ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2025 року

м. Київ

справа № 334/6125/18

провадження № 51-4046км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 травня 2024 року у кримінальному провадженні, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, тобто як закінчений замах на умисне вбивство.

За вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 за обставин, детально викладених у вироку.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги представника потерпілих, задовольнив апеляційну скаргу засудженого, змінив вирок районного суду в частині призначеного покарання. Призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі статей 75, 76 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього певні обов`язки. В решті вирок залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор вважає, що з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення проти здоров`я особи, цінності суспільних відносин, на які здійснено посягання, та даних про особу винного, рішення апеляційного суду про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є явно несправедливим заходом примусу та свідчить про невідповідність призначеного покарання внаслідок м`якості. При цьому судом не спростовані висновки місцевого суду про відсутність підстав для застосування положень статей 69, 75 КК до ОСОБА_7 , а ті обставини, на які послався апеляційний суд у своєму рішенні, лише давали підстави знизити розмір призначеного засудженому покарання до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК. Отже, рішення апеляційного суду є необґрунтованим та невмотивованим і підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення, правильність кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 121 КК в касаційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, будучи працездатним ніде не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Урахував суд віктимну поведінку ОСОБА_8 , позицію потерпілих щодо призначення обвинуваченому покарання, а також поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення.

Врахувавши вищезазначені обставини у сукупності, суд призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Разом з тим, переглянувши справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальній межі встановленій в санкції ч. 1 ст. 121 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, брав участь у наданні благодійної допомоги, про що захистом надано відповідні подяки на адресу обвинуваченого, на даний час повністю визнав свою вину у вчинені злочину, оскаржив вирок виключно в частині призначеного покарання, тим самим погодився із висновком суду про доведеність його вини, під час апеляційного розгляду приніс вибачення потерпілому та щиро розкаявся у скоєному, обставин, які обтяжують покарання у справі не встановлено.

Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Так, згідно зі ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність випливає, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та водночас належним чином умотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Обґрунтовуючи своє рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що за шість років, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений не вчинив нового кримінального правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про його готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Крім цього, суд наголосив на тому, що на день апеляційного розгляду обвинувачений повністю відшкодував завдану шкоду потерпілим, у зв`язку з чим вони не мають будь-яких претензій до нього в цій частині. Більш того, на час апеляційного розгляду потерпілі не наполягали на призначенні ОСОБА_7 суворого покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 усвідомив свою вину та наслідки вчиненого злочину, повністю визнав свою вину та прагне усунути заподіяну шкоду.

Таким чином, урахувавши вказані обставини, а також позицію потерпілих, апеляційний суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Колегія суддів вважає, що всупереч твердженням прокурора суд апеляційної інстанції належним чином обґрунтував своє рішення, а призначене судом ОСОБА_7 покарання та застосування ст. 75 КК, у даному випадку, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З огляду на наведене у касаційній скарзі прокурора відсутні достатні дані та переконливі доводи, які би спростовували висновки суду і давали підстави визнати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим через м`якість або свідчили би про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3