КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/9924/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/4570/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

підозрюваного: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, Азербайджан, азербайджанця, громадянина Азербайджана, із середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України, у кримінальному провадженні №0001855 від 28 травня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено.

Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначено строк дії ухвали на 60 днів та постановлено, що строк тримання під вартою ОСОБА_11 обчислюється з моменту його фактичного затримання - з 13 години 00 хвилин 28 травня 2025 року.

Не погоджуючись з указаною ухвалою захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням на останнього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 КПК України, на розсуд суду.

Уважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді невмотивована, прийнята з істотним порушенням кримінального процесуального закону, зокрема статей 14, 177, 178, 187, 194 КПК України, а тому підлягає скасуванню, а застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід є занадто суворим і підлягає зміні на більш м`який у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що в оскаржуваній ухвалі не обґрунтовано, що міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є пропорційною меті забезпечення кримінального провадження та, за обставин даного кримінального провадження, є саме таким запобіжним заходом, який буде належним стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного.

На переконання захисника, фактичні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, у тому числі про його майновий стан та стан здоров`я, постійне місце проживання за встановленою адресою, а також інші обставини, передбачені статтею 178 КПК України, істотно знижують ризики переховування чи перешкоджання розслідуванню.

Зауважує, що застосування до ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, також належить до інтересів органу досудового розслідування та суспільних інтересів, адже перебуваючи під домашнім арештом він буде постійно перебувати у розпорядженні слідчого, державі не доведеться витрачати кошти для конвоювання та доставки підозрюваного до місця проведення процесуальних дій, а також витрачати кошти на його утримання.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що 30 травня 2025 року у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва було оголошено лише вступну та резолютивну частини оскаржуваної ухвали, проте повний текст рішення суду не оголошувався та не вручався ані підозрюваному, ані його захиснику; підозрюваний, який тримається під вартою, не отримував копію ні короткого, ні повного тексту оскаржуваної ухвали; підозрюваний не володіє мовою, якою здійснюється судочинство; як короткий, так і повний текст судового рішення відсутній в ЄДРСР, у зв`язку з чим, будучи обізнаними з метою та підставами обрання найсуворішого запобіжного заходу, сторона захисту не могла узгодити позицію щодо необхідності оскарження вказаної ухвали до апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, підозрюваного ОСОБА_7 , який підтримав свого захисника, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 1 частини третьої статті 395 КПК України для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Матеріалами судової справи встановлено, що 30 травня 2025 року слідчим суддею проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Як зазначає захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, 30 травня 2025 року у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва було оголошено лише вступну та резолютивну частини оскаржуваної ухвали, проте повний текст рішення суду не оголошувався та не вручався ані підозрюваному, ані його захиснику; підозрюваний, який тримається під вартою, не отримував копію ні короткого, ні повного тексту оскаржуваної ухвали; підозрюваний не володіє мовою, якою здійснюється судочинство; як короткий, так і повний текст судового рішення відсутній в ЄДРСР, у зв`язку з чим, будучи обізнаними з метою та підставами обрання найсуворішого запобіжного заходу, сторона захисту не могла узгодити позицію щодо необхідності оскарження вказаної ухвали до апеляційного суду, що підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи захисника про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001855 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 27 травня 2025 року, приблизно о 23 год. 20 хв. ОСОБА_12 разом із ОСОБА_13 , йдучи у напрямку підземного пішохідного переходу, що розташований поруч із зупинкою громадського транспорту «Тампере», за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 20, де в подальшому помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_14 .

У цей час у ОСОБА_15 та ОСОБА_13 виник злочинний умисел на заволодіння майном останнього з корисливих мотивів.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , порівнявшись з потерпілим, розпочав бесіду, під час якої дістав із сумки, яка знаходилась в нього на поясі, предмет, візуально схожий на гранату темно зеленого кольору, з металевим запалом, та висловив погрозу застосувати її у разі не виконання ОСОБА_14 вказівок останнього, тобто вчинив погрозу застосування насильства, небезпечного для життя ОСОБА_14 , у період дії воєнного стану, яку останній сприйняв як реальну.

Діючи заздалегідь розподіленими ролями ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , подолавши волю до опору з боку потерпілого, почали вимагати грошові кошти в розмірі 5 тисяч гривень, шляхом переводу на банківську картку № НОМЕР_1 .

Усвідомлюючи загрозу своєму життю, сприймаючи демонстрацію предмета схожого на гранату, як реальну загрозу її застосування, ОСОБА_14 погодився виконати вимогу останніх та попросив дружину, з якою в той час спілкувався по телефону, переказати грошові кошти з власного рахунку на рахунок, який буде озвучено, у розмірі 5 000 грн, що остання і зробила, перерахувавши зі своєї картки «Приватбанк», за допомогою електронного банкінгу, з власного рахунку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 5 тисяч гривень на рахунок, який їй було повідомлено потерпілим.

У подальшому ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 грошовими коштами розпорядились на власний розсуд, чим спричинили своїми умисними діями потерпілому матеріального збитку на загальну суму 5 тисяч гривень.

28 травня 2025 року ОСОБА_15 затримано у порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

29 травня 2025 року ОСОБА_16 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

30 травня 2025 року до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_15 у кримінальному провадженні №0001855 від 28 травня 2025 року, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено.

Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначено строк дії ухвали на 60 днів та постановлено, що строк тримання під вартою ОСОБА_11 обчислюється з моменту його фактичного затримання - з 13 години 00 хвилин 28 травня 2025 року.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно частин першої, другої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Застосовуючи щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлено, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема: протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27 травня 2025 року; протоколами огляду місця події від 28 травня 2025 року; актом про застосування службового собаки від 28 травня 2025 року; протоколом допиту потерпілого від 28 травня 2025 року; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 травня 2025 року; протоколом обшуку від 28 травня 2025 року; протоколами допиту свідків від 28 травня 2025 року; протоколом допиту свідка від 28 травня 2025 року; протоколом допиту свідка від 29 травня 2025 року; постановою про зняття покарань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото,-кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото,- кінозйомки, відеозапису від 28 травня 2025 року; постановою про визнання носія знятої інформації доказом і приєднання його до кримінального провадження від 28 травня 2025 року; протоколом перегляду цифрового відеозапису від 28 травня 2025 року; протоколами обшуку від 28 травня 2025 року; довідкою про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів; актом перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів від 28 травня 2025 року, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Окрім того, слідчим суддею визнано доведеними вказані у клопотанні слідчого ризики, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Так, враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , уродженця м. Баку, Азербайджан, азербайджанця, громадянина Азербайджана, із середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , який не має постійного місця проживання; неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності; вчинив кримінальне правопорушення групою осіб; не працевлаштований; не має постійного джерела доходу; засуджений вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року за частиною першою статті 186 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1 700 гривень, вироком Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2021 року за частиною першою статті 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з іспитовим строком на 1 рік; неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 51 КУпАП України, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_17 , перебуваючи на свободі, будучи обізнаним з санкцією статті, яка йому інкримінується, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки ним вчинено особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, що максимально збільшує ризик втечі підозрюваного у побоюванні про можливе призначення такого значного покарання в разі визнання його винним; перебуваючи на свободі може незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою схилити їх до дачі неправдивих показів у судовому засіданні, оскільки підозрюваний фактично володіє інформацією щодо зібраних доказів, здобутих в ході досудового розслідування; підозрюваний ОСОБА_17 , перебуваючи на свободі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме не з`являтися за викликами до слідчого для проведення слідчих та процесуальних дій; перебуваючи на свободі може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вже після вчинення розбою, підозрюваний продовжував зберігати предмет, схожий на гранату, що свідчить про можливе вчинення ним повторних злочинів.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Місцевим судом обґрунтовано застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави з посиланням на частину четверту статті 183 КПК України, згідно якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, у зв`язку з чим відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, у сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та його наслідками, є обґрунтованим, та підстав для застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то, з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_18 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_17 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Викладеними вище обставинами, які встановлені судом першої інстанції при вирішенні питання щодо обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , спростовуються доводи скаржника, що стороною обвинувачення не доведено наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

При цьому, посилання захисника на те, що фактичні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, у тому числі про його майновий стан та стан здоров`я, постійне місце проживання за встановленою адресою, а також інші обставини, передбачені статтею 178 КПК України, істотно знижують ризики переховування чи перешкоджання розслідуванню; застосування до ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, також належить до інтересів органу досудового розслідування та суспільних інтересів, адже перебуваючи під домашнім арештом він буде постійно перебувати у розпорядженні слідчого, державі не доведеться витрачати кошти для конвоювання та доставки підозрюваного до місця проведення процесуальних дій, а також витрачати кошти на його утримання, не є достатньою підставою для застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись статтями 176-178, 182, 183, 193, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4