ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

потерпілих ОСОБА_13 ,, ОСОБА_14

представник потерпілих ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаного кримінального провадження №0001775 за апеляційними скаргами прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року, ухвалений щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не одруженого, не працюючого, утриманців не маючого, з середньою освітою, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 17.01.2013 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного основного покарання на іспитовий строк 1 рік із покладанням обов`язків, визначених в п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України; ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2014 року звільнений від відбування покарання,

- 27.10.2023 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного основного покарання на іспитовий строк 2 роки із покладанням обов`язків, визначених в п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 121 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 років,

-за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді 2 років обмеження волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2023 стосовно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, яким він засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, із застосуванням ст. 75, 76 КК України - виконувати самостійно.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20.10.2020 року по 17.12.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 24 850,00 грн та моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн,.

Крім того судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду 14.10.2020 приблизно о 22 годині 00 хвилин, ОСОБА_9 перебуваючи поблизу приміщення кафе-бару «1001 ніч», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна 29Г, побачив раніше незнайомих йому ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , які висловлювались нецензурною лайкою, штовхали один одного, висловлювались нецензурною лайкою в бік оточуючих. ОСОБА_9 зробив їм усне зауваження, внаслідок чого між ним, з одного боку, та ОСОБА_16 і ОСОБА_14 з іншого боку, виник словесний конфлікт. Після чого, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_16 та ОСОБА_14 почали наближатись до ОСОБА_9 , висловлюючи в нецензурній формі намір поговорити з останнім.

В цей час у ОСОБА_9 , який мав реальну можливість не продовжувати конфлікт з ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , на ґрунті виниклих неприязних особистих відносин, раптово виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості ОСОБА_16 та ОСОБА_14 за допомогою наявного у нього пістолету травматичної дії «Форт-12РМ», калібру 9 мм.

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , ОСОБА_9 14.10.2020 приблизно о 22 годині 05 хвилин, перебуваючи поблизу приміщення кафе-бару «1001 ніч», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна 29Г, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, дістав із своєї сумки пістолет травматичної дії «Форт-12РМ», калібру 9 мм та, дочекавшись коли ОСОБА_16 та ОСОБА_14 наблизяться до нього на відстань двох метрів, здійснив не менше двох пострілів з пістолета травматичної дії «Форт-12РМ» у ділянку пахової зони тіла ОСОБА_16 .

Внаслідок дій ОСОБА_9 , які виразились в умисному пострілі з пістолета травматичної дії «Форт-12РМ» у ділянку пахової зони тіла ОСОБА_16 , останньому спричинено наступні тілесні ушкодження:

- вогнепальне кульове поранення лівого стегна - вхідна рана у лівій паховій ділянці, від неї відходить рановий канал, що проходить через м`які тканини лівого стегна у верхній третині де і закінчується, в кінці ранового каналу виявлено сторонній гумовий предмет чорного кольору, невизначеної форми, розмірами 1 х 0,5 х 0,4 см, по ходу ранового каналу виявлений наскрізний дефект стегнової вени з повним перериванням, також по ходу ранового каналу численні темно-червоні крововиливи у м`які тканини; рановий канал довжиною 14 см, напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз, справа на ліво. Нерівномірне кровонаповнення судин внутрішніх органів; гепатоцити з просвітленою цитоплазмою полігональної форми у печінці, ділянки хвилястої деформації кардіоміоцитів;

- вогнепальне кульове поверхневе поранення лівої гомілки рана на лівій гомілці по внутрішній поверхні у середній третині, навколо крововиливи у м`які тканини, у проекції рани виявлено предмет з гуми, чорного кольору, невизначеної форми, розмірами 1,2 х 1,1 х 0,8 см.

За своїм характером виявлені у ОСОБА_16 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального кульового поранення лівого стегна - вхідна рана у лівій паховій ділянці, від неї відходить рановий канал, що проходить через м`які тканини лівого стегна у верхній третині де і закінчується, по ходу ранового каналу виявлений наскрізний дефект стегнової вени з повним перериванням, також по ходу ранового каналу численні темно-червоні крововиливи у м`які тканини; рановий канал довжиною 14 см, напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз, справа на ліво відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вогнепальне кульове поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової вени, яке ускладнилось гострою крововтратою і виявилося безпосередньою причиною його смерті і знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_16 .

За своїм характером виявлені у ОСОБА_16 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального кульового поверхневого поранення лівої гомілки рани на лівій гомілці по внутрішній поверхні у середній третині відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень і які у причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_9 , перебуваючи у тому ж самому місці в той же самий час, продовжуючи реалізовувати свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерплим ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, здійснив один постріл з пістолета травматичної дії «Форт-12РМ» у ділянку тазостегнової зони тіла ОСОБА_14 .

Внаслідок незаконних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: непроникаючого вогнепального поранення в проекції правого крила клубової кістки, що починається раною на шкірі (на 15 см, ліворуч від умовної серединної лінії тіла та 98 см., від підошовної поверхні стопи), продовжується в рановий канал та сліпо закінчується на відстані 5 см в підшкірно-жировій клітковині стороннім тілом металевої щільності, рановий канал прямує вертикально зверху до низу, яке за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21день).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на незаконність судового рішення, через допущену судом неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання захисника, про неповноту судового розсліду також свідчить те, що суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про доручення органу досудового розслідування проведення слідчого експеримент від 14.09.2023 року; призначення судово - медичної експертизи (щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 ); допит експерта від 19.09.2023 року щодо роз?яснення висновку СМЕ № 3465е від 11.12.20220 року; визнання доказів недопустимими від 29.09.2023 року, а саме: протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 25.11.2020 року (а. с. 252 - 257 т. 1) та відеозапис тривалістю 4 хв. 45 с.; зміну правової кваліфікації дій ОСОБА_9 ; додатковий допит свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та потерпілого ОСОБА_14 від 06.10.2023 року; доручення органу досудового розслідування встановити особу рудого хлопця, який просив у ОСОБА_9 допомоги та встановити місце перебування ОСОБА_18 від 06.10.2023 року; допит свідка ОСОБА_21 ,

Так, захисник зазначає, що судом не було допитано свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_21 , які були безпосередніми очевидцями події та були допитані під час досудового розслідування, й на їх допиті наполягала сторона захисту. При цьому, показам свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 суд надав неналежну оцінку, й безпідставно відкинув покази свідка ОСОБА_22 , який в повному обсязі підтвердив покази обвинуваченого.

Крім того, захисник вказує і те, що протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого є фактично повторно проведеним допитом, а відеозапис події не дає можливості вичерпно стверджувати про ту чи іншу обставину події, він є перезнятим з монітору ком`ютера, що суттєво знизило його якість та придатність до ідентифікації, а відтак вказані докази так само як і протокол перегляду цього відеозапису є допустимими.

Також, на переконання захисника судом безпідставно не взято до уваги викладене у висновку СМЕ від 20.11.2020 року 2041/617-Е , який підтверджує покази ОСОБА_9 та інших свідків, в частині яка стосується здійснення пострілів неприцільно, тримання предмету яким заподіяно ушкодження зверху до низу.

Аналізуючи досліджені судом першої інстанції докази у сукупності із зазначеними показами свідків і потерпілого, можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що з боку ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, на гранті раптово виниклих неприязних відносин, вчинили протиправні суспільно - небезпечні дії відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_18 , які пов?язані із застосуванням насильства щодо життя і здоров?я останніх, а ОСОБА_23 , захищаючись від протиправного посягання на власне здоров?я і життя, а також здоров?я і життя ОСОБА_18 , спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , а відтак обвинувачений перевищив межі необхідної оборони, що має бути кваліфіковано за ч. 1 ст. 118 КК України.

Прокурор також оскаржив вирок суду першої інстанції, однак в судовому засіданні 30.07.2025 року прокурор ОСОБА_8 надав заяву про відмову від поданої ним апеляційної скарги, внаслідок чого, враховуючи думку учасників провадження, керуючись положеннями ст. 403 КПК України, апеляційний суд не переглядає рішення суду за вказаною апеляційною скаргою.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисники підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 та просили вирок суду першої інстанції скасувати та провадження стосовно ОСОБА_9 закрити, на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Прокурори, потерпіла ОСОБА_13 та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважали вирок суд першої інстанції законним та обгрунтованим та просили залишити його без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

За змістом ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованими.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та правильність кваліфікації його дій судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_9 суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого, потерпілих та свідків, безпосередньо допитаних в судовому засіданні, а також письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.

Надаючи оцінку зазначеним доказам, суд першої інстанції вказав, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження та не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

На переконання апеляційного суду, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінальних правопорушень,передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, й, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що винуватість ОСОБА_9 доведена поза розумним сумнівом.

Доводи захисника про перебування ОСОБА_9 у стані необхідної оборони по відношенню до потерпілих та про перевищення меж необхідної оборони при завдані тілесних ушкоджень належним чином перевірені судом першої інстанції й обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженими у судовому засіданні доказам, з огляду на таке.

Статтею 36 вказаного Кодексу визначено право кожної особи на необхідну оборону, що є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Разом з тим, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При розгляді справ такої категорії суди також повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної й достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 118 КК України має бути встановлено і доведено, що посягання почалося, тривало і потребувало негайного відвернення, обвинувачений застосував заходи для припинення такого посягання на нього, проте зазначені заходи перевищили межі необхідної оборони, тобто було заподіяно шкоду, яка є надмірною. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У цій справі, дослідивши зібрані докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_9 вчинив саме інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що матеріалами кримінального провадження не встановлено достатніх доказів на підтвердження позиції сторони захисту про те, що з боку потерпілих мало місце таке суспільно небезпечне посягання, яке обумовило з боку ОСОБА_9 невідкладну необхідність в заподіянні шкоди для негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання, а навпаки потерпілі не становили для обвинуваченого та інших осіб будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на нього з боку потерпілих у ОСОБА_9 не виникало.

На підтвердження вищезазначеного суд першої інстанції звернув увагу на те, що щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_16 відсутні будь-які кримінальні провадження та звернення будь-яких інших осіб, зокрема і обвинуваченого, його дівчини та свідка ОСОБА_22 до правоохоронних органів.

При цьому, всупереч твердженням захисника, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_22 , з огляду на те, що вони не є конкретними (дата та час не визначені), не стосуються конкретного кола осіб (свідок не бачив під час подій, щодо яких надавав свідчення, обвинуваченого ОСОБА_9 , не назвав анкетних відомостей учасників подій та не зміг надати опису учасників окрім «високий», «середній», «низький»), за показами свідка, події відбувались в іншому місці, ніж показують учасники подій та встановлено письмовими доказами, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, захисник в апеляційній скарзі також не вказує, яким чином покази вказаного свідка відносяться до розглядуваної події, спростовують версію сторони обвинувачення чи підтверджують версію сторони захисту.

Як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, дії ОСОБА_9 щодо потерпілих ОСОБА_24 мали активний та раптовий характер та свідчать про те, що він умисно роблячи постріли у них, знаходячись, як він пояснив, на відстані 4 - 4,5 метрів від них, розраховував на особливу вразливу дію застосованого знаряддя і такі можливі наслідки, як їх поранення, від чого їх здоров`ю буде спричинено шкоду, і хоча не бажав, але свідомо припускав можливість їх настання. При цьому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_9 діяв із невизначеним та непрямим умислом.

Також суд першої інстанції врахував і те, що ОСОБА_9 має спортивну підготовку який, професійно займається боксом з 2010 року, має І розряд серед дорослих, приймав участь у змаганнях з боксу, та враховуючи нетверезий стан братів ОСОБА_24 , останній, мав реальну можливість звідти піти або в крайньому випадку застосувати до них боксерські прийоми, при цьому не застосовуючи проти них спецзасіб Форт 12РМ.

Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , перебували в стані алкогольного сп`яніння, що не заперечував сам обвинувачений, підтверджується показами потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та висновком експерта № 2041/617-Е, були середньої статури, єдиноборствами не займалися, професійної спортивної підготовки не мали, після того, як ОСОБА_9 зробив зауваження потерпілим, останні йому не погрожували, а лише відповіли на зауваження, хоча і в грубій формі, однак агресії до обвинуваченого не проявляли, після того, як обвинувачений дістав пістолет хотіли з ним поговорити та просили його сховати пістолет, не висловлювали погроз обвинуваченому, при цьому, в той момент коли вони підходили до обвинуваченого в руках у них нічого не було.

В той же час, подія відбувалася хоч і в темну пору доби, однак при гарному освітленні, в людному місці, на відкритій території.

Водночас обвинувачений чи його дівчина не просили допомоги у перехожих, жодна особа, яка проходила повз в момент конфлікту чи свідок ОСОБА_26 (дівчина обвинуваченого) не повідомили правоохоронні органи про протиправні дії потерпілих та не викликали працівників поліції з метою їх припинення.

На переконання апеляційного суду, обстановка яка передувала розглядуваній події, а також розвиток конфлікту між потерпілими та обвинуваченим не свідчили про необхідність демонстрації зброї ОСОБА_9 та не вимагали від обвинуваченого її застосування.

Крім того, важливо значення в цій конкретній справі набуває і посткримінальна поведінка обвинуваченого, який відразу після здійснення ним пострілів в сторону потерпілих, покинув місце події, пішов до свого авто та разом зі своєю дівчиною поїхали додому, після чого обвинувачений вимкнув мобільний телефон та викинув сім-карту, сховав пістолет, з якого здійснив постріли, виїхав за межі м. Дніпра до м. Запоріжжя, де продав свій автомобіль та переховувався чотири дні до 19 жовтня 2020 року, доки не був виявлений працівниками поліції на автостанції у м. Дніпрі при намаганні знов виїхати до м. Запоріжжя.

При цьому, обвинувачений, розуміючи, що ним було застосовано в сторону потерпілих самозарядну травматичну зброю пістолет моделі «Форт-12РМ» з близької відстані, не повідомив про вказані обставини працівників поліції, не повернувся на місце події, щоб перевірити наслідки застосування такої зброї, не викликав швидку та не намагався надати потерпілим допомогу.

Також апеляційний суд погоджується з висновкам суду першої інстанції з приводу неспроможності версії сторони захисту про те, що влучення куль у братів ОСОБА_24 , випущених обвинуваченим із спецзасобу Форт 12РМ, стало результатом, як вони зазначали, їх рикошету від бруківки, з огляду на те, що характер ранового каналу спереду назад, зверху вниз, справа на ліво, виявленого у померлого ОСОБА_16 , спростовують твердження ОСОБА_9 , що він робив постріли у бруківку, а не у померлого ОСОБА_16 . Характер ранового каналу, а саме спрямування зверху вниз, виявленого у потерпілого ОСОБА_14 , спростовують твердження ОСОБА_9 , що він робив постріли у бруківку, а не у потерпілого ОСОБА_14 .

В цьому контексті апеляційний суд звертає увагу і непослідовність та суперечність позиції сторони захисту, які одночасно вказуючи що обвинувачений здійснив постріли в бруківку, після її спростування судом з посиланням на висновок ескперта в якому вказано, що напрямок ранового каналу спереду назад, зверху вниз, справа на ліво, що виключає механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим, внаслідок рикошету гумових куль, зазначають, про те що обвинувачений здійснив постріли неприцільно, внаслідок чого кулі потрапили в нижню частину тіл потерпілих.

Також, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що як зазначив сам обвинувачений ОСОБА_9 він працював охоронцем в ТОВ «КРОК ОХОРОНА», проходив тактичні навчання з використання зброї, мав дозвіл на носіння зброї, що свідчить про те, що обвинувачений мав розуміти та розумів наслідки застосування зброї з близької відстані, та свідомо здійснивши постріли в сторону потерпілих, припускав настання суспільно небезпечних наслідків.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений здійснив декілька пострілів, внаслідок чого було завдано шкоди здоров`ю двом особам, що вказує саме на наявність у обвинуваченого умислу на вчинення кримінальних правопорушень.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_9 , здійснюючи постріли, не міг не розуміти суспільну небезпечність вчинених дій, розраховував на можливі наслідки, від чого здоров`ю потерпілих буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки; тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто він діяв із невизначеним та непрямим умислом щодо завдання потерпілому ОСОБА_16 тяжких тілесних ушкоджень та потерпілому ОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції навів належне обґрунтування відсутності підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_23 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 118 КК.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, у апеляційній скарзі не наведено, не зазначено таких стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Отже, колегія судді приходить до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України є правильною, відтак доводи скарги захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, що зводяться до твердження про відсутність умислу на вчинення кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає безпідставними.

Що стосується посилання сторони захисту на неповноту судового розгляду.

Статтею 410 КПК України визначено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Так, захисник в апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно було відхиленні клопотання:

- про доручення органу досудового розслідування проведення слідчого експеримент від 14.09.2023 року;

- про призначення судово-медичної експертизи (щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 );

- про допит експерта від 19.09.2023 року щодо роз`яснення висновку СМЕ N? 3465е від 11.12.20220 року;

- про визнання доказів недопустимими від 29.09.2023 року, а саме: протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 25.11.2020 року та відеозапис тривалістю 4 хв. 45 с.;

- про зміну правової кваліфікації дій ОСОБА_9 ;

- про додатковий допит свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та потерпілого ОСОБА_14 від 06.10.2023 року;

- про доручення органу досудового розслідування встановити особу рудого хлопця, який просив у ОСОБА_9 допомоги та встановити місце перебування ОСОБА_18 від 06.10.2023 року;

- про допит свідка ОСОБА_21 .

Так з матеріалів кримінального провадження видно, що в судовому засіданні суду першої інстанції від 19.09.2023 було розглянуто клопотання захисників про доручення органу досудового розслідування проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 та окремо з ОСОБА_14 .

Обгрунтовуючи заявлене клопотання захисник ОСОБА_10 посилався на те, що слідчі експерименти з обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_14 були проведені з порушенням норм КПК України, носять виключно ознаки допиту, органом досудового розслідування не було встановлено реальну обстановку та обставини події.

Суд першої інстанції, заслухавши думки сторін кримінального провадження, відмовив у задоволенні вказаного клопотання, з тих підстав, що захисником не було наведено підстав для повторного проведення вказаних слідчих експериментів, з чим погоджується і апеляційний суд.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що під час досудового розслідування з ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , кожним окремо, були проведенні слідчі експерименти, в ході, яких останні показали механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , за результатами, яких були складені протоколи від 25.11.2020 та від 02.12.2020, які разом з відеозаписами доданих до них були дослідженні судом. При цьому, судом першої інстанції жодних порушень вимог КПК при їх проведенні не встановлено. Зауважень до протоколів від учасників слідчої дії не надходило.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про допустимість протоколу проведення слідчого експерименту, з огляду на таке.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту

з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України

Разом з цим, матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи слідчого експерименту, проведеного з ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_14 , відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а самі слідчі дії проведені за правилами, передбаченими ст. 240 КПК. .

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з правовим висновком викладеним в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 липня 2022 року (справа №607/12407/16-к, провадження № 51- 5986 км 20) положення ст. 240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочинів.

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що зміст приписів ч. 3 ст. 333 КПК України свідчить про те, що підставою для надання судом доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії є не лише клопотання сторони провадження, а й необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом.

Крім того, доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі дії є правом суду, а не його обов`язком.

Також судом обгрунтовано відхилене клопотання захисника ОСОБА_10 про призначення судово-медичної експертизи в частині визначення механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 (т.3 а.п. 226-227), оскільки під час досудового розслідування була проведена судово-медична експертиза трупа ОСОБА_16 , у якого виявлені тілесні ушкодження і висновки якої викладені у висновку експерта № 2041/617-Е (т. 1 а.п. 167-171).

Захисником ОСОБА_12 було заявлено клопотання про допит експерта ОСОБА_27 з метою роз`яснення висновку № 3465е від 11.12.2020 року, яке захисник мотивував тим, що оцінка свідчень та механізму, вказаного під час проведення слідчих експериментів проведених з ОСОБА_28 та свідком ОСОБА_18 на розгляд експерту не ставилися, не зважаючи на те, експерт була присутня під час їх проведення. В той же час з досліджених під час судового розгляду відеозаписів до протоколів проведення слідчих експериментів за участі ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , які були проведені в кабінеті експерта неможливо встановити важливі обставини, які впливають на повну характеристику спричинення тілесних ушкоджень із застосуванням вогнепальної зброї, а саме відстань від потерпілого до обвинуваченого в момент пострілу, характеристику поверхні яка сприймала та відштовхувала кулю, напрямок вітру, освітлення та інші обставини, учасники не змогли показати кут нахилу вогнепальної зброї та навіть положення один до одного під час пострілу, а слідчий експеримент носить ознаки допиту. Враховуючи викладене, захисник вказувала що є незрозумілим чим керувався експерт під час проведення експертизи та надання відповіді щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень, що на думку захисника потребує роз`яснення експертом під час його допиту в суді.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання виходив з того, що захисником не було наведено що саме слід експертові роз`яснити чи які маються розбіжності в експертизі, чи будь-що інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 КПК України, за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Метою допиту експерта є отримання судом роз`яснення або доповнення до наданого ним висновку (експерт роз`яснює і доповнює висновок від свого імені на підставі раніше проведених ним досліджень).

Допит експерта спрямований на роз`яснення термінології, окремих формулювань, з`ясування методу дослідження, уточнення компетенції експерта, пояснення розбіжностей між обсягом поставлених питань і висновками експерта, на з`ясування суперечностей між висновком експерта й іншими наявними в кримінальному провадженні доказами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого захисником ОСОБА_29 клопотання, з огляду на його необґрунтованість. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що захисник у вказаному клопотання не навів будь-яких розбіжностей та суперечностей висновків вказаної експертизи з іншими доказами у кримінальному провадженні, які б вимагали допиту експерта з метою їх з`ясування та роз`яснення.

При цьому, захисник посилаючись у своєму клопотання на висновки СМЕ №2041/617-Е від 23.1.2020, проведеної експертом ОСОБА_30 вказував лише на те, що йому не зрозуміло чому вказаного експерта не запросила для участі у проведенні слідчого експерименту та не ставили йому питання щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, що не міг роз`яснити експерт ОСОБА_31 , та зазначене не відноситься до його повноважень.

Так само, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про додатковий допит свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та потерпілого ОСОБА_14 , з огляду на те, що захисник не навів підстави, за якими слід провести їх додатковий допит, не зазначив про розбіжності у їх показах. Більш того, захисник в своєму клопотанні не навела будь-яких нових обставин справи щодо яких вказані свідки та потерпілий не допитувалися.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що як видно, з матеріалів провадження, а саме журналів та технічних записів судових засідань, 12.02.2021, 01.06.2021, 11.01.2022, 11.07.2022 в присутності обвинуваченого та його захисників були допитані потерпілий ОСОБА_14 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які надали покази з приводу відомих їм обставин, при цьому зокрема сторона захисту ставила питання вказаним свідкам та потерпілому та не були обмежені в часі щодо допиту свідка. Порушень вимог ст. 352, 353 КПК України, під час їх допиту, апеляційним судом встановлено не було.

Що стосується свідка ОСОБА_18 то апеляційний суд звертає увагу на тому, що, суд першої інстанції здійснив всі необхідні заходи для її виклику в судове засідання (т. 2 а.п. 127, 218, 224, 241, 244; т. 3 а.п. 1, 12), але до суду вона не прибула, через, що в судовому засіданні 21.02.2022 року прокурор відмовився від допиту вказаного свідка, однак зважаючи на позицію сторони захисту, суд намагався забезпечити виклик та явку свідку до судового засідання, однак остання не з`явилася, й з огляду на те, сторона захисту не змогла повідомити причини неявки свідка та дійсне її місце перебування, з метою дотримання розумних строків кримінального провадження, 21.06.2022 судом було прийнято рішення про припинення її виклику.

Отже, враховуючи те, що свідок ОСОБА_18 не з`явилася до суду та її не було допитано, клопотання захисника про її повторний допит є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Так само судом першої інстанції вживалися всі заходи для виклику у судове засіданні свідка ОСОБА_21 (т. 2 а.п. 2, 132, 170, 185, 188, 203, 206, 217, 220, 240, 243; т. 3 а.п. 6, 8, 41), однак у судове засідання він не прибув, а тому 21.06.2022 прокурор відмовився від його допиту, про що не заперечував адвокат ОСОБА_32 , а тому відмова прокурора від допиту вказаного свідка була прийнята судом. Разом з цим, судом було задоволено клопотання захисника ОСОБА_10 про відновлення з`ясування обставин з метою допиту свідка ОСОБА_21 , з огляду на те, що захисником було повідомлено його нове місце мешкання, й на зазначену захисником адресу суд направляв повістки про виклик до суду, (т. 4 а.п. 114, 115, 116, 117, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 126, 127), однак свідок знову у судове засідання не прибув. Як було з`ясовано судом, ОСОБА_21 оголошений у розшук ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.04.2024 (т. 4 а.п. 128), а тому 19.06.2024 його виклик у судове засідання судом припинений.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що положеннями ч. 2 ст. 327 КПК України визначено, що прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

Тобто, вказані вимоги процесуального закону покладають обов`язок забезпечення явки у судове засідання свідка в першу чергу саме на сторону кримінального провадження, яка ініціює виклик такого свідка. При цьому, в силу своєї правової природи (неупередженість, безпристрасність, нейтральність, об`єктивність), а також кола визначених повноважень, суд позбавлений можливості самостійно вирішувати питання про необхідність допиту того чи іншого свідка й обмежений лише функцією сприяння сторонам кримінального провадження у виклику таких свідків у спосіб, передбачений ст. 327 КПК України.

З огляду на викладене, а також враховуючи кількість спроб судових викликів (примусових приводів) свідків, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що місцевий суд порушив вимоги ст. 327 КПК України, не вжив відповідних заходів й належним чином не забезпечив їх явку, а тому доводи апеляційної скарги захисника у цій частині є безпідставними.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про доручення органу досудового розслідування встановити особу рудого хлопця, який просив у ОСОБА_9 допомоги, з огляду на те, що захисником не наведені індивідуальні риси зовнішності та анкетні данні «рудого хлопця», що взагалі унеможливіть його пошук і встановлення оперативним підрозділом, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_14 та свідки ОСОБА_19 й ОСОБА_17 , які були безпосередніми очевидцями подій, не вказували про перебування поруч з ними «рудого хлопця» та про те, що свідку ОСОБА_19 під час конфлікту потерпіих ОСОБА_14 та ОСОБА_16 загрожувала будь-яка небезпека, через що остання потребувала б допомоги сторонніх осіб.

При цьому доводи захисника про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про надання доручення органу досудового розслідування у порядку ч. 3 ст. 333 КПК України провести слідчі дії з метою встановити місце перебування свідка ОСОБА_18 та особу рудого хлопця, на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Відмова у задоволенні клопотань учасників судового провадження, які, на переконання суду, не були обґрунтовані належним чином, не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення лише тому, що сторона захисту з такими висновками суду не погоджується.

Що стосується клопотань сторони захисту про визнання доказів недопустимими від 29.09.2023 року, а саме протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 25.11.2020 року та про зміну правової кваліфікації дій ОСОБА_9 то апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (ст. 368 КПК ). Відповідне судове рішення, як передбачено ч. 2 ст. 371 КПК, ухвалюється в нарадчій кімнаті. До цього часу висловлювати власну позицію по суті справи, а також вчиняти будь-які дії, що є прямим або опосередкованим проявом такої позиції, суд не вправі, оскільки це може викликати обґрунтований сумнів у його неупередженості.

В той же час, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, виклав докладні мотиви з яких дійшов висновку про відсутність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 118 КК України та визнання доказів у провадженні недопустимими, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції та не вбачає підстав вважати, що не вирішення таких клопотань під час судового розгляду свідчать про його неповноту.

З огляду на викладене, усупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції, з дотриманням приписів ст.ст. 10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, яке ним було вчинене 14.10.2020 року, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, як зазначає захисник, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, санкцією, якого визначено покарання у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від 150 до 240 годин, або виправних робіт на строк до 1 року, або пробаційного нагляду на строк до 2 років, або обмеженням волі на той самий строк, є кримінальним проступком.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років

Частиною 3 статті 49 КК України визначено, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Так, як видно з матеріалів криміального провадження, дійсно за умови відності підстав для переривання чи зупинення строків, зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України, з дня вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, строк давності притягнення його кримінальної відповідальності сплив би 14.10.2023 року.

Разом з цим, з оскаржуваного вироку видно, що ОСОБА_9 раніше засуджений вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2023 року за ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно з вказаним вироком ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким злочином за яке передбачено покарання у вчиді позбавлення волі від 3 років до 8 років 07.06.2023, тобто до спливу строку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а відтак станом на цей час, з урахуванням переривання зазначеного строку, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судового рішення та підстав для закриття кримінального провадження при перевірці даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, за обставин, викладених у них, не має.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дослідженні всі обставини кримінального провадження, кожен перелічений доказ оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, що є підставою для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Разом з цим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є кримінальним проступком та тяжким злочином, внаслідок умисних дій ОСОБА_9 , спричинено тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_16 та легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_14 , особу обвинуваченого, який є осудним, в розумінні ст. 19 КК України, раніше судимий, його молодий вік, не є особою з інвалідністю, не має хронічних захворювань, утриманців не має, має середню освіту, не працює, не одружений, має постійне місце реєстрації і проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також намагання ОСОБА_9 добровільно частково відшкодувати шкоду потерпілій, думку потерпілих щодо призначення йому покарання, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, й дійшо висновку про призначення обвинуваченому покарання, в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавдення волі з його реальним відбуванням, з чим погоджується і апеляційний суд, та вважає, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню, з викладених в апеляційній скарзі мотивів, не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року, ухвалений щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4