Справа № 455/1196/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/506/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) в строк призначеного ОСОБА_7 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 07.07.2016 по 08.07.2016 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 07.07.2016 приблизно о 17 годині 00 хвилин, знаходячись в приміщенні житлового будинку, де він проживає, що розташований за адресою: с. Буньковичі Старосамбірського району Львівської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі своїм братом ОСОБА_9 , умисно наніс останньому один удар кухонним ножем в область живота, заподіявши йому тяжке тілесне ушкодження, що стало причиною його смерті.

Такими своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

На даний вирок суду захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок. На підтримку своїх вимог покликається, що вирок є незаконним, оскільки висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, допущено неповноту судового розгляду, істотні прошення вимог КПК та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він лише оборонявся, захищаючи своє життя від посягань на нього потерпілого. Зазначає, що обвинувачений визнає вину частково, тому що заподіяв брату тілесні ушкодження захищаючись, діяв у стані хвилювання та страху за своє життя, щиро кається у тому, що через це брат помер.

Звертає увагу, що потерпілий, який проживав разом з обвинувачений та на даний час вже померлою матір`ю, за якою доглядав обвинувачений, неодноразово вчиняв агресивні дії щодо обвинуваченого та матері, через що обвинувачений неодноразово звертався і до дільничного інспектора, і до голови сільради. Дані обставини підтвердив, допитаний у судовому засіданні староста села ОСОБА_10 . Такі обставини підтверджено і відповіддю з відділу поліції, згідно якої обвинувачений у 2013 році звертався в поліцію на неправомірні дії брата.

Зазначає, що у день події потерпілий, перебуваючи у нетверезому стані зайшов в кімнату обвинуваченого і вимагати сигарет, горілки, пива, почав хамити, обзивати обвинуваченого, і тоді обвинувачений намагався вивести потерпілого з кімнати, але той став ще агресивнішим, порвав одяг на ньому, став штовхати його та повалив додолу, а коли обвинувачений намагався піднятися той знову і знову кидав його додолу біля столу. І коли, піднімаючись, обвинувачений намагався встати, потерпілий схопив його руками за шию і став душити. Саме в цей момент, знаходячись при столі, на якому був кухонний ніж, обвинувачений, захищаючись, схопив ножа і штрикнув ним потерпілого. При цьому звертає увагу, що обвинувачений практично не володіє лівою ногою та переміщається через вибитий кульшовий суглоб за допомогою інвалідної палиці і тому це було єдиною можливістю відбиття нападу, який вчинив потерпілий.

Звертає увагу і на особу обвинуваченого, який брав участь у російсько-грузинській війні та пережив значні випробовування, які вплинули на його психоемоційний стан. Також вважає, що обвинувачений, маючи бойовий досвід, якщо б мав намір вбити брата чи по справжньому покалічити, то завдав би йому удар ножем по рукоятку, однак з актів експертиз вбачається, що раневий канал був неглибоким і зачепив лише край долі печінки.

Щодо смерті потерпілого, захисник вказує, що лікарі допустили розвиток інфекції і упустили перитоніт, від чого аж на сьомий день настала смерть потерпілого. Крім цього, згідно показань експерта ОСОБА_11 печінка потерпілого практично розклалась, її з`їдав цироз. Акцентує, що після отримання експертами карти стаціонарного хворого (потерпілого) висновки судово-медичної експертизи почали мінятись, і в питання «від чого помер потерпілий?» може внести ясність тільки незалежна експертиза.

Звертає увагу на обставини допиту потерпілого у лікарні, а саме, що останній був поранений та перебував під дією обезболюючих та заспокійливих препаратів, без отримання дозволу на допит, без офіційного документу про те, що він здатний давати адекватні покази. Також вказує, що заява потерпілого у поліцію написана сторонньою особою.

Наголошує на факті спроби потерпілого задушити обвинуваченого, що підтверджується актом експертизи та показаннями експерта ОСОБА_11 , який ствердив, що тілесні ушкодження виявлені ним на шиї обвинуваченого є наслідком дії рук при стисканні шиї обвинуваченого в час конфлікту.

Вважає, що оцінку правомірність дій обвинуваченого можна надати тільки знаючи обстановку, яка існувала у даній родині, стан здоров`я та психоемоційний стан обвинуваченого.

Також захисник стверджує, що суд неправомірно відмовив обвинуваченому у задоволенні клопотання про виклик та допит в суді як свідка його сусіда ОСОБА_12 , якому відомо про відносини, що складалися між братами, про поведінку потерпілого та участь ОСОБА_7 в бойових діях у Грузії, що вважає неповнотою судового розгляду.

Акцентує, що за наведених обставин, незважаючи на висновок судово-психологічної експертизи, суд мав право самостійно визначити емоційно-психологічний стан обвинуваченого.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні доводи сторони захисту, як безпідставні, та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно поданої апеляційної скарги, сторона захисту не погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України, оскільки, як стверджує сторона захисту, ОСОБА_7 заподіяв брату тілесне ушкодження обороняючись та захищаючи своє життя від посягань потерпілого, діяв у стані хвилювання та страху за своє життя.

Згідно положень ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.

Зокрема, суд зробив свої висновки на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколу огляду місця події від 07.07.2016 з доданими до нього фототаблицями; висновку медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 07.07.2016; протоколу отримання зразків для експертизи від 07.07.2016; протоколу отримання зразків для експертизи від 08.07.2016; висновку судово-медичного експерта № 168 від 08.07.2016; висновку судово-медичного експерта № 55 від 15.07.2016; протоколу огляду трупа від 15.07.2016 з доданими до нього фото таблицями; висновку судово-психіатричного експерта № 408 від 18.07.2016; висновку експерта № 982/2016-ім від 10.08.2016; висновку експерта № 980/2016-ім від 08.08.2016; висновку експерта № 981/2016-ім від 26.07.2016; висновку експерта № 983/2016-ім від 12.08.2016; висновку експерта № 984/2016-ім від 05.08.2016; висновку експерта № 986/2016-ім від 31.08.2016; висновку експерта № 275/2016ц від 09.08.2016; висновку експерта № 276/2016ц від 19.08.2016; висновку експерта № 235/2016-мк від 25.08.2016; висновку експерта № 236/2016-мк від 28.05.2016; протоколу проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_7 від 05.09.2016; протоколу огляду предмету від 06.09.2016 з фототаблицею до протоколу огляду речових доказів; висновку експерта № 14 комісійної судово-медичної експертизи від 28.02.2018, проведеної на підставі ухвали місцевого суду від 26.10.2017.

Апеляційний суд визнає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сукупність цих доказів повністю підтверджує вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки вони не викликають сумнівів у своїй правдивості та є належними і допустимими.

Висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.

Згідно матеріалів справи, місцевий суд за наслідками судового розгляду, ретельної перевірки позиції сторони захисту, визнав непідтвердженою версію сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв брату тілесне ушкодження, оскільки змушений був захищатись від неправомірних щодо нього дій самого потерпілого, перебував у стані необхідної оборони, сильного хвилювання та страху за своє життя.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

З урахуванням положень ст.36 КК України право на необхідну оборону виникає лише за наступних умов: 1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави; 2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК; 3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною, право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; 4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; 5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; 6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Враховуючи наведене та правову позицію касаційного суду, викладену у постанові від 19 квітня 2018 року (справа № 722/1981/16-к), місцевий суд правильно визначив, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Мотивуючи відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 стану необхідної оборони в момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, місцевий суд обґрунтовано врахував, зокрема, дані протоколу проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_7 від 05.09.2016 з доданим до нього DVD-R диском з відеозаписом, який було оглянуто місцевим судом у судовому засіданні.

Як встановлено судом, і не заперечується учасниками провадження, в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 показав за яких обставин та в якому положенні знаходився він та потерпілий ОСОБА_9 під час нанесення йому удару ножем. Показав, що під час конфлікту потерпілий спочатку штовхнув його, від чого той впав на підлогу. Потім обвинувачений штовхнув потерпілого і вони разом впали на ліжко. Тоді потерпілий схопив обвинуваченого руками за шию та почав душити, подряпавши його. Спочатку він (обвинувачений) не міг вирватися від потерпілого, проте потім якось звільнився (вирвався), штовхнув потерпілого на ліжко, і вже після цього, стоячи вільно, швидко схопив кухонний ніж, який лежав на столі, і вдарив потерпілого ножем у живіт коли той сидів на ліжку.

Отже, суд правильно визначив, що об`єктивні підстави для заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень були відсутні і обвинувачений мав змогу припинити конфлікт в інший спосіб, адже в момент нанесення обвинуваченим удару ножем потерпілому, останній вже не душив його та не вчиняв ніяких дій по відношенню до обвинуваченого.

При цьому, під час судового розгляду не було встановлено обставин, які перешкодили обвинуваченому залишити місце події після того як він звільнився (вирвався) від потерпілого та штовхнув його на ліжко.

З наведеного вбачається, що обвинувачений мав можливість припинити конфлікт, однак замість цього заподіяв потерпілому ножем умисне тяжке тілесне ушкодження.

Крім цього, судом враховано, що під час конфлікту співвідношення сил обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 було практично рівним, враховуючи їх фізичні дані, зокрема те, що обвинувачений і потерпілий відносно одного віку, обоє під час конфлікту перебували у нетверезому стані, події відбувалися у них вдома, сварка між ними виникла раптово, на ґрунті неприязних відносин, інших осіб у приміщенні не було.

З урахуванням зазначеного, місцевий суд обґрунтовано визнав, що саме в момент завдання ОСОБА_7 удару ножем потерпілому, обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони.

При цьому, показання обвинуваченого про те, що він заподіяв потерпілому ножове порання в момент, коли він впав на стіл від поштовху потерпілого і останній його почав душити двома руками за шию, а він не міг вирватися від нього, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги та розцінив як обраний спосіб захисту, оскільки такі показання спростовано врахованими доказами, зокрема, даними наведеного вище протоколу проведення слідчого експерименту із додатком.

Крім цього, суд врахував, що згідно висновку експерта № 168 від 08.07.2016 в обвинуваченого ОСОБА_7 при проведенні експертизи виявлено садно в ділянці кута нижньої щелепи зліва, яке утворилось від дії пальців рук, може відповідати часу 07.07.2016 та відноситься до категорії легкого тілесного ушкодження. Інших ушкоджень не виявлено.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду судово-медичний експерт ОСОБА_13 підтримав зазначений висновок та роз`яснив, що при огляді у ОСОБА_7 було виявлено садно на шиї, яке могло утворитися від дії нігтів пальців рук.

Будь які інші докази на підтвердження реальної загрози життю та здоров`ю обвинуваченого від посягань з боку потерпілого, що вимагало заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, у матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин висновок місцевого суду про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони в момент заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження є правильним.

Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 стану сильного душевного хвилювання під час вчинення інкримінованого йому злочину, який, як покликається сторона захисту виник у зв`язку із тим, що потерпілий неодноразово проявляв відносно обвинуваченого протиправну поведінку, а також з огляду на нервовий та емоційний стан обвинуваченого, викликаний його участю у військових діях у Грузії у 1993 році, де він отримав поранення, перебував у полоні.

Кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, передбачено ст.123 КК України.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо, і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості: умисел завжди є таким, що раптово виник, і афектованим; емоційний стан винної особи характеризується сильним душевним хвилюванням, що певною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

У судовому засіданні за клопотанням сторони захисту було допитано свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що у 2016 році коли був конфлікт між обвинуваченим та його братом він працював сільським головою. Зазначив, що потерпілий ОСОБА_9 був конфліктною людиною, жив окремо, але постійно приходив додому де живе обвинувачений та конфліктував з ним та матір`ю. Обвинувачений неодноразово скаржився на свого брата. Охарактеризував обвинуваченого з позитивної сторони, вказав, що скарги у сільську раду на нього не поступало. Також йому відомо, що обвинувачений брав участь у військових діях у Грузії.

Також судом було досліджено і лист ВП №1 Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області від 08.04.2022, на який сторона захисту покликається в апеляційній скарзі, і згідно якого 17.07.2013 від ОСОБА_7 по тел.102 поступило повідомлення про те, що його брат ОСОБА_15 вчинив із ним скандал, погрожував фізичною розправою.

Разом з тим, згідно врахованого місцевим судом висновку судово-психіатричного експерта № 408 від 18.07.2016 ОСОБА_7 психічною хворобою не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в період інкримінованих йому дій хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав та не виявляв ознак тимчасового чи будь-якого іншого хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на момент інкримінованих йому дій у стані фізіологічного афекту не перебував. Не перебував він також і в іншому емоційному стані, який міг би суттєво вплинути на його свідомість та діяльність.

Крім цього, судом враховано, що ОСОБА_7 не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно і його поведінка під час досудового розслідування та судового розгляду не викликала сумнівів у його осудності.

Наведені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що місцевий суд дослідив та проаналізував достатньо даних та обставин щодо емоційно-психологічного стану обвинуваченого, зокрема, під час вчинення злочину, та підставно визначив, що у даному випадку доводи сторони захисту в цій частині не виправдовують дії обвинуваченого по відношенню до потерпілого та не спростовують висунуте йому обвинувачення.

Перевіривши апеляційні доводи сторони захисту про те, що місцевий суд неправомірно відмовив обвинуваченому у задоволенні клопотання про виклик для допиту в суді як свідка його сусіда ОСОБА_12 , якому відомо про відносини, що складалися між братами, про поведінку потерпілого та участь ОСОБА_7 в бойових діях у Грузії, що, на думку захисника, є неповнотою судового розгляду, колегія суддів встановила наступне.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 перебуває у провадженні суду з вересня 2016 року. Клопотання про допит у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 стороною захисту було заявлено у судовому засіданні лише 14.03.2025 року.

Таке клопотання суд задовольнив та викликав даного свідка у судове засідання на 02.04.2025. При цьому, згідно матеріалів справи сторона захисту зобов`язалась самостійно забезпечити явку даного свідка у судове засідання і суд сприяв у забезпеченні явки свідка ОСОБА_12 шляхом виготовлення та надання стороні захисту судової повістки для її вручення свідку, яку останній отримав, про що свідчить відповідна розписка (т.2 а.с.215, 216).

Однак свідок ОСОБА_12 у судове засідання 02.04.2025 року не з`явився, і як зазначила сторона захисту у судовому засіданні місцевого суду, неявка свідка обумовлена його захворюванням.

При цьому, жодних доказів на підтвердження захворювання свідка ОСОБА_12 та його неможливість бути присутнім у судовому засіданні суду надано не було.

Крім цього, варто врахувати, що даний свідок не був очевидцем події, і необхідність його допиту у судовому засіданні сторона захисту мотивувала тим, що ОСОБА_12 може повідомити про відносини, що складалися між братами, про поведінку потерпілого та участь ОСОБА_7 в бойових діях у Грузії.

Водночас, про зазначені обставини у судовому засіданні фактично повідомив свідок ОСОБА_14 , який допитувався судом також за клопотанням сторони захисту, про що зазначено вище. Також судом було досліджено наведений вище лист ВП №1 Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області від 08.04.2022.

При апеляційному розгляді сторона захисту не навела жодних обставин, які б вказували на те, що показання свідка ОСОБА_12 можуть вплинути на повноту судового розгляді та встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, а також з метою забезпечення судового провадження в розумні строки, місцевий суд підставно відмовив у повторному виклику у судове засідання для допиту свідка ОСОБА_12 , виклавши у відповідній ухвалі обґрунтовані мотиви (т.2 а.с. 221-223).

Перевіривши апеляційні доводи захисника щодо причин смерті потерпілого, зокрема, на сьомий день після події у зв`язку із неналежним лікуванням, колегією суддів встановлено, що під час судового розгляду ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 26.10.2017, за клопотанням прокурора, було призначено комісійну судово-медичну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання: 1)Яка причина смерті ОСОБА_9 .?; 2)Чи могла наступити смерть ОСОБА_9 внаслідок проникаючого ножового поранення?; 3)Чи могла наступити смерть ОСОБА_9 внаслідок ушкоджень, що розвинулися після операційного втручання?; 4)Чи перебуває смерть ОСОБА_9 в причинно-наслідковому зв`язку з ножовим пораненням останнього?; 5)Чи наступила смерть ОСОБА_9 внаслідок ножового поранення останнього чи настання захворювання сепсису?

На виконання вказаної ухвали було проведено комісійну судово-медичну експертизу у складі експертів КЗ ЛОР ЛОБСМЕ і згідно висновку № 14 від 28.02.2018 цієї експертизи смерть ОСОБА_9 не могла настати внаслідок ушкоджень, які розвинулися після операційного втручання. Сліпе проникаюче колото різане поранення передньої черевної стінки з ушкодженням печінки перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_9 . Смерть ОСОБА_9 настала внаслідок сліпого проникаючого поранення передньої черевної стінки з ушкодженням печінки, що призвело до розвитку внутрішньої кровотечі та ускладнилось перитонітом, гнійною бронхопневмонією і набряком головного мозку. При судово-гістологічній експертизі внутрішніх органів від трупа ОСОБА_9 патоморфологічних ознак сепсису не виявлено.

Отже, висновки зазначеної експертизи спростовують апеляційні доводи сторони захисту у цій частині.

Наведені захисником в апеляційній скарзі доводи щодо обставин проведення слідчим допиту потерпілого у лікарня та щодо заяви потерпілого у поліцію колегія суддів не бере до уваги, оскільки у даному випадку такі не впливають на належність, допустимість та достовірність доказів, якими обґрунтовано висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не ставлять такі під сумнів. Крім цього, місцевий суд не обґрунтовував свої висновки ні протоколом допиту потерпілого, ні його заявою.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції, покликавшись на безпосередньо досліджені докази, відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, належним чином обґрунтувавши свої висновки.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

При цьому, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: