ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2701/25 Справа № 192/1536/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. П`ятихатки, Дніпропетровської області, на даний час відбуває покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)», засудженого вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2020 року за ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 187, ст. 71 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна,

про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції вказав, що засуджений за весь період відбування покарання має сімнадцять стягнень за порушення режиму утримання, три з яких у виді поміщення до карцеру, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не дотримувався норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку установи, а також не виконував законних вимог адміністрації. Суд першої інстанції вказав, що 20 червня 2025 року адміністрацією колонії відмовлено засудженому в направленні документів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від покарання як такому, що не довів своє виправлення, в зв`язку з чим суд не може визнати поведінку засудженого за весь період покарання сумлінною.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить задовольнити його клопотання та застосувати до нього ст. 81 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що справу від 03 вересня 2018 року було сфабриковано, через що не можна було визнати вину, щоб не бути співучасником незаконних дій органів досудового розслідування. Вказав, що 03 квітня 2025 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області було відмовлено у застосуванні Закону України №4093-ІХ, чим було порушено ст.ст. 6,13 Конвенції (995_004), у 2023 році судом було відмовлено у перерахунку строку за попередні ув`язнення, у 2024 році було відмовлено у застосуванні ст. 82 КК України, що на його думку вказує на систематичне саботування вимог Конвенції. Зазначив, що станом на 10 липня 2025 року відбуто майже 7 років призначеного йому покарання.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2020 року за ч. 1 ст. 129, ч.2 ст. 187, ч.ч.1,3 ст. 70 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року і остаточно до відбуття покарання призначено 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Зараховано строк попереднього ув`язнення з 03 квітня 2018 року до дня вступу вироку в законну силу включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 за весь період відбування покарання має одне заохочення та сімнадцять стягнень за порушення режиму утримання, три з яких у виді поміщення до карцеру. Згідно наявних в особовій справі висновків щодо ступеня виправлення засудженого від 20 червня 2025 року засуджений за весь період відбування покарання не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не дотримувався норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку установи, а також не виконував законних вимог адміністрації.

20 червня 2025 року, адміністрацією колонії відмовлено засудженому в направленні документів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від покарання як такому, що не довів своє виправлення, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що не можна визнати поведінку засудженого за весь період покарання сумлінною.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Наявні матеріали особової справи не підтверджують особових змін в поведінці засудженого та в ставленні ним до праці.

Окрім того, відповідно до проведеної оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення його результат у засудженого ОСОБА_7 визначений як середній, ризик ймовірної небезпеки для суспільства високий.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини не можна поведінку засудженого за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час засуджений не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відповідно до ст. 81 КК України, оскільки наявність одного заохочення ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що засуджений відбув 7 років призначеного йому покарання, має місце, проте не є безумовною підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Доводи засудженого про те, що судом першої інстанції йому було відмовлено у застосуванні Закону України №4093-ІХ, у перерахунку строку за попередні ув`язнення та у застосуванні ст. 82 КК України, на законність ухвали суду першої інстанції не впливають.

Окрім цього, позиція засудженого, що матеріали кримінального провадження, по якому він відбуває покарання, відносно нього було сфабриковано, свідчить про відсутність з боку засудженого зроблених для себе належних висновків за відбутий час покарання. Мета покарання, передбачена положеннями ст. 50 КК України, засудженим не досягнута.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 81 КК України, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 , про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково , залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4