Справа № 456/4135/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/746/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року, якою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Мелітополь Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України, продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави,

з участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

встановила :

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року у задоволенні клопотання сторони захисту відмовлено. Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів, а саме з 07.08.2025 до 05.10.2025, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора. У разі залишення щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити ОСОБА_6 заставу у розміні 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб із покладенням на останнього визначених ст. 194 КПК України обов`язків.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Повідомляє, що ОСОБА_6 , як свідок Єгови, не може бути призваний на військову службу за своїм релігійним переконанням.

Стверджує, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 конституційні права, передбачені статтею 35 Конституції України, не обмежено, а отже гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції право Свідків Єгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою зберігається і не скасоване.

Вказує, що ОСОБА_6 з 2002 року є служителем релігійного об`єднання свідки Єгови, що підтверджується довідкою №10379 від 4 червня 2024 року, з 22 січня 2010 року він призначений керівником комітету релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя.

Наголошує, що ОСОБА_6 просив на основі його релігійних переконань замінити його військовий обов`язок на невійськовий, він не приймав військової присяги, не ознайомлений із наказом про зарахуванням його до військової частини, не вважає себе військовослужбовцем.

Звертає увагу, що прокурором не обґрунтовано наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Повідомляє, що ОСОБА_6 не покинув території України, має постійне місце роботи в м. Стрию, має намір довести свою невинуватість, раніше не судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має позитивну репутацію та постійне місце проживання та реєстрації в м. Стрию, міцні соціальні зв`язки, перебуває у шлюбі, має трьох дітей.

Зазначають, що застава в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб буде достатньою для забезпечення належної поведінки ОСОБА_6 , оскільки він не має цінного майна чи інших грошових активів має трьох дітей, двоє з яких неповнолітні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_8 , який вважає рішення слідчого судді законним та обґрунтованим, а тому просить залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

На розгляді Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001578 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

10 червня 2025 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова підозрюваному ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 стала наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що може переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності, оскільки він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину; впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Твердження апелянта про необґрунтованість пред`явленого йому обвинувачення не заслуговує на увагу, оскільки питання доведеності вини встановлюється судом першої інстанції, який розглядає справу по суті, а не на стадії перегляду ухвали про продовження строку запобіжного заходу.

Наявність тих обставин, що ОСОБА_6 , як свідок Єгови, не може бути призваний на військову службу за своїм релігійним переконанням, а отже не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України, апеляційний суд розцінює критично, оскільки посилання апелянта на факт приналежності до релігійної організації Свідків Єгови саме по собі не виключає можливості призову на військову службу. Відповідно до практики ЄСПЛ (справа Bayatyan v. Armenia) та Верховного Суду України (справа № 127/21294/17), особа має право на альтернативну (невійськову) службу, проте лише за умови належного оформлення відповідної заяви. Таким чином, належність до релігійної організації не є безумовною підставою для звільнення від виконання військового обов`язку.»

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до Конституції України, Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також практики Верховного Суду та ЄСПЛ, право на альтернативну службу реалізується лише за умови своєчасного подання відповідної заяви. В умовах воєнного стану це право може бути обґрунтовано обмежене в інтересах оборони держави». У разі недотримання процедури або у зв`язку з обмеженнями, введеними під час воєнного стану, така особа може бути мобілізована, незалежно від релігійних переконань.

Стаття 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статей 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Вказані висновки зробив Верховний суд України у постанова ККС ВС від 15 квітня 2025 року у справі № 573/406/24 (провадження № 51-317км25). Де суд також вказує, що перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Окрім цього те, що ОСОБА_6 не покинув території України, має постійне місце роботи в м. Стрию, раніше не судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має позитивну репутацію та постійне місце проживання та реєстрації в м. Стрию, міцні соціальні зв`язки, перебуває у шлюбі, має трьох дітей двоє з яких неповнолітні, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови у застосуванні щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначенням розміру застави. Окрім того, колегія суддів вважає, що ці обставини в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Щодо можливості визначення ОСОБА_6 розміру застави, про що вказує апелянт, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно із ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Однак, ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 підозрюється,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у зв`язку із чим відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підставно не визначав розмір застави.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжні заходи у вигляді застави чи домашнього арешту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів -

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2025 року, якою продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: