Справа 174/701/25
н/п 1-кп/174/38/2025
У Х В А Л А

23 липня 2025 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільногірську кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0000053 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в суді перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

В судовому засіданні 23.07.2025 захисник ОСОБА_5 заявила клопотання про визнання доказів недопустимими та просить суд виключити з числа доказів та визнати документи недопустимими доказами та припинити їх дослідження та дослідження речових доказів, здобутих під час проведення вказаних слідчих дій, зокрема: пояснення ОСОБА_4 , зважаючи, що суд у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у суді. Отже, пояснення ОСОБА_4 , які були ним надані при досудовому розслідуванні не можуть братися до уваги судом, а цей доказ є очевидно недопустимий. Попередження, бойові повістки, акт про не явку по бойовій повістці - є копіями, облікова картка до військового квитка є неналежно засвідченою копією. Подання стороною обвинувачення копій документів є порушенням вимог ст. 99 КПК України, а тому ці докази є очевидно недопустимими. Протокол отримання зразків для експертизи від 16.04.2025, зважаючи, що слідча дія була проведення без участі захисника за призначенням ОСОБА_5 , згідно доручення для надання БВПД від 11.04.2025 за № 09, що є грубим порушенням підозрюваного (обвинуваченого) права на захист та всі докази отримані в подальшому щодо проведення експертизи та отримання її результатів є недопустимими.

Обвинувачений ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтримав клопотання захисника.

Прокурор заперечува проти даного клопотання і просив відмовити у задоволенні клопотання захисника, посилаючись на надані суду матеріали.

Вислухавши думку обвинуваченого та його захисника, а також прокурора, ознайомившись зі змістом письмового клопотання захисника, ознайомившись з наданими матеріалами в межах розгляду даного клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз положення ч. 3 ст. 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду, суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ч. 2 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:1)здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2)отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3)порушення права особи на захист; 4)отримання показань чи пояснень від особи,яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення, оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного, в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

Крім того, висловивши свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

З огляду на положення ст.ст. 86, 87, 89, 290 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається захисник в своєму клопотанні, суд вважає клопотання захисника таким, що не підлягає задоволенню, оскільки очевидної недопустимості зазначених стороною захисту доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає, та вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці і вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України.

Відтак, в задоволенні клопотання захисника слід відмовити.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених доказів.

Керуючись ст.ст. 85-87, 89, 350 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання недопустимими доказів відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1