справа № 201/7700/23
провадження № 51-4137км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця м. Орєхова Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська вироком від 21 травня 2024 року засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
2. Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у тому, що він умисно, будучи громадянином України, вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності й недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинений в умовах воєнного стану.
3. Так,підполковник служби цивільного захисту ОСОБА_7 , обіймаючи посаду старшого помічника начальника чергової зміни (з питань оперативного реагування) оперативно-координаційного центру Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій України (далі - ГУ ДСНС) у Донецькій області, усвідомлюючи протиправність своїх дій, нехтуючи вимогами Конституції і законів України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України, та зобов`язання діяти лише на підставі, у межах повноважень та в законний спосіб, не дотримуючись присяги вірно служити Українському народу, протягом квітня - травня 2022 року, достовірно усвідомлюючи, що військовослужбовці збройних сил Російської Федерації (далі - РФ) шляхом збройної агресії із застосуванням зброї незаконно вторглися на територію України і здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарче та оборонне значення, житлові масиви й інші цивільні об`єкти з метою окупації України, маючи злочинний умисел на заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, в умовах воєнного стану в період збройного конфлікту перейшов на бік ворога, добровільно зайняв посаду «начальника 72 пожарно-спасательной части Государственного бюджетного учреждения «Пожарно-спасательный отряд г. Мариуполь Министерства по делам гражданской обороны, чрезвычайным ситуациям и ликвидации последствий стихийных бедствий Донецкой Народной Республики (скорочено «МЧС ДНР»), розташованої на вул. Митрополитська, 175 Центрального району в м. Маріуполі Донецької області, у зв`язку з чим склав присягу на вірність квазідержавному утворенню, так званій ДНР, і відтоді дотепер виконує покладені на нього окупаційною владою обов`язки, забезпечуючи становлення і зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні псевдодержавного органу РФ на окупованій території України, з метою недопущення здійснення контролю українською владою в м. Маріуполі Донецької області, надаючи тим самим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України.
4. Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2024 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , а вирок місцевого суду - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
5. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На думку заявника, цей суд, залишаючи без задоволення його апеляційну скаргу, належним чином не перевірив доводів про невідповідність висновків суду попередньої інстанції фактичним обставинам справи і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не дав змістовної відповіді на них, свого висновку не мотивував, а формально вказав на відсутність жодних порушень. Заявник звертає увагу на те, що в основу вироку суд першої інстанції поклав дані, яких недостатньо для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, адже в матеріалах кримінального провадження немає доказів того, що обвинувачений є суб`єктом цього злочину, а саме громадянином України. Наголошує, що фрагмент ксерокопії паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Центрально-Міським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області 19 квітня 1996 року, копія документа «Попередження про кримінальну відповідальність за вчинення кримінального проступку» від 24 березня 2021 року з підписом ОСОБА_7 , а також копія документа «Присяга» від 08 січня 2008 року з підписом ОСОБА_7 , які суди визнали основою доказової бази, не можуть свідчити про його належність до громадянства України. На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на ст. 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України», згідно з якою, документами, які підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну. При цьому зазначає, що копії документів, які є в справі, виготовлені та засвідчені без дотримання вимог закону та не є документами в розумінні ст. 5 вказаного Закону. На думку захисника, апеляційний суд допустив порушення статей 412, 419 КПК, які є істотними, оскільки перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Позиції учасників судового провадження
6. У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
7. Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, просив ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
8. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
9. Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
10. Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
11. Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
12. З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, установлених ними. Тож аргументи захисника щодо незгоди з оцінкою судом доказів з точки зору їх достовірності, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на вимоги ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини перевірив апеляційний суд.
13. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
14. Висновок про подію кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні державної зради в умовах воєнного стану за викладених у вироку обставин місцевий суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні.
15. Так, цей суд свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 обґрунтував показаннями, які надали в суді свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про обставини переходу обвинуваченого на бік ворога в умовах воєнного стану; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 і 13 лютого 2023 року, в ході чого свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вказали на ОСОБА_7 як на особу, з якою служили в ГУ ДСНС України в Донецькій області та яка свідомо залишилася в окупованому місті й добровільно перейшла на бік ворога; даними протоколів огляду від 06 лютого 2023 року в мережі «Інтернет»відеозапису від 11 листопада 2022 року під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із зображенням серед присутніх осіб ОСОБА_7 у формі офіцера «МЧС ДНР»; даними протоколу огляду від 27 червня 2023 року публікації, розміщеної 02 березня 2023 року в телеграм-каналі з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», про службу колишнього співробітника ДСНС України ОСОБА_7 на посаді начальника 2 пожежної частини м. Маріуполя «МЧС ДНР»; даними висновку службового розслідування від 31 травня 2022 року; даними копії витягу з наказу від 10 червня 2021 року № 145 о/с, яким підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_7 , заступника начальника 3 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області призначено старшим помічником начальника чергової зміни (з питань оперативного реагування) оперативно-координаційного центру ГУ ДСНС України у Донецькій області; даними копії попередження про кримінальну відповідальність із підписом ОСОБА_7 про ознайомлення його 24 березня 2021 року з положеннями статей 111, 114 і 328 КК та передбаченими санкціями за вчинення вказаних злочинів; даними копії присяги з підписом ОСОБА_7 під урочистою клятвою про відданість Українському народові від 08 січня 2008 року; даними копії паспорта громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та іншими письмовими й речовими доказами.
16. Оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції визнав їх належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, поза розумним сумнівом.
17. Апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку, зважаючи на приписи статей 404, 405, 419 КПК, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі, дав на них достатньо мотивовані відповіді та небезпідставно постановив рішення про відповідність постановленого стосовно ОСОБА_7 вироку вимогам статей 370, 374 КПК.
18. Спростовуючи наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази того, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України, не дотримався Конституції та законів України і вчинив державну зраду в умовах воєнного стану, є належними й допустимими, місцевий суд дав їм правильну юридичну оцінку, кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 111 КК, а отже, підстави піддавати сумнівам висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відсутні.
19. Визнаючи хибним твердження адвоката про те, що матеріалами кримінального провадження не підтверджується факт перебування ОСОБА_7 у громадянстві України, апеляційний суд зауважив, що ці матеріали містять дані, згідно з якими 19 квітня 1996 року Центрально-Міський РВ Макіївського МУ УМВС України у Донецькій області видав ОСОБА_7 паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (т. 2, а. с. 37, 38); під час вступу на службу цивільного захисту 08 січня 2008 року, ОСОБА_7 був приведений до присяги як громадянин України, що затвердив підписом (т. 2, а. с. 41). Крім того, 24 березня 2021 року він як громадянин України був попереджений про кримінальну відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 111, 114, 328 КК, що також засвідчив підписом (т. 2, а. с. 40).
20. Щодо відсутності в матеріалах справи відомостей про перебування ОСОБА_7 у громадянстві України, безпосередньо отриманих від Державної міграційної служби України, апеляційний суд небезпідставно зазначив, що кримінальний процесуальний закон не вимагає підтвердження відповідних відомостей тільки і виключно певними засобами доказування. Натомість доказами, указаними вище, громадянство ОСОБА_7 доведено поза розумним сумнівом.
21. Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та акцентує на тому, що кожен аргумент сторони захисту заслуговує на увагу, але не кожен може викликати обґрунтований сумнів.
22. Зважаючи на наведене, за результатами касаційної перевірки Верховний Суд не має підстав вважати рішення апеляційного суду необґрунтованим, незаконним чи невмотивованим, тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434-436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3