УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 317/3903/24

провадження № 51-1653ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2024 року та на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року,

встановив:

Засуджений звернувся до суду з касаційною скаргою на вказані вище судові рішення, де ставить вимогу про їх скасування та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її необхідно залишити без руху, встановивши строк для усунення недоліків.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

Відповідно до ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За приписами ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Згідно з ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Порушуючи питання про скасування оскаржених судових рішень, засуджений посилається на ст. 414 КПК, де йдеться про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, проте, жодного обґрунтування невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у касаційній скарзі ОСОБА_4 не зазначив.

Ураховуючи положення ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Усупереч вищезазначеним нормам кримінального процесуального закону, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не наводить обґрунтування незаконності оскаржених ним судових рішень в контексті приписів статей 412-414 КПК, обмежуючись лише загальним твердженням про невідповідність вироку суду першої інстанції чинному законодавству. У касаційній скарзі засуджений викладає мотиви щодо незгоди із встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, уважає, що наявні у провадженні докази доводять лише вчинення ним злочину, передбаченого ст. 125 КК, в обґрунтування чого наводить власну оцінку окремим доказам на предмет їх достовірності, що, згідно з положеннями статей 433, 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При цьому доводи касаційної скарги щодо невірної оцінки окремих доказів не спираються на обґрунтування конкретних порушень приписів ст. 94 КПК чи інших норм цього Кодексу, які визначають процесуальний порядок їх отримання та оцінки за критеріями належності, допустимості або достовірності.

Крім того, у касаційній скарзі засуджений, крім вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2024 року, також оскаржує ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року, однак у касаційній скарзі не йдеться про недотримання апеляційним судом положень ч. 2 ст. 419 КПК щодо наведення мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положень закону, яким він керувався, не наводить яких порушень допустився апеляційний суд, з огляду на межі та порядок апеляційного перегляду, передбачені статтями 404, 405 КПК, при перевірці вироку місцевого суду.

Також з огляду на наявність у змісті касаційної скарги вимоги про скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу засудженого на приписи ст. 415 КПК, яка визначає виключний перелік підстав, за наявності яких може бути призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 427 КПК до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються, проте засуджений не долучив копій вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2024 року та ухвали Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2025 року, що не лише становить формальне порушення ч. 5 ст. 427 КПК, але й по суті позбавляє Суд можливості перевірити обґрунтованість доводів засудженого щодо незаконності оскаржених рішень та з`ясувати предмет касаційного оскарження.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 вказаного Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Клопотання про зупинення виконання судових рішень, відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК, суддя-доповідач вирішує тільки після відкриття касаційного провадження.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3