УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року

м. Київ

справа № 638/793/25

провадження № 51-2167ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно неї, засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішення та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня

2025 року ОСОБА_4 визнано винуватою за ч. 1 ст. 125 КК та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, ОСОБА_4 24 грудня 2024 року близько 22:40 перебувала у тамбурі між квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , де також знаходилася потерпіла - ОСОБА_5 .

В ході спілкування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виник словесний конфлікт, під час якого на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих відносин у ОСОБА_4 виник умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Так, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та діючи умисно, переслідуючи умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень, почала штовхати ОСОБА_5 . На що остання захищаючись почала відштовхувати від себе ОСОБА_4 та в цей момент остання вкусила ОСОБА_5 у ділянку правого передпліччя.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_4 спричинила ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді садна на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині, які відповідно до висновку експерта № 09-25/2025 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Засуджена у касаційній скарзі не погоджується із судовими рішеннями стосовно неї, просить їх скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що судові рішення прийняті без дотримання приписів ст. 370 КПК, обставини встановлені судом не підтверджуються жодними допитаними свідками. Сторона обвинувачення не довела її винуватість поза розумним сумнівом. Вважає, що в її діях відсутній склад злочину, оскільки вона діяла у стані необхідної оборони.

Апеляційний суд належним чином не перевірив доводів її апеляційної скарги, в ухвалі суду не наведено мотивів з яких суд виходив ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні скарги.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального Кодексу (далі-КПК)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має.

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом. Тому доводи касаційної скарги засудженої в цій частині не є предметом перевірки суд касаційного суду.

Як убачається з судових рішень, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженої ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, детально наведеними у вироку й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю доказів, які суд першої інстанції безпосередньо дослідив, проаналізував, детально навів у вироку та дав їм відповідну правову оцінку.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, і зробив висновок, що доводи засудженої про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом її винуватості, є безпідставними, а докази, покладені в основу вироку, є належними, допустимими і достатніми для визнання ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125КК.

Спростовуючи доводи засудженої ОСОБА_4 щодо відсутності доказів її винуватості, суди зважили на показання потерпілої ОСОБА_5 , свідків

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та фактичні дані, які містяться у протоколі слідчого експерименту за участю потерпілої від 26 грудня 2024 року та висновку експерта № 09/2025.

Згідно показань потерпілої ОСОБА_5 , 24 грудня 2024 року у тамбурі будинку між нею та ОСОБА_4 виник словесний конфлікт, під час якого остання почала її штовхати, хватала за руки та вкусила у ділянку правого передпліччя. Після цього вона забігла до власної квартири і одразу викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Очевидцем цих подій була також сусідка ОСОБА_7 , яка в цей час знаходилася біля ліфту.

Син потерпілої ОСОБА_6 підтвердив, що 24 грудня 2024 року близько о 22:30 в коридорі відбувся конфлікт мій його матір`ю і сусідкою ОСОБА_4 . Він вийшовши в коридор бачив, як ОСОБА_4 напала на його матір, почала її штовхати, і вкусила її за руку. Після чого мати забігла до квартири та зачинила двері. В цей час біля ліфту перебувала сусідка ОСОБА_7 , яка все бачила, оскільки двері тамбуру були відчинені.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що 24 грудня 2024 року близько 22:30 вона почули галас, шум який було чутно з тамбуру сусідів і побачила, що ОСОБА_4 вимагала прибрати сміття з тамбуру, висловлювалася нецензурною лайкою, штовхала ОСОБА_5 і в результаті вкусила за праву руку. Вона не бачила, щоб

ОСОБА_5 наносила тілесні пошкодження ОСОБА_4 .

Згідно фактичних даних висновку експерта № 09/2025 у потерпілої ОСОБА_5 мали місце садно на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині, синець на передній поверхні лівого плеча у нижній третині. Садно на тлі синця утворилось від дії тупого твердого предмету, що мав обмежену контактну поверхню, за механізмом удару-тертя. Синець утворився від дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення. Враховуючи морфологічні ознаки встановлених тілесних ушкоджень, вони могли бути отримані у строк вказаний у постанові.

Крім того суди обґрунтовано послалися на фактичні дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої, оскільки обставини нанесення тілесних ушкоджень повідомленні потерпілою в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення.

Заслуговують на увагу висновки місцевого суду про те, що невизнання

ОСОБА_4 своєї винуватості у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення є намаганням уникнути кримінальної відповідальності, а її доводи про те, що вона діяла у стані необхідної оборони, є безпідставними і спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Твердження засудженої про те, що суд належним чином не взяв до уваги, що потерпіла спровокувала конфлікт, а її дії були відповіддю на фізичну агресію потерпілої та прагненням захиститися від нападу, спростовуються встановленими судами обставинами.

Згідно з пунктами 2, 3 ст. 36 КК кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Так, суди перевіряючи позицію засудженої в цій частині не встановили, що потерпіла вчиняла протизаконне насильство або дії, які за своїм характером створювали б у засудженої право на необхідну оборону, і такі обставини не наведено в касаційній скарзі.

Встановлений розвиток подій свідчить про те, що дійсно між сусідами виник конфлікт, під час якого ОСОБА_4 спричинила легке тілесне ушкодження ОСОБА_5 . Обставин або даних про те, що остання намагалася спричинити засудженій тілесні ушкодження шляхом удушення та смикання за волосся, матеріали кримінального провадження не містять.

Таким чином, характер, кількість та локалізація тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_5 та відсутність тілесних ушкоджень у засудженої, вказують, що дії ОСОБА_4 за своїми ознаками не становлять необхідної оборони чи перевищення її меж, а носять виключно протиправний характер і правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженої доводам, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 , суди дотрималися вимог статей 94, 370 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги засудженої не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги засудженої немає, Верховний Суд на підставі п. 2

ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня

2025 року у кримінальному провадженні стосовно неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3