язку з рухом автомобіля потерпілої по смузі зустрічного руху нею створена аварійна ситуація, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами. Так, з п. 2 висновку транспортно-трасологічної експертизи Львівського НДІСЕ № 4091 від 27.06.2013 вбачається, що місце зіткнення автомобілів марки «Мерседес» і марки «Шевроле», розташоване повністю на правій стороні проїзної частини вул. Університетської, тобто на смузі руху автомобіля марки «Шевроле-Нубіра». Ні на досудовому слідстві, ні в суді діям водія ОСОБА_9 з точки зору створення нею аварійної ситуації будь-якої оцінки не дано. Доказом, який спростовує факт отримання потерпілою ОСОБА_9 внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості є акт судово-медичного обстеження № 83, який містить суперечливі дані: на арк. 3 акту в графі «Дані медичної документації» зазначено, що потерпіла поступила до неврологічного відділення УЦМКЛ (Ужгородська центральна міська клінічна лікарня) 23.04.2010 о 18 год 45 хв, а була виписана 14.05.2010. У тій самій графі додатково йдеться посилання на виписку з історії хвороби № 424 з ОЦНН нейрохірургічного відділення № 1, заповнену на ім`я ОСОБА_9 , де датою поступлення до Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології є 24.04.2010. Тобто згідно

-4-

медичної документації 24.04.2010 потерпіла одночасно перебувала на стаціонарному лікуванні у двох різних лікарнях і відділеннях за двома різними адресами (вул. Грибоєдова і Перемоги). У листі виконуючого обов`язки директора Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології від 12.09.2012 № 551/В зазначено, що потерпіла госпіталізована до лікарні ОКЦНН (вул. Перемоги, 24 м. Ужгород). Крім того, на арк. 4 судово-медичного обстеження № 83 зазначено, що потерпіла госпіталізована в 3-тє відділення, відмінне від перших двох хірургічне відділення № 1, хоча не перебувала там жодного дня. Аналогічні суперечності щодо перебування на стаціонарному лікуванні в трьох різних відділеннях (неврологічному, нейрохірургічному, хірургічному) 23 та 24.04.2010 містяться і у висновку судово-медичної експертизи № 101, який покладено в основу обвинувального висновку і який має вирішальне значення в частині встановлення тяжкості і характеру тілесних ушкоджень. Суд залишив поза увагою той факт, що потерпіла не могла фізично одночасно перебувати на стаціонарному лікуванні в різних лікарнях в один і той самий період часу, адже для проведення такого лікування (на відміну від амбулаторного лікування) обов`язкова особиста присутність ОСОБА_9 , тобто суд у вироку замінив поняття перебування на стаціонарному лікуванні на право звернення потерпілого з консультаціями до різних лікарів. З урахуванням наведеного, вважає, що матеріали, на які міститься посилання у висновку судово-медичної експертизи, не відповідають фактичним обставинам справи, і ці протиріччя в судовому засіданні не усунуто.

Вважає, що вказані порушення перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу, постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок. Проведення судово-медичного обстеження по суперечливим медичним документам суперечить п. 4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженим наказом МОЗ від 17.01.1995 за № 6.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника-адвоката ОСОБА_15 , неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та вказав про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги прокурора та захисникаадвоката ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами до ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

-5-

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції даних вимог Конвенції та Кримінального процесуального закону не дотримався.

З вироку вбачається, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не визнав та показав, що 23.10.2010 їхав по вул. Університетській вгору у правому ряді, в той час як на нього виїхав автомобіль «Мерседес» та відбулось зіткнення. Наголосив, що зіткнення його автомобіля з автомобілем «Мерседес» відбулось саме на його смузі руху. Після дорожньо-транспортної пригоди йому надали медичну допомогу і учасники розійшлися. Зауважив, що правила дорожнього руху не порушував, а обвинувачення ґрунтується на припущеннях його вини.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі показань потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_16 та письмових доказів, зокрема, протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, протоколів відтворення обстановки та обставин події, протоколу додаткового огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, протоколів огляду транспортних засобів, висновків експертиз.

Колегія суддів уважає, що зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться ОСОБА_6 у вину за змістом обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.

-6-

Згідно вимог до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається з обвинувачення, визнаного судом доведеним, 23.04.2010 близько 15 год 40 хв ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Шевроле-Нубіра», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись у підйом по вулиці Університетській зі сторони вул. Докучаєва у напрямку вулиці Кошинської в м. Ужгороді, побачивши, що у зустрічному напрямку на спуск рухається автомобіль марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який створював небезпеку для його руху, не вжив заходів до екстреної зупинки керованого ним транспортного засобу або щонайменше заходів до руху ближче до правого краю проїзної частини дороги, а навпаки, будучи самовпевненим та розраховуючи на свій власний досвід, продовжив рух, при цьому не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушуючи вимоги п. 1.5, 1.10, 2.3 «б», 11.1, 11.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, що склалася, та здійснив різке маневрування керованого ним автомобіля ліворуч, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 , керування яким здійснювала ОСОБА_9 , що рухалась на спуск у зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «Мерседес С-200», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 101 від 25.08.2010, отримала тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, субарахноїдального крововилива над правою лобною долонею, закритої тупої травми грудної клітки, черевна, гемартроз правого променево-зап`ястного суглобу, забою лівої скулової ділянки, забою головного мозку з субарахноїдальним крововиливом у вигляді резидуальної промірної астензації ЦНС лівобічної гемі симптоматики. За ступенем тяжкості вказані тілесні ушкодження, згідно п. 2.1.3. (б, в, н, о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Між тим, доводи сторони захисту про можливе порушення Правил дорожнього руху іншим водієм ОСОБА_9 , з огляду на те, що зіткнення транспортних засобів відбулось на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , залишились нез`ясованими і не спростованими.

Зокрема у вироку суд лише констатував, що такі спростовані показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_17 та письмовими доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.04.2010, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди та ілюстрованою таблицею; протоколом додаткового огляду місця події від 29.04.2010; протоколом огляду транспортного засобу від 23.07.2010 та фото таблицею до нього; протоколом огляду транспортного засобу від 23.07.2010 та фото таблицею до нього; висновком експерта № 1721/284 від 17.08.2010; висновком експерта № 1720/285 від 17.08.2010; висновком експерта № 101 від 25.08.2010; висновком експерта № 730 від 11.08.2010; висновком експерта № 1755/286 від 17.08.2010; протоколом відтворення обстановки події від 16.09.2010 з фото таблицею за участю ОСОБА_6 ; протоколом відтворення обстановки події від 23.09.2010 з фото таблицею за участю ОСОБА_9 ; висновком автотехнічної експертизи № 2299/415 від 09.11.2010; висновком судової автотехнічної експертизи № 701/702 від 01.06.2011; висновком комісійної судової автотехнічної експертизи № 4092 від 10.07.2013, які повністю узгоджуються між собою і не суперечать один одному, однак викладаючи у вироку такі показання потерпілої, свідка та письмові докази, суд не мотивував, яким чином вони доводять пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення й унеможливлюють визнання спроможною версію, висунуту останнім на свій захист.

-7-

Такі дії суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципів верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 94 КПК України, згідно яких повинен був оцінити докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку, сукупності та достатності, щоб дійти висновку про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та доведеності чи недоведеності вини у його вчиненні.

Таким чином, суд першої інстанції у своєму вироку, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, лише формально перерахував наведені докази, належної оцінки їм не дав та сформував висновок односторонньо без урахування всіх фактичних обставин кримінального провадження.

Як вбачається з апеляційної скарги захисника, сторона захисту просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ненадання оцінки доказам в частині їх належності й допустимості. Ці доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема, обвинувачений та його захисник під час судового розгляду стверджували про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів щодо правової підстави керування потерпілою ОСОБА_10 автомобілем марки «Мерседес С-200», чи був застрахований указаний автомобіль, однак судом даному факту не дано оцінки.

Основними доводами апеляційної скарги захисника є посилання на зазначені вище суттєві розбіжності між показаннями потерпілої та встановленими у висновках судових експертиз фактичними обставинами справи щодо швидкості руху автомобіля під керуванням потерпілої, місця розташування транспортних засобів на дорозі перед дорожньо-транспортною пригодою, механізму її вчинення.

Також захисник піддав сумніву висновок судово-медичної експертизи, яку проведено на підставі медичної документації, що містить істотні суперечності стосовно часу поступлення на стаціонарне лікування хворої ОСОБА_9 , лікування останньої нібито одночасно у декількох лікарнях/відділеннях.

На зазначені доводи захисник посилався і в суді першої інстанції, однак судом не дано обґрунтованої відповіді, чому такі відхиляються, а докази, на які міститься посилання відкидаються.

Крім того, судом не спростовано і доводи сторони захисту щодо встановлення причин втрати амбулаторно-медичної картки ОСОБА_10 , яка є підставою для проведення об`єктивного комісійного судово-медичного обстеження.

Також судом не усунуто розбіжності між актом судово-медичного обстеження № 83, висновком експерта та медичною картою стаціонарного хворого, заповнену на ОСОБА_9 , оскільки під час судового слідства виникла необхідність з`ясування питання, чи перебувала потерпіла у лікувальних закладах, чи відповідають дійсності медична документація, з метою спростування наявності тілесних ушкоджень (у потерпілої ОСОБА_9 ) середньої тяжкості, спростування обставин виникнення тілесних ушкоджень під час дорожньо-транпортної пригоди 23.04.2010. Однак, судом першої інстанції не надано цим обставинам жодної оцінки.

-8-

Не дана належна оцінка судом і висновку транспортно-трасологічної експертизи № 4091 від 27.06.2013, з якого вбачається, що ОСОБА_9 керуючи транспортним засобом, належним чином виконуючи вимоги п. 1.2; 1.5; 1.10; 2.3; 11.2; 11.3 та 12.1 Правил дорожнього руху України, не порушуючи Правила дорожнього руху не виїжджаючи на смугу зустрічного руху, мала технічну можливість уникнути зіткнення.

Під час судового розгляду не були ретельно перевірені показання ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом порушила Правила дорожнього руху й мала технічну можливість уникнути зіткнення, у тому числі шляхом екстреного гальмування, яке нею не застосовувалось.

До відповідної оцінки підлягали і висновки транспортно-трасологічних експертиз про те, що саме допущені ОСОБА_6 порушення Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку з наслідками, що настали - заподіяння потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Тобто, суд першої інстанції мав перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені стороною захисту, зокрема й обвинуваченим, зіставити їх з наявними у справі доказами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони захисту вичерпну відповідь у своєму рішенні, пославшись на відповідну норму права.

Разом з тим суд формально навів у вироку докази, які були покладені в основу вироку, зазначив, що вони є належними і допустимими. Проте, жодних відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості конкретних доказів суд не навів, натомість, зазначив, що вони є належними і допустимими, пославшись на відповідність усіх доказів вимогам ст. 86 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченого, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального акту, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.

Аналогічної позиції дійшов і Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, виклавши її у постановах від 21.03.2024 (справа № 303/5635/21, провадження № 51-5169 км 23), від 31.01.2023 (справа № 688/2017/15-к,провадження № 51-2573км21), від 03.05.2023 (справа № 443/2309/13-к, провадження № 51-1319км23), де, окрім іншого, зазначено про обов`язок суду проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні всі доводи захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК України.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

-9-

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок суду не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, використовуючи свої повноваження, що у свою чергу, відповідно до ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, які зазначені в апеляційних скаргах як захисника, так і прокурора і, в залежності від встановленого, постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.12.2024 щодо ОСОБА_18 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Судді