Номер провадження: 11-сс/813/1154/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000686 від 18.10.2024 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 про арешт майна в кримінальному проваджені №0000686 від 18.10.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України та накладено арештіз забороною відчуження, розпорядження та користуванняна автомобіль «Bently», коричневого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від нього.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки автомобіль використовувався підозрюваним ОСОБА_8 в своїй злочинній діяльності та може бути використаний для забезпечення спеціальної конфіскації майна в рамках даного кримінального провадження, оскільки ймовірно використовувався як засіб для вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою зобов`язати слідчого повернути вилучений автомобіль власнику.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, апелянт зазначає, що місцевим судом порушено строки розгляду клопотання накладення арешту на майно, оскільки клопотання органу досудового розслідування двічі поверталось прокурору для усунення недоліків, у зв`язку з чим власник майна протягом 2 місяців позбавлена можливості розпоряджатись автомобілем. Крім того, в проведенні будь-яких слідчих дій з вилученим автомобілем у органу досудового розслідування не має потреби.

Апелянт стверджує, що слідчий суддя належним чином не дослідив та не перевірив наявність правових підстав для накладення арешту на вилучений автомобіль та наклав арешт на майно щодо особи, яка не має статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несе законом матеріальну відповідальність за їх дії. Оскільки власник ОСОБА_9 є добросовісним набувачем майна, її право власності ніким не оспорюється, тому майно не може бути арештоване та воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Представник власника майна та прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, представник подав клопотання про здійснення розгляду за його відсутністю та відсутністю власника майна.

В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення у учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників провадження, оскільки вони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що слідчим суддею детально досліджені обставини кримінального провадження за яких, у органу досудового розслідування виникли підстави для накладення арешту на майно.

Як убачається з матеріалів судової справи, СВ ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000686 від 18.10.2024 року, за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

Відповідно до клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_8 , для реалізації своєї злочинної діяльності використовує легковий автомобіль «Bently» коричневого кольору, НОМЕР_1 .

27.03.2025 року під час проведення обшуку автомобіля «Bently», коричневого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 20/3, який перебував у користуванні ОСОБА_8 , було вилучено зазначений автомобіль, який належить ОСОБА_9 та ключі від нього.

Постановою старшого слідчого ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 від 27.03.2025 року вилучений під час обшуку автомобіль «Bently» визнано речовими доказом (а.п. 45-48).

В подальшому, слідчийзвернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на вищезазначений автомобіль.

Клопотання слідчого мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, які мають суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування, а також можливої спеціальної конфіскації.

Колегія суддів вважає, що клопотання слідчого та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Доводи апелянта про незаконність оскарженої ухвали щодо арешту вилученого автомобіля «Bently», з посиланням на те, що його власник ОСОБА_9 та її донька ОСОБА_12 , в користуванні якої був зазначений автомобіль ніяким чином не мають відношення до кримінального провадження та остання не знала і не могла знати на яку адресу прибув її знайомий ОСОБА_8 , де його було затримано, та невідповідність вилученого майна критеріям, передбаченим ч.1 ст.98 КПК України, колегія суддів визнає неспроможними з огляду на таке.

Приписами ч.3 ст.170 КПК у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті (у випадку з метою забезпечення збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК.

Колегія суддів зазначає, що підставами для арешту зазначеного автомобіля є мета забезпечення збереження речових доказів кримінального провадження та можливої спеціальної конфіскації.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин кримінальних правопорушень, з наявністю всіх його складових елементів, чи його не доведення, має бути перевірена в ході подальшого досудового розслідування кримінального провадження, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що на даній стадії кримінального провадження ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не дається оцінка допустимості та належності доказів, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на майно.

Колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді про арешт автомобіля відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що автомобіль, який перебував у користуванні підозрюваного та був вилучений під час проведення обшуку, відповідає критеріям визначеним ст.98 КПК, тому в даному кримінальному проваджені з правовою кваліфікацією за ч.4 ст.189 КК України, з урахуванням аналізу інших матеріалів справи, може бути речовим доказом та може бути використаний для забезпечення спеціальної конфіскації, тому обмеження розпорядження вказаним автомобілем на даний час не втратило своєї актуальності. Окрім цього, не виключена можливість наявності потреби в проведенні експертних досліджень вказаного автомобіля, в тому числі з метою встановлення слідів знаходження певних осіб.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно третьої особи ОСОБА_9 завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Доводи апелянта про порушення строків накладення арешту на майно, з урахуванням неодноразового повернення клопотання органу досудового розслідування для усунення недоліків, що порушує вимоги ч.6 ст.173 КПК, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки клопотання про арешт майна подано у строки передбачені КПК, зокрема після проведення обшуку, та після отримання ухвали про повернення клопотання для усунення недоліків, відповідно до матеріалів кримінального провадження. Посилання на вимоги ч.6 ст.173 КПК є також безпідставними, оскільки зазначені вимоги закону стосуються саме первинного клопотання органу досудового розслідування про накладення арешту на майно.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник цього майна або його представник, не позбавлені права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя врахував вимоги ст.ст. 131-132, 170-173 КПК та обґрунтовано наклав арешт на вилучене майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, а також забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності/володіння завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати необґрунтованими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2025 року, якою у кримінальному провадженні № 0000686 від 18.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України накладено арешт на автомобіль «Bently», коричневого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від нього залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4