Провадження № 11-кп/824/1773/2025 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

особи, стосовно якої застосовані примусові заходи виховного характеру, ОСОБА_7 ,

законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника особи щодо якої застосовано примусові заходи виховного характеру, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року про застосування щодо неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру,

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві за погодженням з прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва звернувся до суду з клопотанням про застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг віку кримінальної відповідальності, примусових заходів виховного характеру.

Ухвалою суду щодо ОСОБА_7 застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді застереження.

Згідно з ухвалою, ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ст. 128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.

15.11.2022 неповнолітній ОСОБА_7 перебував у приміщенні СЗШ № 162 на навчанні. Цього ж дня, приблизно об 11 год. 20 хв., під час перерви, до неповнолітнього ОСОБА_7 , який на момент вчинення кримінального правопорушення не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, підійшов однокласник - неповнолітній ОСОБА_14 , який поскаржився останньому про образи його батьків зі сторони однокласника - малолітнього ОСОБА_11 , які останній висловлював напередодні. У зв`язку з чим, неповнолітній ОСОБА_7 , вирішив зробити із вказаного приводу зауваження малолітньому ОСОБА_11 , однак, останній на зауваження ніяк не відреагував. Вказана поведінка ОСОБА_11 обурила неповнолітнього ОСОБА_7 та викликала до нього особисту неприязнь, у результаті чого між останніми виник словесний конфлікт, який, в подальшому, переріс у штовханину.

У ході раптово виниклої штовханини, неповнолітній ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні навчального кабінету, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дії, хоча в обстановці, яка склалась, повинен був і міг їх передбачити, руками штовхнув неповнолітнього ОСОБА_11 в область тулуба, від чого останній впав на підлогу та, в результаті падіння, отримав тілесне ушкодження у вигляді закритої травми лівої гомілки: переломів обох кісток лівої гомілки в проксимальній третині зі зміщенням уламків, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ст. 128 КК України, тобто необережне заподіяння тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2024 року задоволено клопотання прокурора та застосовано до неповнолітнього ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ст. 128 КК України, примусові заходи виховного характеру, у вигляді застереження. Також стягнуто з законного представника особи, щодо якої застосовані примусові заходи виховного характеру, ОСОБА_8 процесуальні витрати за залучення експерта стороною обвинувачення у розмірі 2672 грн.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу змінити в частині стягнення процесуальних витрат та ухвалити рішення, яким процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні у розмірі 2672 грн. віднести на рахунок держави.

В обґрунтування апеляційної скарги, не оспорюючи фактичні обставини справи, причетність до вчинення вищевказаного суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 , який на момент його вчинення не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, а також вид примусового заходу виховного характеру, який до нього застосований, вважає, що ухвала суду підлягає зміні у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Зазначає, що кримінальним процесуальним законом відповідно до ст. 122, 124 КПК України витрати на проведення експертизи в розмірі 2672 грн. підлягають віднесенню на рахунок держави, оскільки заходи виховного характеру застосовано відносно неповнолітнього, а ініціатором проведення експертизи був орган досудового розслідування.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу скасувати та винести нову ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутності події злочину.

В обґрунтування апеляційної скарги вважає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущено істотні порушення вимог кримінально процесуального закону та неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що судом не взято до уваги покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та покази самого неповнолітнього ОСОБА_7 , які вказують на те, що першим наніс удар саме потерпілий та бійка була спровокована саме ним.

Посилаючись на постанову Пленуму Верховного суду України №1 від 26.04.2022 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» якщо особа в обстановці, що склалась не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо реальності суспільно небезпечного посягання, але перевищила межі захисту, який потрібно було застосувати, її дії мають розцінюватись як перевищення меж необхідної оборони. У такому разі кримінальна відповідальність можлива лише за ст. 118 та ст. 124 КК України. Коли ж особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання її дії кваліфікуються як заподіяння шкоди через необережність. А тому, сторона захисту звертає увагу на те, що відповідно до зазначених обставин стан необхідної оборони можливий навіть в тому випадку коли його реально не було, але особа в обстановці, яка склалась, не усвідомлювала і не могла усвідомити помилковість свого припущення щодо реальності посягання, але перевищила межі необхідної оборони.

Окрім того, зазначає, що в ході досудового розслідування було проведено дві судово медичні експертизи та згідно висновку судово медичної експертизи № 042-508-2023 від 12.04.2023 року, характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони могли утворитися від щонайменш однократної травмуючої дії тупого предмету, характерні властивості якого в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну та обставинам вказаним в описовій частині даної постанови, тобто 15.11.2022 року та не супроводжувалось небезпечними для життя явищами. Згідно висновку судово медичної експертизи №042-962-2023 від 18.09.2023 року надано висновок про те, що можливість утворення, виявленого у потерпілого ОСОБА_11 тілесного ушкодження за обставин, на які він вказував під час проведення слідчого експерименту за його участю від 03.05.2023 року, не виключається. Під час проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 від 11.04.2023 року механізм спричинення ОСОБА_11 травми лівої гомілки детально не відображений.

Вважає, що перелом гомілки міг утворитись в момент боротьби із ОСОБА_7 в наслідок необережних дій самого потерпілого, зокрема підвертання ноги, удару ногою по парті. Вказує, що у постанові про призначення експертизи не було зазначено про те, що обвинувачений впав на ногу потерпілого та судово-медичний експерт сам зазначив про це падіння, однак невідомим залишилось те, звідки він такі дані отримав, з висновку експертизи цього не вбачається.

Сторона захисту вважає, що відхилення клопотання про виклик в судове засідання експерта ОСОБА_16 вплинуло на ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, адже механізм утворення тілесного ушкодження ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового засідання не встановлено.

Окрім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що кримінальна відповідальність за скоєння злочину передбаченого ст. 128 КК України настає з 16 років, а ОСОБА_7 скоїв ці дії тоді коли йому було тільки 14 років, тому єдиним методом реагування на його дії було складання клопотання про застосування заходів виховного характеру, а тому посилання суду на те, що захист та законний представник не заперечували про складання та надсилання клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, 18.10.2023 року, під час ознайомлення із матеріалами досудового розслідування захисником було подано клопотання про закриття матеріалів досудового розслідування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, однак слідчим було відмовлено в задоволенні даного клопотання за недоцільністю. Зазначена обставина також не може свідчити про те, що захист був за те, щоб направити клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до суду.

Також посилається на те, що органом досудового розслідування батьки неповнолітнього ОСОБА_7 не були повідомленні про закінчення досудового розслідування, їм не були відкритті матеріали досудового розслідування і при ознайомленні з матеріалами справи був відсутній законний представник неповнолітнього, оскільки відповідно до довіреності від 24.10.2023 року №107-453, ОСОБА_17 не могла бути його законним представником, так як вона була наділена повноваженнями на представництво інтересів Святошинської РДА в м. Києві у справах цивільної юрисдикції, а тому слід визнати, що ОСОБА_7 не ознайомили із матеріалами досудового розслідування і порушили порядок вручення йому клопотання про застосування заходів виховного характеру, що є необхідною умовою для розгляду справи у суді та є беззаперечним порушенням права на захист неповнолітньої особи.

Крім того, вказує, що під час досудового розслідування у ОСОБА_7 вже був законний представник ОСОБА_18 , однак 25.09.2023 року ОСОБА_18 під час надання матеріалів досудового розслідування на ознайомлення лише зазначив свою думку про те, що він вважає за необхідне ознайомити із матеріалами справи або матір або батька ОСОБА_7 , проте слідчим це було розцінено як відмова від своїх обов`язків законного представника та було зазначено про те, що він нібито просив призначити законного представника з кола визначених КПК можливих представників, у зв`язку з чим органи досудового розслідування усунули ОСОБА_18 від виконання обов`язків законного представника, не прийняли заходів до повідомлення та залучення до участі в даній справі ні матір, ні батька ОСОБА_7 , не звернулись до суду про усунення існуючого законного представника, та не притягнули до участі у справі матір та батька ОСОБА_7 , а замість цього самостійно призначили ОСОБА_7 законного представника, який не мав повноважень.

Тому сторона захисту вважає, що всі слідчі дії, які були проведені після 25.09.2023 року за відсутності належного законного представника, є незаконними, а саме: повідомлення про закінчення досудового розслідування, складання протоколів про ознайомлення з матеріалами справи, складання клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру. Також звертає увагу, що слідчий лейтенант поліції ОСОБА_19 приймав участь у досудовому розслідуванні під час проведення слідчого експерименту 11 квітня 2023 року як спеціаліст, а тому всі слідчі дії, які ним здійсненні після 11 квітня 2023 року є незаконними і не можуть бути покладені в остаточне рішення суду щодо застосування або незастосування заходів виховного характеру.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з матері ОСОБА_7 - ОСОБА_8 процесуальні витрати в сумі 2672 грн. за проведення експертизи, оскільки таке права у суду є коли стягуються грошові кошти з обвинуваченого, однак ОСОБА_7 не є обвинуваченим, підозра йому не вручалась, а заходи примусового виховного характеру до нього застосовувались не замість кримінального покарання, а у зв`язку з тим, що він не досяг віку з якого наступає кримінальна відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, особу, щодо якої застосовані заходи виховного характеру, законного представника та захисників, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечив проти апеляційної скарги сторони захисту, потерплого, представника потерпілого, законного представника неповнолітнього потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Винуватість ОСОБА_7 у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, за обставин викладених в ухвалі суду, стверджуються доказами, які містяться у:

- показаннях особи, щодо якої застосовані примусові заходи виховного характру, відповідно до яких між ним та потерпілим ОСОБА_11 виник словесний конфлікт, який переріс у штовханину та бійку. За словами обвинуваченого у ході сутички він почав намагався відштовхнути потерпілого, однак той потягнув його за собою і вони впали і саме в цей момент ОСОБА_11 міг підвернути ногу. Після падіння ОСОБА_7 продовжував завдавати удари в область обличчя потерпілого, який намагався закрити обличчя руками. Заперечував факт падіння зверху на потерпілого;

- показах потерпілого, який підтвердив, що між ним та ОСОБА_7 виник конфлікт, у ході якого він відсунув руку ОСОБА_7 собі за спину, а той у відповідь на ніс йому удар, тому потерпілий піднявся та вхопив ОСОБА_7 за руку, яку почав викручувати, вони почали падати і ОСОБА_7 впав йому на коліно, внаслідок чого були отримані ним тілесні ушкодження, у подальшому підвівся на одне коліно і продовжив на носити йому удари в обличчя.

- показах свідка ОСОБА_14 , який під час допиту зазначили, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 виник конфлікт, який у подальшому переріс у невелику бійку, навіть більше схожа на штовханину, потім, як зазначив і у своїх показах потерпілій, ОСОБА_11 підвівся і схопив за руку ОСОБА_7 та продовжили штовхати один одного. У подальшому ОСОБА_11 не втримав рівновагу та впав на підлогу, а ОСОБА_7 впав на нього.

- протоколі проведення слідчого експеременту від 03.05.2023 та доданим до нього диском DVD-R з відеозаписом, відповідно до якого неповнолітній потерпілий ОСОБА_11 , в присутності законного представника ОСОБА_12 , відтворив обставини отримання ним тілесних ушкоджень, які мали місце 15.11.2022;

- протоколі проведення слідчого експеременту від 11.04.2023 та доданому до нього диском DVD-R з відеозаписом, відповідно до якого неповнолітній свідок ОСОБА_14 в присутності законного представника ОСОБА_20 відтворив обставини отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_11 , які мали місце 15.11.2022.

- висновку судово-медичного експерта № 042-508-2023 від 12.04.2023 у відповідності до якого характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворились від щонайменше однократної травмуючої дії тупого предмету, характерні властивості якого в ушкодженнях не відобразились за давністю можуть відповідати 15.11.2022 та за ступенем тяжкості відносяться до ушкоджень середнього ступеня.

Сукупності доказів суд надав належну правову оцінку і дійшов вірного висновку про необхідність кваліфікації дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 128 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 знаходився у стані необхідної оборони, на матеріалах кримінального провадження не ґрунтуються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визначаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відведення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищено меж необхідної оборони.

Аналіз зазначеної правової норми вказує на те, що вона може бути застосована лише у тому випадку, коли дії вчинені з метою захисту від суспільно небезпечного посягання.

Зокрема встановлено, що конфлікт між неповнолітніми виник з ініціативи ОСОБА_7 , який з метою з`ясування мотивів поведінки потерпілого ОСОБА_11 напередодні , підійшов до останнього, який сидів біля шкільного столу, та висунув певні претензії, активні дії ОСОБА_7 по застосуванню сили були направлені не на захист від суспільно-небезпечного посягання , а на досягнення іншої мети, факти нанесення ударів ОСОБА_7 по обличчю вже лежачому потерпілому, відсутність тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , характерних для самозахисту.

Зазначення у апеляційній скарзі захисника про те, що потерпілий ОСОБА_11 першим наніс удар неповнолітньому ОСОБА_7 , а останній почав наносити удари у відповідь підтверджують ту обставину, що ОСОБА_7 не вчиняв дії , направлені саме на захист від суспільно-небезпечного посягання.

Вказані обставини свідчать про те, що неповнолітній ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів обох кісток лівої гомілки із зміщенням уламків внаслідок власних необережних дій, таких як підвертання ноги або удару ногою по парті, на матеріалах кримінального провадження не ґрунтуються.

Зокрема, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду неповнолітній потерпілий ОСОБА_11 пояснював про те, що причиною перелому стало падіння на його ногу зверху ОСОБА_7 після його повалення останнім на підлогу.

Про зазначений механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілий заявляв і під час проведеного з ним слідчого експерименту у процесі досудового розслідування.

З висновку судово-медичного експерта № 042-962-2023 від 18.09.2023 року встановлено, що після дослідження матеріалів слідчого експерименту з потерпілим можливість утворення виявленого у ОСОБА_11 тілесного ушкодження за обставин, про які він вказував, не виключається.

Зазначені докази доводять висунуте обвинувачення в тому, що завдяки діям ОСОБА_7 потерпілий впав на підлогу та отримав при цьому тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості та спростовують доводи апеляційної скарги про перелом обох кісток обох кісток лівої гомілки із зміщенням уламків внаслідок підвертання ноги або удару ногою по шкільній парті.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що суд неправильно послався на виконання вимог ч.2 ст.497 КПК України у частині отримання згоди ОСОБА_7 та його законного представника на складання і надіслання до суду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру є слушними, проте зазначена обставина не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, наслідком якого може бути зміна чи скасування судового рішення.

Є також такими, що не ґрунтуються на вимогах КПК, і доводи апеляційної скарги про те, що порушення права на захист неповнолітнього ОСОБА_7 під час досудового розслідування , що полягало у залученні до кримінального провадження неналежного законного представника , може тягнути за собою незаконність таких слідчих дій як повідомлення про закінчення досудового розслідування, складання протоколів про ознайомлення з матеріалами справи , складання клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру.

Повідомлення про завершення досудового розслідування, складання протоколу про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, складання клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру не є слідчими діями, тобто діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні і не потребують обов`язкової участі законних представників неповнолітнього, тому відсутні підстави вважати, що має місце порушення права неповнолітнього на захист, зважаючи також про участь на досудовому розслідування і захисника.

Відповідно до вимог ст..77 КПК України слідчий не має права брати участь у кримінальному провадженні , якщо він брав участь у кримінальному провадженні як спеціаліст.

Під час слідчого експерименту 11.01.2023 року за участі свідка ОСОБА_14 (слідчий ОСОБА_21 ) провадилася відеозйомка слідчої дії ОСОБА_19 , якому як слідчому у подальшому було доручено проведення досудового розслідування. У протоколі зазначеної слідчої дії зазначено ОСОБА_19 як спеціаліста, який приймав участь у слідчому експерименті.

На думку колегії суддів, ОСОБА_19 , проводячи відеозйомку слідчої дії, не мав статусу спеціаліста, оскільки не виконував характерних для спеціаліста повноважень, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про неповноважність слідчого, який закінчував досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, є безпідставними.

Судом першої інстанції стягнуто з законного представника ОСОБА_8 судові витрати на проведення експертизи № 042-508-2023 від 12 квітня 2023 року на користь держави 2672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) гривні 00 коп.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Так, в ухвалах колегій суддів Другої та Третьої судових палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 758/2420/17) і від 25 березня 2021 року (справа № 592/10225/19), а також в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 9 листопада 2021 року (справа № 149/83/21) зазначено, що чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: 1) ухвалення щодо обвинуваченого обвинувального вироку; 2) залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту). Крім того, з системного аналізу положень ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 369, п. 13 ч. 1 ст. 368, пункти 1, 2 ч. 4 ст. 374 КПК вбачається, що кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості стягнення судових витрат з законного представника особи, кримінальне провадження щодо якої закрито.

Враховуючи що проведення експертиз на досудовому розслідуванні відбулось за ініціативи органу досудового розслідування, а ОСОБА_7 є неповнолітнім та до нього застосовані заходи виховного характеру у виді застереження, то процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, не підлягають стягненню з законного представника неповнолітнього, а покладаються на державу.

З огляду на наведене, апеляційні вимоги прокурора та зауваження захисника , викладені у апеляційній скарзі, з приводу невірного вирішення питання процесуальних витрат є слушними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала підлягає зміні в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника особи, щодо якої застосовано примусові заходи виховного характеру, залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2024 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат змінити.

Віднести процесуальні витрати за проведення експертизи № СЕ-19/111-21/13719-ТР від 12 квітня 2023 року в сумі 2672 грн. 00 коп. на рахунок держави.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: