ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1458/25 Справа № 202/4738/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 липня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000043, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

представника власника майна ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000043, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

Слідчий суддя дійшов висновку, що під час постановлення ухвали про проведення обшуку, слідчим суддею не надавався дозвіл на виявлення та вилучення транспортного засобу. Крім того, зазначив, що власником вилученого автомобілю є ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні, будь-якого іншого процесуального статусу також не має.

Також слідчий суддя зазначав, що у даному випадку стороною обвинувачення не доведено, що вилучений під час обшуку автомобіль може містити інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні, яке розслідується за фактом збуту наркотичних засобів, а його власниця не є підозрюваною у кримінальному провадженні, тобто слідчим/прокурором не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступень втручання у права та свободи ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі:

- прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання та накласти арешт на автомобіль Ford Fusion, державний номер НОМЕР_1 , з забороною володіння, користування та розпорядження.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги по суті, прокурор посилається на те, що органами досудового розслідування встановлено, що до скоєння кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інших злочинів проти здоров?я населення причетний ОСОБА_9 , у користуванні якого знаходиться вказаний транспортний засіб. Зазначає, що 25 червня 2025 року ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру та під час проведення обшуку проведено обшук автомобіля FORD FUSION, державний номер НОМЕР_1 за результатами якого автомобіль вилучено та визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Посилається на те, що підозрюваний ОСОБА_9 перебуває у шлюбі із ОСОБА_8 , тому за загальним правилом, встановленим ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно, набуте, як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_8 належить їм на праві спільної сумісної власності.

Тож, частка ОСОБА_9 щодо автомобіля може стати предметом конфіскації за наслідком розгляду кримінального провадження, оскільки є власністю, в тому числі, підозрюваного. Отже, таке втручання у право власності як арешт майна переслідує легітимну мету, а саме забезпечення в майбутньому можливої конфіскації майна.

Заслухавши представника власника майна, - адвоката ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, зазначивши, що вилучене майно вже було повернуто власнику, перевіривши матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК України, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Так, за наявними матеріалами, долученими до клопотання про арешт майна встановлено, що в провадженні ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000043 від 19 лютого 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

На підставі ухвал слідчого судді від 10 червня 2025 року, було надано дозвіл на проведення обшуку FORD FUSION, державний номер НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_9 з метою відшукання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, чорнових записів, мобільних телефонів, сім-карток, за допомогою яких зв`язувались співучасники злочину, банківських платіжних карток, грошових коштів у готівковій та електронній формах, отриманих в результаті здійснення незаконної діяльності, персональних комп`ютерних систем та їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, електронних носіїв інформації.

В ході обшуку, 25 червня 2025 року було виявлено на вилучено автомобіль FORD FUSION, державний номер НОМЕР_1 , який постановою слідчого від 25 червня 2025 року визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

Так, за вимогами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, прокурором не було надано достатньо доказів на підтвердження того, що вилучений під час обшуку автомобіль FORD FUSION, державний номер НОМЕР_1 , має відношення до кримінального провадження, оскільки це майно належить на праві власності ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.

При цьому, слідчим суддею слушно зауважено, що ухвалою суду про обшук не було надано дозволу на виявлення та вилучення транспортного засобу.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна в цій частині, слідчий суддя в повному обсязі дослідив усі матеріали, що мають значення для вирішення питання, врахував правову підставу для відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на транспортний засіб.

Окрім цього, прокурором не доведено, що вилучений транспортний засіб відповідає критеріям речового доказу, які зазначені у ст. 98 КПК України, а саме є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі був об`єктом кримінально протиправних дій, набутий кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Що стосується посилання прокурора в апеляційній скарзі та не, що частка ОСОБА_9 щодо автомобіля може стати предметом конфіскації за наслідком розгляду кримінального провадження, оскільки є власністю, в тому числі, підозрюваного, то слід зазначити, що вказаний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_8 , отже, накладення арешту на вказаний автомобіль є надмірним обмеженням прав його власника та не відповідатиме завданням кримінального провадження, а отже не є виправданим.

Крім того, за ствердження представника власника майна в судовому засіданні апеляційного суду, вилучений автомобіль вже повернутий його законному власнику.

За статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

З огляду на вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 липня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000043, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4