ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року

м. Київ

справа № 527/1357/23

провадження № 51-1698км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_7 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від

11 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Гіждіяни Глодянського району Республіки Молдови, зареєстрованого у

АДРЕСА_1 та проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Вступ

ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 28 березня 2023 року у вечірній час, перебуваючи разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 у будинку, який розташований у с. Лізки Кременчуцького району Полтавської області, будучи у стані алкогольного сп`яніння, під час спільного конфлікту завдав їй чотири удари кулаком у ділянку шиї та ліктем давив на її шию. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла померла на місці події.

Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Апеляційний суд після перегляду вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою засудженого судове рішення залишив без змін.

Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій, засуджений подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати оскаржувані рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо:

- неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як результат, кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України;

- постановлення судових рішень у цьому кримінальному провадженні з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону;

- невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Також вирішено долю речових доказів та питання стосовно процесуальних витрат у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 28 березня 2023 року у вечірній час, у будинку АДРЕСА_2 після спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті неприязних відносин, завдав два удари кулаком у ділянку шиї ОСОБА_8 , від яких остання втратила рівновагу та впала на ліжко. Продовжуючи свої дії, ОСОБА_7 ліг на її тіло та почав давити ліктем на шию. Після цього він завдав ще два удари кулаком в шию потерпілої. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла померла на місці події.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2025 року вирок районного суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Надаючи свою оцінку доказам та фактичним обставинам у цьому кримінальному провадженні, засуджений стверджує, що суди попередніх інстанцій дали неправильну правову оцінку його діям та помилково кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки у нього не було як мотиву, так і умислу на вбивство потерпілої, і вважає, що його дії слід було кваліфікувати за ч. 2

ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Також засуджений стверджує, що суди залишили поза увагою той факт, що на момент вчинення ним злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому на його думку, не мав можливості об`єктивно передбачити наслідки своїх дій та легковажно розраховував на їх відвернення.

Указує, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а ухвалені судові рішення щодо нього - вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Водночас засуджений вважає, що суди не врахували конкретних обставин справи, даних про його особу, його поведінки після вчиненого, що в сукупності є підставами для призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, тобто менш суворого покарання, ніж те, яке було визначено судом.

Позиції інших учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу засудженого не подавались.

У судовому засіданні засуджений та його захисник виступили на підтримку поданої скарги, а прокурор заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 411 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом

не віднесено.

Щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України.

Стосовно доводів засудженого про те, що суди попередніх інстанцій дали неправильну правову оцінку його діям та помилково кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки у нього не було як мотиву, так і умислу на вбивство потерпілої, і вважає, що його дії слід було кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, колегія суддів зазначає таке.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а ч. 2 ст. 121 КК України - відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Що стосується матеріалів цього провадження, то у поданій касаційній скарзі засуджений не оскаржує наявності конфлікту між ним та потерпілою та факту спричинення їй тілесних ушкоджень.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що в установлений день та місці засуджений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, заподіяв потерпілій ОСОБА_8 два удари кулаком в шию, від яких вона втратила рівновагу та впала на ліжко. Потім засуджений ліг на потерпілу та почав давити ліктем на її шию. Після чого він завдав їй ще два удари кулаком у шию.

Також згідно з висновком експерта судово-медичної експертизи від 15 травня 2023 року № 38, згідно з яким за результатами проведення експертизи трупа ОСОБА_8 виявлено, зокрема:

- комплекс загальноасфіктичних ознак розширення зіниць, крапкові крововиливи на сполучнотканинній оболонці очей, рясні зливні трупні плями, рідкий стан крові, венозне повнокрів`я внутрішніх органів, точкові крововиливи під вісцеральну плевру легень;

- синець та садна (2) на шиї справа. Крововиливи в грудинно-ключично-соскоподібний м`яз, праву долю щитоподібної залози, ділянку каротидного синусу. Повний перелом дуги перснеподібного хряща, неповний перелом півкільця трахеї. Крововиливи в корінь язика, набряк слизової гортані. Лінійні розриви задньої стінки верхньої третини стравоходу. Тупа травма шиї супроводжувалася кровотечею з аспірацією крові в дихальні шляхи, що призвело до розвитку небезпечного для життя стану - механічної асфіксії, що перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з смертю і зумовила її настання, за ступенем тяжкості має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя; Вказана вище травма має прижиттєвий характер та утворилася незадовго до настання смерті від травматичної дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою поверхнею, що контактувала в праву ділянку шиї зі значною силою, за механізмом удару, індивідуальні особливості діючої поверхні якого в ушкодженні не відобразилися, та яким можуть бути і пальці рук, стиснуті в кулак. Напрямок травматичної дії сили, при цьому, беручи до уваги локалізацію місця прикладення сили, був зліва направо (т. 2, а. п. 125-129).

Водночас допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_9 вказав, що ним проводилась судово-медична експертиза трупа ОСОБА_8 . Зазначив, що усі тілесні ушкодження, які мають причинно-наслідковий зв`язок з настанням смерті, були заподіяні їй в шию з правої сторони. Після нанесення цих тілесних ушкоджень потерпіла могла прожити проміжок часу, що обчислюється хвилинами чи десятками хвилин. Крім того, експерт пояснив, що у ділянці завдання тілесних ушкоджень, а саме в ділянці шиї, розташовані кровоносні судини, дихальні шляхи і ці органи та системи є життєво важливими для організму людини. Також експерт вказав, що пояснення, які надавав засуджений ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту, щодо способу, механізму та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень відповідають об`єктивним даним судово-медичної експертизи щодо способу завдання, локалізації, характеру та механізму утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої ОСОБА_8 .

Зі свого боку суди, оцінюючи діяння засудженого (з`ясовуючи зміст і спрямованість умислу), правильно врахували характер, механізм завдання ударів та їх спрямованість. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Залежно від спрямованості і ступеня конкретизації бажаних наслідків в теорії та на практиці виділяють умисел конкретизований (визначений) і неконкретизований (невизначений), що має значення під час юридичної оцінки та кваліфікації кримінальних правопорушень. Конкретизований умисел - це умисел, за якого особа чітко передбачає конкретний характер суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а неконкретизований - за якого особа бажає або свідомо допускає настання суспільно небезпечних наслідків, але не має чіткого уявлення про те, якою буде фактична шкода.

Так, суди попередніх інстанцій, оцінивши докази у кримінальному провадженні, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в сукупності доповнюють один одного, дійшли обґрунтованого висновку про вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки про наявність умислу у засудженого

на позбавлення життя потерпілої свідчить його поведінка до, під час події та після неї (будучи у стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту з потерпілою завдавав їй ударів у ділянку тіла, що виконує життєво важливу функцію, - шию і, лежачи на потерпілій, душив її ліктем),характер та інтенсивність дій, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, цілеспрямованість та сила ударів (заподіяння ударів кулаком), кількість ударів, їх локалізація (ліктем давив на шию потерпілої та завдав їй у шию не менше чотирьох ударів), байдуже ставлення засудженого до долі потерпілої після спричинення їй тілесних ушкоджень (не викликав швидкої медичної допомоги, а натомість, коли побачив, що з рота потерпілої тече кров та почув її хрипи, дав їй ганчірку, аби та витерлася. Далі ліг поряд з нею та заснув. Під ранок, коли побачив, що потерпіла мертва, забрав алкоголь,

зібрався та поїхав до м. Кременчука, де зустрівся зі своїм знайомим, розповів що сталося, на що той порадив повернутись назад та викликати поліцію).

Таким чином, указані дії засудженого повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство).

При цьому ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та діяв з неконкретизованим умислом щодо суспільно небезпечних наслідків, що, крім іншого, підтверджується тим, що він навіть не намагався надати будь-яку допомогу потерпілій.

Водночас колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи засудженого про відсутність у нього мотиву на вбивство потерпілої, оскільки за встановлених обставин кримінального провадження і правильної кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України судами було встановлено мотив дій засудженого - ревнощі, що не заперечувалося стороною захисту в судовому засіданні.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про те, що суди залишили поза увагою той факт, що на момент вчинення ним злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому на його думку, не мав можливості об`єктивно передбачити наслідки своїх дій та легковажно розраховував на їх відвернення, то вони спростовуються висновком експерта судово-психіатричної експертизи від

18 травня 2023 року № 217, згідно з яким ОСОБА_7 виявляє ознаки хворобливого стану психіки у вигляді психічних та поведінкових розладів унаслідок вживання алкоголю, синдром залежності; наявний у ОСОБА_7 психічний розлад є таким, що не позбавляв його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними у період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння, і не позбавляє здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на час проведення експертизи (т. 2, а. п. 164-169).

Також колегія суддів під час перевірки матеріалів кримінального провадження установила, що висновки районного суду про винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві і правильність кваліфікації його дії за ч. 1 ст. 115 КК України перевірив апеляційний суд, який визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

У свою чергу колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість цих висновків, у касаційній скарзі засудженого не наведено та перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено, як і підстав для кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам чинного КПК України, є обґрунтованими та належним чином мотивованими, їх законність сумнівів у колегії суддів не викликає.

Щодо відповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого у цьому кримінальному провадженні.

Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 ст. 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:

1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 67 КК України обставинами, які обтяжують покарання, визнається, крім інших, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Так, колегія суддів звертає увагу, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 ст. 50 КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 ст. 50 КК України).

Необхідно зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватися не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення ст. 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, варто зазначити, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Так, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, належним чином оцінив і врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином проти життя особи, дані про особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше. До того ж суд взяв до уваги конкретні обставини вчиненого, його наслідки, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка його обтяжує, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зазначені вище дані про особу засудженого, відсутність обставин, що пом`якшують засудженому покарання, та наявність обтяжуючої покарання обставини, обставини скоєння злочину, характер та наслідки скоєного кримінального правопорушення, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання за вчинене у виді позбавлення волі на строк 11 років.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Отже, призначене засудженому покарання відповідає принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання, сприятиме виправленню засудженого й попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що не відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України. Тому доводи в касаційній скарзі про протилежне є безпідставними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.

Отже, колегія суддів не встановила неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо юридичної оцінки вчинених засудженим кримінальних правопорушень за вказаними вище нормами КК України.

Також не констатовано колегією суддів, за доводами касаційної скарги засудженого, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень щодо засудженого.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення у разі відсутності підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для його скасування або зміни.

Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Судові рішення в цьому кримінальному провадженні належним чином мотивовані і відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень, під час перевірки цього кримінального провадження колегія суддів не встановила.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій в ході розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 грудня

2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3