Справа № 299/1696/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду:обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката - ОСОБА_6 , прокурора - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/455/24 за апеляційними скаргами: прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Речові докази по справі: велосипед коричневого кольору «Україна», чоловічого типу, який знаходиться на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ВП №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області за адресою м.Виноградів, вул. Миру-57- повернуто власнику ОСОБА_9 ; лазерний ком-пакт диск типу ДВД-Р 16 Гб, який долучено до матеріалів кримінального провадження - залишено в матеріалах справи.

Судові витрати по справі в розмірі 12175.36 грн. на залучення експертів для проведення експертиз у кримінальному провадженні, відповідно до положень ст. 124 КПК України стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави.

До набрання вироку законної сили щодо обвинуваченого запобіжні заходи не застосовуються.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_5 15 листопада 2023 року, біля 07.40 години, у денний час доби, в умовах опадів у вигляді дощу, керуючи власним, технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ 21099» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись з більшою за допустиму 50 км/год., для населеного пункту, швидкістю 56...64.1 км/год., та проїжджаючи відрізок автодороги по вул. Дружби у с. Теково у напрямку смт. Королево, Берегівського району Закарпатської області, не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б»;12.3;12.4;1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху») Правил дорожнього руху України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, будучи самовпевненим та самонадійним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, хоча й мав таку змогу, однак навпаки продовжив рух, внаслідок чого, у своїй смузі руху навпроти будинку №178 по вул. Дружби, в с. Теково, Берегівського району допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в той час рухався в зустрічному напрямку та здійснював маневр повороту ліворуч на другорядну дорогу - вул. Партизанська, перетинаючи автодорогу з ліва на право відносно руху автомобіля.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист ОСОБА_10 , колишній мешканець АДРЕСА_2 , отримав тілесні ушкодження у виді: крововиливу у м`які покриви голови, із сторони їх внутрішньої поверхні, в потиличній ділянці, більше зліва; крововилив під м`якою мозковою оболонкою, в ділянці потиличних доль обох півкуль головного мозку; крововиливи під м`якою мозковою оболонкою півкуль мозочка, із розповсюдженням на базальну його поверхню; перелому кісток основи черепа; ушкоджень у вигляді зсаднення на шкірних покривах тильної поверхні правого променево-п`ясткового суглоба; зсаднення на шкірних покривах правої половини грудної клітини в проекції ключиці; закритого перелому ІІ-ІХ ребер по правій середній пахвовій лінії; зсаднення на шкірних покривах внутрішньої поверхні правого гомілковостопного суглоба; зсаднення на шкірних покривах внутрішньої поверхні середньої третини лівої гомілки; синця на шкірних покривах внутрішньої поверхні верхньої третини правого стегна; перелому кісток нижньої третини обох гомілкових кісток правої нижньої кінцівки із крововиливом у навколишні м`які тканини.

Тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток основи черепа є небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, згідно п. 2.1.3 "6» "Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України».

Всі вказані вище, тілесні ушкодження є прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті в швидкій послідовності одне за одним від дії тупих твердих предметів і за своїм характером вкладаються в час пригоди.

По механізму вони утворилися в умовах ДТП, а саме, від удару передньою частиною рухаючогося легкового автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21099» по зовнішній поверхні правої ноги (область нижньої третини гомілки) ОСОБА_10 , з одночасним ударянням внутрішньою поверхнею верхньої третини правого стегна велосипедиста об сідло велосипеда, послідуючого його інерційного падіння на автомобіль із співударянням потиличною ділянкою голови об лобове скло. Після зупинки автомобіля тіло потерпілого впало на дорожнє покриття із вторинним співударянням тулуба та кінцівок та переїзду через груди колесами автомобіля. Таким чином, в момент первинного удару передніми частинами рухаючогося автомобіля потерпілий ОСОБА_10 , рухаючись на велосипеді, знаходився у напівзігнутому положенні зі згином тулубу на рівні тазового відділу, правою стороною повернутий до рухаючогося транспортного засобу.

Смерть потерпілого ОСОБА_10 , настала від небезпечних для життя ушкоджень у вигляді перелому кісток основи черепа з забоєм головного мозку, що викликало тяжкий травматичний шок і усе це обумовило зупинку функцій центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності та дихання і явилося безпосередньою причиною смерті.

Своїми діями ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.3, 12.4; та 1.10 в частині поняття терміну «небезпека для руху» Правил дорожнього руху України, якими визначено:

п.1.10 ПДР - терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

п.2.3. ПДР - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.3 ПДР - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п.12.4 ПДР - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Невиконання водієм ОСОБА_5 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, внаслідок яких потерпілий ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.

Таким чином, ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме - в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Такі висновки суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 370 КПК України ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах справи, які підтверджені доказами, безпосередньо сприйнятими, дослідженими, оціненими судом згідно зі статтею 94 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_5 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, не оспорюються. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення за ч. 2 ст. 286 КК України мінімального покарання у виді 3 років позбавлення волі, а також безпідставне застосування щодо ОСОБА_5 ст.75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного. Зазначає, що судом не взято до уваги форму вини, яка є неумисною, дані про особу обвинуваченого, який є не судимий, за місце проживання характеризується позитивно, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Просить суд, оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та вирішення питання про долю речових доказів та арешту майна, скасувати та в цій частині ухвалити новий, яким за ч.2 ст. 286 КК України ОСОБА_5 призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки. Вирішити питання про долу речового доказу по справі, а саме автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21099» д.н.з. НОМЕР_2 , а також питання про скасування арешту на вказаний транспортний засіб та велосипед коричневого кольору, чоловічого типу «Україна», який накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 05.12.2023. В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 вказує, що оскаржуваний вирок суду є незаконним і не справедливим. Зазначає, що вона просила суд щоб ОСОБА_5 суворо не карати, однак суд це до уваги не взяв і призначив 3 роки реального ув`язнення. Просить суд, оскаржуваний вирок змінити в частині призначення покарання, та призначити йому в порядку ст.ст.65, 66, 69 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки, без позбавлення права керування транспортним засобом та звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним, таким, що не відповідає обставинам справи. Вважаю, що суд ухвалив обвинувальний вирок виключно на припущеннях, що не може бути правильним і законним. Зазначає, що свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні він визнав, однак зауважує, що згідно висновку експерта № КСЕ-19/107-24/800-ІТ від 08.02.2024, велосипедист ОСОБА_10 , як учасник дорожнього руху, теж мав дотримуватись ПДР України і у даній дорожній ситуації велосипедистом було порушено технічні вимоги п.10.1 та 16.13 ПДРУ. Просить суд, оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, та призначити йому в порядку ст.ст.65, 66, 69 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки, без позбавлення права керування транспортним засобом та звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст.ст.75, 76 КК України з встановленням іспитового строку 2 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілої сторони, неявка якої, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: потерпіла сторона належним чином повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від них не надходило.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються.

В той же час, внаслідок системного аналізу вироку суду першої інстанції встановлено, що хоча оскаржуване судове рішення загалом і відповідає приписам ст. 370 КПК України, проте підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання, з огляду наступне.

Так, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції вказав, що врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є тяжким, відомості ості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин, та прийшов до переконання про необхідність призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Проте, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 не були у повній мірі досліджені обставини справи, що могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого законодавства.

Частиною 2 ст.50 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Натомість судом першої інстанції, у повній мірі вказані положення враховані не були, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 до нього не було застосовано закон, який, на думку колегії суддів мав би підлягати застосуванню.

Водночас, колегія суддів бере до уваги також той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, не вчиняв адміністративних правопорушень, хоча офіційно не працює, але отримує дохід тимчасовими підробітками, не одружений, не перебуває на диспансерному обліку як наркозалежна особа чи особа з іншим захворюванням, що потребує такого обліку. За час проведення досудового слідства та судового розгляду ОСОБА_5 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, проявив щиросердне розкаяння. Крім того, ОСОБА_5 відшкодував матеріальні збитки потерпілій, що стверджується розпискою потерпілої ОСОБА_9 , яка не має жодних матеріальних та моральних претензій, та просила не обирати реальну міру покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого також не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 297/562/1 висловив таку позицію, що реалізація дискреційної функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На підставі викладеного, а також враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу винного, колегія суддів вважає за можливе призначити останньому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Отже, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання відносно останнього положень ст. 75 КК України та звільненням його від кримінальної відповідальності з іспитовим строком на 3 роки, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Накладений арешт на речові докази ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2023 - скасувати.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки і покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Накладений арешт на речові докази ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2023 - скасувати.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді