КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №001463 від 19 травня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, як і ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про накладення арешту на майно задовольнити та накласти арешт на майно, зазначене у клопотанні про його арешт.

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, без об`єктивного з`ясування обставин справи, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, що призвело до неповного з`ясування фактичних обставин, які мають суттєве значення для справи.

У мотивування скарги зазначає, що за вказаними у клопотанні прокурора договорами участь у спрощених закупівлях брав лише 1 учасник, а саме ТОВ «АБК «Будмонтаж», а тому застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні, оскільки сприятиме досягненню мети щодо швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків (приховування, знищення, перетворення).

Зауважує, що підставою для накладення арешту на майно є сукупність підстав та розумних підозр уважати, що вони є доказами вчинення злочину з наведених у клопотанні обставин.

У доповненнях до апеляційної скарги зазначає, що слідчим суддею неправильно витлумачено характер і статус вилученого майна, оскільки у клопотанні прокурора наведено конкретні факти, що вилучена комп`ютерна техніка та мобільні телефони могли використовуватись у злочинній схемі заволодіння бюджетними коштами.

Уважає помилковим висновок, що арешт можливий лише за умови, що техніка була «знаряддям» злочину, адже закон чітко передбачає, що достатньо аби вона містила відомості, що можуть бути використані як докази.

Також зауважує, що можливість копіювання інформації не виключає потреби у збереженні оригіналу до завершення розслідування (для можливого проведення експертиз, перевірки метаданих тощо).

Вказує, що слідчим суддею не надано належну правову оцінку долученим до клопотання протоколам огляду вилучених речей та документів, що прямо вказують на можливу протиправну діяльність зазначеної особи, а саме можливе бронювання військовозобов`язаних чоловіків за грошову винагороду, що може містити склад іншого кримінального правопорушення - перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України.

Наголошує на тому, що без арешту особа може повернути майно і знищити його, змінити або стерти інформацію, зокрема з пристроїв, унеможливити майбутнє експертне дослідження, що прямо суперечить завданням арешту, визначеним у статті 170 КПК України.

Зазначає, що слідчий суддя безпідставно послався на факт закриття іншого провадження (№0001260 від 18 листопада 2024 року) за частиною п`ятою статті 191 КК України, оскільки провадження №001463 від 19 травня 2025 року за частиною п`ятою статті 190 КК України має іншу юридичну кваліфікацію, інші обставини та докази, і не є ідентичним. Окрім того, пункт 9-1 частини першої статті 284 КПК України не є імперативним доки триває активне розслідування і з`являються нові докази.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_10 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №001463 від 19 травня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що посадові особи ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Будмонтаж», код ЄДРПОУ - 42766056 (надалі - ТОВ «АБК «Будмонтаж») шляхом шахрайства заволоділи бюджетними коштами, виділеними на потреби Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в особливо великих розмірах.

Також, органом досудового розслідування встановлені факти завищення цін на матеріали під час реконструкції Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, зокрема по договору №530-КЕС від 25 серпня 2023 року встановлено, зокрема, завищення вартості на пісок та профнастил Н60-850-0,7.

24 червня 2025 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено речі, що мають значення доказу у кримінальному провадженні, однак щодо яких слідчим суддею прямо не було надано дозволу на їх вилучення, а саме: мобільний телефон марки «Iphone» моделі 15 Plus, IMEI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 ; мобільний телефон марки «Redmi» «Note 9» ІМЕІ: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 ; ноутбук марки «НР» S/N: SC63132FGY; флеш накопичувач «Kingston» чорного кольору.

24 червня 2025 року постановою слідчого групи слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 вищевказані речі було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №001463 від 19 травня 2025 року.

04 липня 2025 року службовою особою ДСР НП України було проведено огляд вилучених у ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 мобільних телефонів «Iphone» моделі 15 Plus та «Redmi» «Note 9».

25 червня 2025 року до Печерського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №001463 від 19 травня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, як і ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна - залишено без задоволення.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно пункту 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом вимог частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

У відповідності до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження убачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Обґрунтовуючи у поданому клопотанні підстави для накладення арешту на вилучені мобільні телефони, ноутбук та флеш накопичувач, вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , прокурор у клопотанні посилався на необхідність збереження даного майна як речових доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовим доказом майно, вилучене в ході обшуку за вищевказаною адресою, прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту даного майна, як збереження речових доказів.

Так, надані суду матеріали не містять відомостей на обґрунтування наявності підстав уважати, що вилучені мобільні телефони, ноутбук та флеш накопичувач є знаряддям чи предметом вчинення кримінальних правопорушень, зберегли на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінальних правопорушень.

Як клопотання прокурора, так і постанова про визнання майна речовими доказами, містять лише опис установлених органом досудового розслідування обставин ймовірного вчинення кримінального правопорушення та перелік норм КПК України щодо арешту майна з метою збереження речових доказів, без належного обґрунтування за яким із критеріїв, передбачених статтею 98 КПК України, вилучене майно визнано речовими доказами, які сліди злочину воно містить, або інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, про що також обґрунтовано зазначено слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі.

Доводи прокурора про те, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не надав оцінку долученим до матеріалів клопотання протоколам огляду вилучених речей та документів, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Так, як убачається з матеріалів провадження, прокурором до клопотання долучено протокол огляду мобільних телефонів марки «Redmi» «Note 9» та «Iphone» моделі 15 Plus з викладеними у вказаному протоколі фото документів та переписок, виявлених на вказаних пристроях.

Разом з тим, матеріали клопотання не містять обґрунтування, яке відношення мають виявлені електронні документи та переписки згідно вказаного протоколу огляду до обставин кримінального правопорушення, яке розслідується, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання таких відомостей.

При цьому, самостійне дослідження та оцінка доказів, зокрема наявних у протоколі огляду фото електронних документів та переписок, не віднесено до повноважень слідчого судді в ходу розгляду клопотання про арешт майна на стадії досудового розслідування.

Крім того, прокурором не надано відомостей про проведення огляду іншої частини вилученого майна, про арешт якого порушується питання, зокрема ноутбуку марки «НР» S/N: SC63132FGY; флеш накопичувача «Kingston» чорного кольору, або призначення експертного дослідження даного майна, які б давали підстави для висновку про наявність на вказаних пристроях відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 07 червня 2007 року по справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість використанні державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

Ураховуючи наведені обставини, станом на день розгляду слідчим суддею поданого клопотання про арешт майна воно не містило та прокурором не було не надано достатніх доказів того, що майно, вилучене в ході в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, про що обґрунтовано зазначив слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі.

На переконання колегії суддів, прокурор у розумінні вимог статті 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Відповідно до частини першої статті 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що слідчим суддею неправильно витлумачено характер і статус вилученого майна, оскільки у клопотанні прокурора наведено конкретні факти, що вилучена комп`ютерна техніка та мобільні телефони могли використовуватись у злочинній схемі заволодіння бюджетними коштами; можливість копіювання інформації не виключає потреби у збереженні оригіналу до завершення розслідування (для можливого проведення експертиз, перевірки метаданих тощо), є необґрунтованими, оскільки матеріали клопотання, які були предметом розгляду слідчим суддею, не містили достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин.

Доводи прокурора про безпідставне посилання слідчого судді в ухвалі на факт закриття іншого кримінального провадження №0001260 за частиною п`ятою статті 191 КК України, яке має іншу юридичну кваліфікацією, інші обставини та докази, не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не впливає на правильність висновків слідчого судді про відсутність станом на день розгляду клопотання підстав для арешту вилученого майна у зв`язку з недоведеністю прокурором відповідності вилученого майна речовим доказам у кримінальному провадженні.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 з доповненнями - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4