ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5699/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1037/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.02.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Харківської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, утриманців не має, військовозобов`язаного, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з відбуттям покарання в кримінально - виконавчій установі закритого типу з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 10 років, без конфіскації майна.

Запобіжний заход у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк покарання засудженому ОСОБА_7 рахується з моменту фактичного затримання ,тобто з 19.03.2023 року.

Скасовано арешт майна, що накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2023 року (справа №953/478/23, провадження 1-кс/953/2133/23) та ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2023 року (справа №953/478/23, провадження 1-кс/953/2120/23).

Вирішено долю речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати з проведенням судово-почеркознавчої експертизи №38 від 18.05.2023 року на суму 8603 грн. 28 коп.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 повномасштабним російським вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення територій, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на тимчасово окупованій території, маючи умисел на зайняття керівної посади окупаційної влади в с. Бабенкове Бригадирівського старостинського округа Ізюмської міської ради Ізюмського району Харківської області, яке не пізніше 15.03.2022 перебувало в окупації, та реалізуючи свій злочинний умисел, вступив в злочинну змову з окупаційними військами рф та представниками так званої «ЛНР», отримавши від них пропозицію на зайняття посади в незаконно створеному органі окупаційної влади «Старосты с. Бабенково Бригадировского с/совета», в порушення Конституції та Законів України, добровільно, умисно погодився на вказану пропозицію.

Статтею 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зазначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Після цього, 01 липня 2022 року, ОСОБА_7 будучи громадянином України, перебуваючи в с. Бабенкове Бригадирівського старостинського округа Ізюмської міської ради Ізюмського району Харківської області, умисно, добровільно прийняв участь в організації та проведенні незаконних виборів «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», тобто у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави агресора, що здійснює свою протиправну діяльність на території с. Бабенкове Бригадирівського старостинського округа Ізюмського району Харківської області, та був добровільно обраний на вищевказану посаду, пов`язану із виконанням адміністративно-господарських функцій, з іспитовим строком на один місяць.

Надалі, 01 серпня 2022 року ОСОБА_7 переслідуючи мету добровільного обрання у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави агресора, що здійснює свою протиправну діяльність на території с. Бабенкове Бригадирівського старостинського округа Ізюмського району Харківської області, прийняв участь в організації та проведенні виборів на тимчасово окупованій території, де прозвітував перед представниками незаконно створеного органу окупаційної влади про свою діяльність, та був добровільно обраний до незаконно створеного органу окупаційної влади на посаду «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», пов`язану із виконанням адміністративно-господарських функцій.

Після чого, ОСОБА_7 до 10 вересня 2022 року, точний час встановити в ході досудового розслідування не виявилось можливим, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на посаді «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», продовжуючи реалізовувати свій раніше виниклий злочинний умисел, знаходячись за місцем реєстрації, розташованій за адресою: Харківська область, Ізюмський район, Бригадирівський старостинський округ, с. Бабенкове, вул. Перемоги, буд. 49, організовував та забезпечив виконання обов`язків «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», пов`язаної із виконанням адміністративно-господарських функцій.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , у період з початку червня 2022 року та до 10 вересня 2022 року, перебуваючи на території с. Бабенкове Бригадирівського старостинського округа Ізюмської міської ради Ізюмського району Харківської області, обіймаючи посаду «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», пов`язаної із виконанням адміністративно-господарських функцій, за погодженням з представниками незаконної окупаційної адміністрації, здійснював заходи з вирішення питань життєдіяльності села Бабенкове Ізюмського району Харківської області, зокрема: організував діяльність загальноосвітньої школи села Бабенкове, забезпечив отримання одноразової виплати грошових коштів від окупаційної влади, з цією метою організував підвіз людей до міста Ізюм, також забезпечив отримання та роздачу гуманітарної допомоги від окупаційної влади мешканцям села Бабенкове, а також сіл Федорівка, Липчанівка та Бригадирово Ізюмської міської ради Ізюмського району Харківської області, про що складались відповідні акти-прийому передачі, забезпечував підготовку та видачу довідок про місце проживання мешканців с. Бабенкове, за участю представників окупаційної влади організував культурно - масові заходи.

Таким чином, з початку червня 2022 року та до 10 вересня 2022 року, точний час встановити в ході досудового розслідування не виявилось можливим, ОСОБА_7 з метою переслідування своїх особистих інтересів, вступив в злочинну змову з окупаційними військами рф та представниками так званої «ЛНР», та погодившись на їх пропозицію, прийняв участь в організації та проведенні незаконних виборів, на яких був обраний на посаду «Старосты с. Бабенково Бригадировского сельского совета», а також перебуваючи на вищевказаній посаді, яка пов`язана із виконанням адміністративно-господарських функцій, за погодженням з представниками незаконної окупаційної адміністрації, здійснював заходи з вирішення питань життєдіяльності села Бабенкове Ізюмського району Харківської області.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_9 подала на нього апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.02.2025 щодо ОСОБА_7 , визнавши останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч.5 ст.111-1 КК України, та виправдавши його у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що висновки суду, що викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_7 не вчиняв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, не вступав в злочинну змову з окупаційними військами рф та представниками так званої «ЛНР», не приймав участі в організації та проведенні незаконних виборів, а також не займав посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади. Зазначає, що зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого правопорушення.

Крім того, захисник зазначає, що на підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням в оскаржуваному вироку зазначив показання свідка ОСОБА_10 , але цей свідок не допитувався під час судового розгляду в суді першої інстанції, так як він відмовився від надання показань через те, що обвинувачений є його близьким родичем. Крім цього, захисник вказує, що судом також не було допитано свідка ОСОБА_11 через те, що він не мав при собі документів, що посвідчують його особу, але в оскаржуваному вироку зазначено, що показання цього свідка доводять вину її підзахисного у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Апелянт також зазначає, що в оскаржуваному вироку зазначено, що показання свідка ОСОБА_10 , якого не було допитано в суді першої інстанції, є аналогічними показанням інших свідків, що є неприпустимим. Також захисник вказує, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 у своїй сукупності підтверджують відсутність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбачено ч.5 ст.111-1 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який частково підтримав подану апеляційну скаргу та вважав необхідним скасувати оскаржуваний вирок внаслідок наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 колегія суддів погоджується з нею лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню в тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанцій зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримались.

Зокрема, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 » , наданими у судовому засіданні про те, що: «…як мешканець села Бабенкове Ізюмського району Харківської області свідок був присутній на проведених зборах мешканців села біля магазину, які відбулися 01.07.2022 року та 01.08.2022 року. На вказаних зборах було обрано на посаду старости села мешканця ОСОБА_7 . Спочатку йому було надано місячний іспитовий строк, а в подальшому обрано старостою села Бабенкове, яку він займав до деокупації Ізюмського району Харківської області. Свідок підтвердив, що до села з м. Ізюм приїжджали автомобілі з продуктами харчування, які роздавалися мешканцям. Військових окупаційної влади свідок в селі не бачив. Підтвердив проведення у населеному пункті культурно-масових заходів» (арк.6-зворот т.4).

Натомість, зі звукозапису судового засідання від 02.09.2024 вбачається, що в цьому судовому засіданні насправді був присутній свідок ОСОБА_21 , а не свідок ОСОБА_10 », як це зазначено у вироку.

Крім того, під час цього судового засідання свідок ОСОБА_21 відмовився від надання показань, посилаючись на положення ст.63 Конституції України, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 є його близьким родичем. При цьому, прокурор не наполягав на допиті свідка ОСОБА_21 , зазначивши, що у сторони обвинувачення є інші свідки, якими можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню у цьому кримінального провадження.

За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши думку прокурора та сторони захисту, вирішив не допитувати в судовому засіданні від 02.09.2024 свідка ОСОБА_21 , який відмовився від надання показань, посилаючись на положення ст.63 Конституції України (арк.205 т.3).

Більш того, зі звукозапису судового засідання від 02.09.2024 також вбачається, що до суду першої інстанції було викликано свідка ОСОБА_11 для його допиту, але через відсутність в нього документів, що могли б підтвердити його особу, а також з урахуванням думки сторони обвинувачення та захисту, судом першої інстанції прийнято рішення про неможливість допиту цього свідка під час судового розгляду з вищенаведених підстав (арк.205-206 т.3).

Разом з цим, обґрунтовуючи вину ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч.5 ст.111-1 КК України, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного вироку зазначив, що винуватість ОСОБА_7 також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 , хоча цього свідка так і не було допитано під час судового розгляду (арк.6-зворот т.4).

Колегія суддів також зазначає, що матеріали цього судового провадження не містять відомостей про те, що свідки ОСОБА_10 » та ОСОБА_11 були допитані в інших судових засіданнях під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що мотивування, обґрунтування висновків суду, передбачає не простий виклад (і тим більше - перерахування) доказів, а й їх аналіз. Не можна визнати мотивованим вирок, в якому зміст доказів не розкрито, у якому залишилися не спростованими докази, що суперечать обвинуваченню або не приведені переконливі мотиви на спростування будь-якого доказу.

З мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що судом не тільки не розкритий зміст показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , що надані останніми під час свого допиту в суді першої інстанції, а і зазначено судом, що ці показання свідків є аналогічними показанням свідка « ОСОБА_10 », якого так і не було допитано під час судового розгляду з наведених вище обставин.

Більш того, в мотивувальній частині лише перераховані письмові докази, що надані стороною обвинувачення, без зазначення їх змісту та без аналізу відомостей цих доказів, які підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину (арк.6-7 т.4).

Згідно вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою мотивувальна частина вироку має містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і його мотивів, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, в тому числі, результати дослідження, аналізу і оцінки всіх доказів та мотивовані висновки, які дають підстави для визнання пред`явленого обвинувачення доведеним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

Отже, з аналізу вироку суду першої інстанції вбачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, але в мотивувальній хоча і наведені докази сторони обвинувачення, але не розкрито їх зміст та не надано їм відповідної оцінки, всупереч вимог ст.ст. 94 та 374 КПК України.

Крім того, в оскаржуваному вироку наведені показання свідка ОСОБА_10 », а також, як зазначено судом, ці показання є аналогічними показанням свідка ОСОБА_11 , але зазначених свідків не допитував суд першої інстанції під час судового розгляду, тобто суд, всупереч вимог ч.5 ст.95 КПК України, обґрунтовувати свої висновки на показаннях, які він безпосередньо не сприймав під час судового засідання.

Перевірка зазначених показань свідків, що були надані останніми під час судового розгляду, та доказів сторони обвинувачення, зміст яких не розкрито в обвинувальному вироку, та, відповідно, не надано належної і обґрунтованої оцінки в оскаржуваному судовому рішенні, може мати істотне значення у цьому кримінальному провадженні.

Тобто, у цьому конкретному випадку, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту щодо наявності/відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, не тільки порушують права обвинуваченого, а й свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 КПК України, а також про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що істотно впливає на остаточні висновки суду щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення, оцінку доказів щодо кожного окремо, так і їх сукупності.

Згідно вимог п.п.2, 3 ч.1 ст. 409, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 і ч.1 ст.412 КПК України, зазначені порушення, щодо невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування оскаржуваного обвинувального вироку.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з доводами захисника ОСОБА_9 про те, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 є неналежними доказами у цій справі, оскільки, як вставлено судом апеляційної інстанції при дослідженні звукозаписів судових засідань, під час яких було допитано останніх, свідки повідомляли про обставини події у цьому кримінальному провадженні, що мають істотне значення при ухваленні остаточного судового рішення за наслідками судового розгляду.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

Крім того, оцінка доказів, згідно зі ст. 94 КПКУкраїни, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані у повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості самостійно усунути вищезазначені недоліки, оскільки в поданій апеляційній скарзі не ставиться питання про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, а стороною захисту не заявлялося відповідне клопотання до початку апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника належить задовольнити частково.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст.ст. 370 та 374 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості оскаржуваного вироку.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закон та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч.1 ст. 412; п.6 ч. 1 ст. 407; п.п. 2,3 ч. 1 ст. 409; п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів захисника, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Водночас, дослідивши доводи клопотання прокурора клопотання про продовження обвинуваченого запобіжного заходу, яке заявлено ним під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, у зв`язку з чим належить продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справах «Едуард Шабалін проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 16.10.2014) та «Руслан Яковенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 04.09.2015) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 , та з метою попередження ризиків його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність визнання його вини за висунутим обвинуваченням, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені Главою 31 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою, продовживши йому запобіжний захід, але не більше ніж на 60 днів.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України. Крім того, суду ретельному дослідженню підлягають доводи сторони захисту щодо відсутності в діянні ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки з`ясування вказаних обставин має істотне значення для встановлення істини у справі та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6; 409 ч.1 п.п.1, 3; 410 ч.1 п.2; 412 ч.1, 415 ч.1 п.1; 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 24 липня 2025 включно.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :