Справа № 354/1478/24
Провадження № 11-кп/4808/357/25
Категорія ч.4 ст.186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000066 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачево, Закарпатської області, українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, не працюючого, одруженого, має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 25.01.2006 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 09.08.2007 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч.1 ст. 187 КК України до позбавленні волі строком на 3 роки, на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання призначено у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць;

- 22.08.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, звільнений з місць позбавлення волі 19.12.2016 року умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 3 місяці 16 днів;

- 06.12.2017 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 186, ч.2 ст. 190, ч.3 ст.357, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.06.2018 вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.12.2017 щодо ОСОБА_7 змінено і визначено остаточне покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнений 04.01.2022 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- 26.04.2024 року Залізничним районним судом м. Львова за ч.1 ст.309 КК України до обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1рік,

визнано винуватим вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Відповідно до ст. 71 КК України, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26.04.2024 року у виді шести місяців позбавлення волі і за сукупністю вироків визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахується з 19.05.2024 року.

Кримінальне правопорушення вчинено в період воєнного стану за таких обставин.

Так, 18.05.2024 приблизно о 23:50 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою викрадення чужого майна, піднявся по сходах на другий поверх приміщення магазину «Дари лісу», що в АДРЕСА_2 , де в цей час у кімнаті спала ОСОБА_9 . Приклавши фізичну силу, ОСОБА_7 пошкодив замок вхідних дверей до вказаної кімнати та відчинив їх.

Проникнувши до кімнати, ОСОБА_7 побачив ОСОБА_9 , а також побачив біля стіни на дивані жіночу сумку. Після цього ОСОБА_7 , діючи умисно,в присутності ОСОБА_9 , без застосування до неї будь-якого насильства, відкрито викрав вказану вище її жіночу сумку з надписом «LORENZ» вартістю 411 гривень, в котрій знаходилась сумка-гаманець чорного кольору, вартістю 128,50 гривень, а також гроші в сумі 5995 гривень та два блокноти з рукописними записами. Незважаючи на словесну вимогу ОСОБА_9 повернути їй сумку з речами і грошима, ОСОБА_7 покинув з ними кімнату та розпорядився вказаним майном на власний розсуд.

Загалом ОСОБА_7 відкрито викрав майно потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 6534,50 гривень.

Не погоджуючись з зазначеним вироком обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що протягом судового розгляду, який тривав близько року, були грубо порушені норми КПК, Конституції України та його законні права. Суд не звертав уваги на докази та доводи, які він багаторазово надавав. Стверджує, що ухвали про продовження запобіжного заходу були незаконними, необґрунтованими та ухвалені з порушенням строків. Апелянт вважає, що суд незаконно приєднав невідбуту частину умовного вироку Залізничного суду м. Львова від 26.04.2024 року. Він заявляє, що злочин, в якому його звинувачують, був скоєний 18.05.2014 року, тоді як попередній вирок набрав законної сили лише 26.05.2014 року, тобто вже після скоєння злочину. Разом з тим, зазначає, що суд взагалі не наважився дослідити письмові та речові докази, а відеозаписи судових засідань взагалі не переглядались. Також вказує, що йому було відмовлено у праві на особистий захист та можливості змінити захисника, попри його письмові звернення.

Просить скасувати вирок Яремчанського міського суду від 16.05.2025 року та призначити новий розгляд справи.

Також не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на тому, що вирок підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та містять істотні суперечності. Під час судового засідання були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та потерпіла ОСОБА_9 , а також досліджені речові та письмові докази, протоколи пред`явлення речей та особи для впізнання, переглянутий відеозапис. Однак, всі свідки є працівниками поліції та зацікавлені в його засудженні, а потерпіла нібито помилково вказала на обвинуваченого, оскільки його знайшли неподалік від місця викрадення речей. Обвинувачений заперечував належність та допустимість деяких доказів. Зокрема, він вказував на порушення процедури впізнання від 19.05.2024, оскільки лише він був одягнений у чорну куртку, а інші особи були різного зросту. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не перевірив усі наведені обвинуваченим посилання на недопустимість доказів. Крім того, не були усунуті розбіжності в показах потерпілої та свідків щодо кольору викрадених речей. Обвинувачений стверджує, що його затримали біля місця його тимчасового проживання у с. Поляниця, а не на місці, вказаному поліцією. При цьому, за його словами, затримання спостерігав свідок ОСОБА_13 , який мешкає у Львові. Оскільки суд першої інстанції не допитав цього свідка, сторона захисту клопотала про його допит в апеляційному суді. Адвокат посилається на ч.3 ст.373 КПК України, згідно з якою обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає презумпцію невинуватості. На думку захисника, надані стороною обвинувачення докази не підтверджують вину ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, тому суд першої інстанції повинен був його виправдати.

Просить скасувати вирок Яремчанського міського суду від 16.05.2025 року, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрити.

В судовому засіданні апелянти підтримали доводи своїх апеляційних скарг.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив усі надані сторонами докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК України та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Доводи сторони захисту не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому не доводять наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного вироку.

Так, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції грубо порушив його права, не дослідив належним чином докази, відмовив у праві на особистий захист і зміну захисника. Однак вказані доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження.

З журналів судових засідань вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 брали активну участь у судовому розгляді, заявляли клопотання, ставили запитання свідкам, висловлювали свою позицію, оскаржували ухвали суду про застосування запобіжного заходу. Суд забезпечив змагальність та рівність сторін, надаючи можливість реалізувати права, передбачені ст. 42, 46, 48 КПК України. Жодних підтверджень того, що суд відмовив у праві на особистий захист або позбавив обвинуваченого можливості змінити захисника, матеріали справи не містять.

Щодо порушень при пред`явленні особи для впізнання, а також зацікавленості свідків, такі доводи не підтверджуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпіла не була знайома з обвинуваченим та не мала підстав обмовляти його. Ці обставини обвинувачений не заперечував. При проведенні впізнання, потерпіла була зацікавлена у притягненні до відповідальності саме особи, яка вчинила злочин. Під час зазначеної слідчої дії одна особа була у темно синьому одязі, друга у чорному, третя у сірому, четверта у темних штанах та світлій кофті. Особи істотно не відрізнялися за віком та зовнішності. Всі особи сиділи на кріслах. Потерпіла впізнала обвинуваченого за сукупністю ознак, зокрема за зростом, рисами обличчя, волоссям, одягу. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що впізнання було проведено без істотних порушень вимог ст.228 КПК України, що призвели до визнання доказу недопустимим.

Крім того, слід врахувати, що потерпіла ОСОБА_9 послідовно вказувала на обвинуваченого як на особу, яка відкрито викрала її сумку з грошима та речами.

Її показання узгоджуються з іншими доказами, зокрема відеозаписом камер зовнішнього спостереження, де зафіксовано, як вона йде за особою в чорній куртці з сірою вставкою та намагається забрати жіночу сумку. Куртка вилучена у обвинуваченого, зовнішньо співпадає з тією, яка на особі чоловічої статі, що зафіксована на відеозаписі з камери зовнішнього спостереження.

Оскільки злочин вчинено у приміщенні де було увімкнено освітлення, а також потерпіла переслідувала обвинуваченого, вона мала можливість бачити обличчя та інші прикмети особи, що вчинила грабіж.

Щодо показань працівників поліції, які на переконання обвинуваченого були зацікавлені у притягненні його до кримінальної відповідальності, ці твердження не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими. Суд першої інстанції правильно зазначив, що показання таких свідків узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_9 , речовими доказами, а також протоколами слідчих дій.

Так, з показань свідків вбачається, що вони прибули на місце за викликом на лінію 102. Потерпіла повідомила які саме речі були викрадені та особливі прикмети злочинця. Працівники поліції не були знайомі з обвинуваченим та не знали його дані. Коли виявили обвинуваченого, той повідомив їм вигадані ім`я та адресу проживання, що підтверджується висновком медичного огляду на стан сп`яніння на ім`я ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підозра впала на обвинуваченого, оскільки при ньому були знайдені речі викрадені у потерпілої. В ході слідства потерпіла впізнала речі, зокрема сумку та блокноти з записами. Всі речі визнані речовими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання свідків, які не викликають сумнівів і у апеляційного суду.

Доводи про необхідність допиту свідка ОСОБА_13 , на чому наполягав захисник, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки на переконання сторони захисту, він бачив лише момент затримання обвинуваченого, яке не співпадає з місцем зазначеним працівниками поліції. Враховуючи, що злочин вчинений в умовах очевидності, показання про місце затримання обвинуваченого не створює алібі обвинуваченому та не стосується обставин вчинення злочину, а тому не матиме вирішального значення для повного та всебічного розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом першої інстанції, доведено сукупністю доказів поза розумним сумнівом.

Призначене ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного, який неодноразово судимий, у тому числі за аналогічні корисливі злочини, та вчинив нове правопорушення в умовах воєнного стану. Апеляційний суд вважає покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів, що узгоджується з вимогами ст.65 КК України.

Посилання обвинуваченого на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, також не знайшла свого підтвердження, оскільки для застосування ст.71 КК України має значення дата постановлення попереднього вироку, а не дата набрання вироком законної сили. Вчинення нового кримінального правопорушення після постановлення попереднього вироку, обґрунтовано стало підставою для призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.

З огляду на викладене, апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту, а тому оскаржуваний вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4