Номер провадження: 11-кп/813/615/25
Справа № 502/1653/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 12.04.2024 у кримінальному провадженні №160000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.06.2023 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вилкове, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працює, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 06.07.2005 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 1 ст. 119, ч. 2 ст. 296, ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців обмеження волі, звільнений 30.04.2009 по відбуттю строку покарання,

- 29.09.2010 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 05.04.2012 умовно-достроково з невідбутим строком 3 місяці 7 днів,

- 05.11.2014 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 296 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки,

- 18.12.2018 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 296 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 08.07.2020 з заміною невідбутої частини покарання на виправні роботи впродовж 1 року 11 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Вироком також вирішено питання щодо цивільного позову, частково задоволено вимоги цивільного позивача та стягнуто на його користь 5000 грн. у якості відшкодування завданої моральної шкоди.

Вказаним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що 04.06.2023 близько о 21 год. 20 хв. перебуваючи поруч із територією домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово-виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_10 , наніс останньому не менше двох ударів рукою в ділянку обличчя, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани у потиличній ділянці справа, крововиливів під кон`юнктиву лівого та правого очей, обширного синця в проекції лівої лобної ділянки з поширенням на праву та ліву навколоорбітальні ділянки, праву та ліву щічні ділянки, завушні ділянки, передню поверхню шиї та передню поверхню грудної клітки в проекції грудини, які не були небезпечними для життя, однак викликали розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день), і за цим критерієм, згідно зі п.п. 2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 року), належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_8 умисно завдав легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за що передбачена кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій, представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, не повного з`ясування усіх обставин справи та неправильної правової оцінки обставин, що призвело до порушення загальних засад призначення покарання внаслідок чого покарання застосоване до обвинуваченого є занадто м`яким. Окрім цього, висновки суду щодо цивільного позову є необґрунтованими.

В обґрунтування своїх вимог, адвокат посилається на те, що суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, особу обвинуваченого відсутність в нього постійного місця роботи, наявність непогашених судимостей, які на думку, представника потерпілого, свідчать про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення самостійно, ставлення до вчинених протиправних дій. Крім цього, адвокат зазначає, що суд визнав як пом`якшуючу обставину щире каяття, однак зі сторони захисту дій, які б підтверджували справжність та істинність такого каяття здійснено не було, в тому числі, у вигляді висловлення жалю щодо вчиненого чи пробачення.

Окремо представник потерпілого наголошує на тому, що ОСОБА_8 був раніше засуджений за злочини проти громадського порядку, реально відбував покарання та наразі вчинив нове кримінальне правопорушення проти здоров`я, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

Так, обвинувачений завдав потерпілому тілесні ушкодження легкого ступеню, які спричинили тривалий період відновлення, порушили звичний уклад життя та вимагали коштів і окремих зусиль для повернення до попереднього стану. В моменті, завдані удари спричиняли страждання та біль, що судом не враховано, а тому призначене покарання є занадто м`яким і не сприяє досягненню цілей покарання, зазначеним у Законі України про кримінальну відповідальність.

Просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, та скасувати у частині вирішення цивільного позову, збільшивши суму відшкодування завданої моральної шкоди до 300 000 грн. (трьохста тисяч гривень).

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника потерпілого яка підтримала подану апеляційну скаргу у повному обсязі, прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В апеляційній скарзі представника потерпілого не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені такого кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у завданні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за що передбачена кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, обґрунтував свої висновки тим, що обвинувачений щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв органам досудового розслідування та суду у розкритті кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено. Обставинами, які характеризують особу обвинуваченого вказано, що він був раніше судимий, працює рибаком, має на утриманні двох малолітніх дітей, у зв`язку із чим районний суд призначив покарання у виді штрафу.

Однак, переглядаючи в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції в межах поданої представником потерпілого апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У частині другій статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, Законом України про кримінальну відповідальність встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

Ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_8 та приймаючи рішення про призначення найбільш м`якого виду покарання, передбаченого санкцією статті, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не навів у вироку аргументів, які б відповідали правильний оцінці особи обвинуваченого та суспільно небезпечного діяння, яке він вчинив.

Так, суд першої інстанції визначив пом`якшуючою обставиною щире каяття особи, однак не врахував, що формальне не заперечення особою своєї провини не може розцінюватися як щире каяття. Критеріями для розмежування таких моментів є окрім іншого, висловлення щирого жалю з приводу вчиненого та прагнення виправити ситуацію, що склалась.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із сталої судової практики, щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого і готовність відбувати покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений не просив пробачення у потерпілого, не пропонував грошових коштів для лікування останнього, не засуджував свою поведінку, тобто фактично ОСОБА_8 погодився із висунутим обвинуваченням, що може бути розцінено як визнання провини, однак не може вважатися щирим каяттям.

Зазначений висновок апеляційного суду, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеної в постанові від 19.03.2025 (справа №619/4355/23, провадження № 51-4779км24).

Окрім цього, матеріали дослідженого кримінального провадження не містять жодних підтверджень активного сприяння органу досудового розслідування, як про те вказано у вироку суду першої інстанції.

Таким чином, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась чи понести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а обвинувачений, на думку апеляційного суду визнав свою вину лише для того, щоб уникнути справедливого покарання, його каяття не можна визнати щирим, справжнім.

На переконання колегії суддів, вказаним обставинам суд першої інстанції не надав належної оцінки та безпідставно встановив такі пом`якшуючі обставини ОСОБА_8 .

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував та належним чином не вмотивував своїх висновків про достатність призначення покарання у виді штрафу.

Статтею 51 КК України наведено загальний перелік покарань, які застосовують у Законі України про кримінальну відповідальність. Даний перелік є вичерпним і побудований із урахуванням принципу суворості, тобто розташування таких покарань йде від найменш до найбільш суворого покарання.

Таким чином, штраф вважається найбільш гуманним засобом кримінально-правового примусу, і є, у тому числі, критерієм для поділу кримінальних правопорушень на злочини та проступки. Зважаючи на його універсальність, він може бути застосований практично до будь-якої особи, у разі прямого передбачення його як основного покарання у санкції статті, або у разі переходу судом до більш м`якого покарання на підставі ст. 69 КК України.

Звичайно, суд не повинен мотивувати призначення більш м`якого із перелічених видів покарань настільки ретельно, як того вимагають більш суворі види покарань. Водночас, на переконання апеляційного суду, у разі, якщо особа уже не одноразово була притягнута до кримінальної відповідальності, в тому числі, із застосуванням більш суворих видів покарань, які в кінцевому результаті не запобігли вчиненню нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, суд повинен обґрунтувати та навести належні доводи і аргументи на підставі яких він вважає, що саме таке покарання зможе на цей раз досягнути поставлених завдань.

Колегія суддів зазначає, що вид та розмір покарання, це питання, які є предметом судової дискреції. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Водночас, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не надав належної оцінки конкретним обставинам події, які встановлені судом, способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу даних про особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, а також наслідкам вчинених кримінальних правопорушень у виді завдання матеріальної шкоди, яку останній не відшкодував.

Зокрема, призначаючи покарання ОСОБА_8 , районний суд не врахував особу обвинуваченого, формально вказавши у мотивах призначеного покарання про те, що обвинувачений раніше був судимий, однак оцінку цій вагомій обставині не надав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_8 неодноразово був засуджений до реального відбування покарання, останнього разу до реального позбавлення волі, а після відбуття визначеного покарання знову вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке посягає на здоров`я особи.

Суд першої інстанції не врахував ступінь страждань потерпілого, тяжкість відновлення після завданих тілесних пошкоджень, а призначене покарання обвинуваченому у виді штрафу в розмірі 1700 грн. є явно не відповідним обставинам вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і не відповідає суспільним інтересам адже може створити хибне враження про незахищеність особи перед незаконними посяганнями на її здоров`я чи життя.

Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та спростовує висновок суду про достатність для виправлення та перевиховання ОСОБА_8 призначення найбільш м`якого покарання у виді штрафу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що за викладених умов, з урахуванням тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності з його сторони визнання провини та відсутності обтяжуючих обставин, зважаючи на його сімейний стан та наявність на утриманні дітей, необхідним і достатнім заходом примусу від імені держави буде призначення покарання у виді обмеження волі на певний строк в межах санкцій інкримінованого кримінального правопорушення, і саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів представника потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно позовних вимог потерпілого ОСОБА_10 , останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції врахував, що потерпілому завдано моральних страждань у зв`язку із завданими тілесними ушкодженнями, та визнав справедливим відшкодуванням присудження до стягнення 5000 грн (п`яти тисяч гривень).

Відповідно до ст. 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Отже під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Також розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Апеляційний суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховує, характер правопорушення, глибину моральних і фізичних страждань потерпілого ОСОБА_10 після нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим та період відновлення стану здоров`я, пов`язані з цим, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, та вважає що розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн., буде достатнім та буде відповідати критеріям розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з приписами ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову із постановленням нового вироку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 128, 129, 404, 405, 407 - 409, 412, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 12.04.2024 у кримінальному провадженні №160000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.06.2023 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову потерпілого змінити.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначити покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень).

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4