Справа № 362/3232/25
Провадження № 1-кс/362/315/25
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2025 року

слідчий суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київській області ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся до суду із клопотанням у якому, посилаючись на мету збереження речових доказів, просить накласти арешт на нерухоме майно.

Власник майна в судове засідання не прибув.

Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання та просила його задовольнити з викладених підстав.

Вислухавши думку прокурора та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя прихоить до наступних висновків.

З Витягу з ЄРДР вбачається, що 26.04.2025 року зареєстровано кримінальне провадження № 120 251 111 400 002 81 із правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України заволодіння землями комунальної власності.

Постановою слідчого від 05 травня 2025 року торгово-офісну будівлю визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Вирішуючи дане клопотання по суті вимог, слідчий суддя виходить з наступного.

Дане клопотання подано слідчим із посиланням на пункт 1 частини другої статті 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, відповідно до частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно із нормою статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пункт 2 частини другої статті 173 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Одночасно, слід врахувати, що кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 190 КК України, за якою здійснюється дане кримінальне провадження, передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Також, слід врахувати, що кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 358 КК України, за якою здійснюється дане кримінальне провадження, передбачає відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Як вбачається із матеріалів клопотання, дане кримінальне провадження розслідується виключно стосовно шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельних ділянок які вибули з комунальної власності.

Тобто, дане кримінальне провадження абсолютно не стосується шахрайства і використання завідомо підробленого документа щодо будь-якого нерухомого майна, у тому числі й відносно торгово-офісної будівлі яка розташована на спірній земельній ділянці.

Натомість, торгово-офісна будівля не має жодного правового значення для вирішення питання стосовно шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельної ділянки.

Одночасно, слід зауважити, що за приписами цивільного законодавства, земельна ділянка та розташоване на ній нерухоме майно є двома окремими об`єктами нерухомого майна.

При цьому, матеріали клопотання не містять відомостей про шахрайство і використання завідомо підробленого документа щодо торгово-офісної будівлі яка розташована на спірній земельній ділянці.

Отже, для встановлення обставин шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельних ділянок які вибули з комунальної власності, об`єктивно відсутня необхідність накладення арешту на торгово-офісну будівлю яка розташована на спірній земельній ділянці, оскільки такі заходи не впливають на розслідування обставин шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельних ділянок.

У зв`язку із цим, слідчий суддя приходить до висновку, що вказане майно, яке визнано речовим доказом, не може бути використано як доказ шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельної ділянки яка вибула з комунальної власності.

Тобто, у даному випадку відсутні достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 173 КК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зокрема, під час розгляду клопотання в судовому засіданні не доведено необхідність такого арешту.

Як наслідок, відсутні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Таким чином, враховуючи норми статей 170 173 Глави 17 Розділу ІІ КПК України, приходжу до висновку про відсутність підстав для арешту вказаного майна.

За таких обставин, в задоволенні клопотання слід відмовити як безпідставного і необгрунтованого.

На підставі викладеного, керуючись статтями 98, 168, 170 175, 236, 369 372 КПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя

Дата складення повного судового рішення 07 травня 2025 року.