Справа № 733/924/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/614/25
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою, яку було винесено під час підготовчого судового засідання відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ічня Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України,

відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисту поруку або цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю та задоволено клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 23 серпня 2025 року включно, з утриманням у Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції, вказав на те, що кримінальне провадження лише призначене до розгляду та дійшов до висновку про необхідність продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, мотивував це рішення, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, з огляду на наявність та продовження існування заявлених у клопотанні прокурора ризиків, передбачених п.п. 1,3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які обґрунтовують тримання обвинуваченого під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник-адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій просить ухвалу суду скасувати та обрати щодо його підзахисного інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, із застосуванням електронних засобів контролю та визначенням ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що жоден з доданих до клопотання документів не доводить факт існування події кримінального правопорушення, а тому не існує обґрунтованої підозри. Судом не надано оцінку належності, допустимості та достовірності доказів. Вказує, що в клопотанні не зазначено повну анкетну інформацію про обвинуваченого, його соціальні зв`язки, нагороди, стан здоров`я, фінансовий стан, не містить воно і обґрунтування визначення розміру альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу застави. Також, у клопотанні не зазначено додатки, не зазначено, який додаток, що доводить, відсутній додаток передбачений п. 2 ч. 3 ст. 184 КПК України або ж не зазначено, що суд не просять викликати свідків, хоча під час судового розгляду клопотання прокурор посилався на їх показання. Крім того, суд при розгляді клопотання не відреагував належним чином на зауваження сторони захисту щодо порушення прав людини, адже клопотання було подане з грубим порушенням вимог ст. 62 Конституції України, в тексті якого було зазначено, що вина ОСОБА_8 підтверджується, в той час як встановлювати наявність вини є лише виключно правом суду під час розгляду обвинувального акту в суді і лише після набрання вироком законної сили.Також зазначає, що стороною обвинувачення не доведено жодних із ризиків, в клопотанні не зазначено, який саме ризик, яким саме доказом доводиться. Крім того, ОСОБА_8 не має на меті жодним чином ухилятися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 та його підзахисного ОСОБА_8 , які підтримали подану стороною захисту апеляційну скаргу та просили її задовольнити з вказаних в ній підстав, думку прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Розглянувши клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 суд не припустився жодних порушень кримінального правопорушення. Під час розгляду клопотання були присутні обвинувачений та його захисник, які висловили свою думку щодо заявленого клопотання.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбувається перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом саме судового розгляду обвинувачення, коли усім наданим доказам повинна бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З цих підстав, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності оголошеної підозри та пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, а також питання щодо належності й допустимості, наданих стороною обвинувачення доказів та правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Суд, на стадії вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою, не уповноважений на надання оцінки здобутим під час судового розгляду доказам, як безпідставно вважає захисник.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, одне з яких, згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, а тому саме тяжкість кримінального правопорушення є вагомим доказом існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, що обвинувачений може ухилитися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим.

Крім того, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю доводів клопотання щодо існування ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, незаконно впливати на свідків та потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, з метою спонукання до відмови від дачі показань, чи зміни раніше наданих показів, враховуючи, що свідки кримінального правопорушення, потерпілий, члени його сім`ї відомі обвинуваченому, тому існує і ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, який може бути вираженим у створенні обвинуваченим штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення до дачі завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним захисних версій та продовженні злочинної діяльності.

Також, не слід виключати ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки вірогідність продовження злочинної діяльності або вчинення нових кримінальних правопорушень підозрюваним є досить значною, беручи до уваги схему здійснення ним протиправних дій.

Колегія суддів зазначає, що усі перелічені стороною захисту відомості про особу ОСОБА_8 , зокрема, анкетні відомості щодо обвинуваченого, його соціальні зв`язки, наявність нагород, стан здоров`я, фінансовий стан тощо були встановлені судом, що підтверджується вступною частиною ухвали, яку оскаржує захисник, а тому доводи захисника в цій частині є непереконливі, більш того ці обставини не є тими, які беззаперечно гарантуватимуть належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тим більше не є тими обставинами, які повністю нівелюють заявлені стороною обвинувачення ризики.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, на час вирішення клопотання прокурора тільки було призначено судовий розгляд, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_8 хоча і має місце проживання, проте обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким злочином, що свідчить про наявність обґрунтованих ризиків можливості продовження злочинної діяльності, ухилення від явки до суду.

На час розгляду клопотання прокурора раніше встановлені ризики не належної поведінки обвинуваченого не зменшились аж настільки, щоб суд мав підстави для обрання іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Викладені захисником доводи не спростовують висновків суду щодо наявності обґрунтованих ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого. Всім наведеним в апеляційній скарзі обставинам, неодноразово була надана оцінка, як під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і під час продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу, що і зумовлює однаковість змісту судових рішень, адже ні встановлені ризики, ні відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень, ні дані про особу винного, ні доводи сторони захисту не змінились.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, його суспільної небезпечності для інших осіб, об`єктивних обставин, з яких судовий розгляд не завершений, та даних щодо особи обвинуваченого, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачений ОСОБА_8 та враховуючи вимоги п.1 ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції вірно не визначив розмір застави в даному кримінальному провадженні, з чим погоджується і колегія суддів.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4