ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/671/25 Справа № 202/9278/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції в кримінальне провадження № 0000007 від 05.01.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, військовослужбовця Збройних Сил України, призваного на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2, стрільця 1-го стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , солдата, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винним та засуджено за ч.3 ст.286-1 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили - не обирався.

Строк покарання ОСОБА_8 рахується з дня його фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлений.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Солдат ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 , призваним на військову службу за мобілізацією, у порушення вимог ст.ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. 2.1. (а), п. 2.9. (а), 16.11. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, 05 січня 2023 року приблизно об 11 годині 20 хвилин, у світлий час доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ» моделі «21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по

другорядній проїжджій частині, що веде до с. Мемрик Покровського району Донецької області, зі сторони с. Мемрик, у напрямку перехрестя з головною дорогою проїжджою частиною автодороги сполученням «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», перед виїздом на вказане перехрестя та в ході руху, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не будучи уважним, не маючи перешкод технічного характеру для об`єктивного сприйняття дорожньої обстановки, не

реагуючи на зміну дорожньої обстановки, виїхав на перехрестя, де не дав

дорогу автомобілю марки «Volkswagen» моделі «Transporter», реєстраційний

номер Республіки Литва НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», зліва

направо відносно напрямку руху солдата ОСОБА_8 , та скоїв зіткнення з вказаним транспортним засобом, внаслідок чого пасажири автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у

вигляді закритої внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки

головного мозку, що ускладнилась набряком головного мозку, від яких

останній 05 січня 2023 року помер, та ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої непроникаючої черепно-мозкової травми, рвано-забійної рани лобної ділянки зліва, забою головного мозку 2 ступеню, контузійних вогнищ лівої лобної частки,

субдурального згустку правої лобної ділянки, відкритого перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, закритого перелому дистального відділу правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Допущені ОСОБА_8 порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно-небезпечними наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 та спричинення потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого та тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.3 ст.286-1 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за згодою учасників провадження судовий розгляд проводився у спрощеному порядку відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав, щиро каявся, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем ЗСУ, має бойові поранення, за місцем служби характеризується опосередковано, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину.

Крім того захисник вказує на те, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 участі у судовому засіданні участі не приймали, але надали прокурору письмову згоду на кладення угоди про визнання винуватості з ОСОБА_8 відповідно до ч.3 ст.469 КПК та просили суд призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами та відповідно до положень ст.58 КК замінити призначене покарання у виді позбавлення волі на службове обмеження на строк 2 роки. Натомість думка потерпілих, на переконання апелянта, не була врахована судом першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного захисник просить апеляційний суд змінити вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.286-1 КК не пов`язане з позбавленням волі, застосувавши положення ст.ст.58,69,75 КК.

В судове засідання апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , а також потерпіла ОСОБА_13 , її представник - ОСОБА_14 та потерпілий ОСОБА_11 не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки обвинувачений суд не повідомив, однак його явка не визнавалась обов`язковою, а від потерпілих надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, отже їх неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та який наполягав на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.3 ст.286-1 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ч.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються в апеляційній скарзі стороною захисту, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

У своїх правових висновках, що викладені у постанові від 09 жовтня 2019 року (справа №127/16072/17, провадження №51-2581км19) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушень за ч.3 ст.286-1 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, на обліках у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується опосередковано, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст.66 КК, суд визнав - щире каяття обвинуваченого. Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених відповідно до ст.67 КК, судом не встановлено.

Водночас суд належним чином врахував підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, який не мав достатніх теоретичних і практичних знань та не отримав у передбаченому законом порядку посвідчення водія, що призвело до трагічних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 та отримання потерпілим ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Отже колегія суддів вважає, що за наведених обставин застосування інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у даному конкретному випадку є недопустимим.

Окрім того, кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст.69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

У своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 3 грудня 2019 року (справа №552/2739/17, провадження № 51-2673 км 19) ККС ВС зазначив, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Натомість судом першої інстанції не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень статтей 58, 69, 75 КК, на чому наполягає сторона захисту.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину у поєднанні з наведеними даними про особу обвинуваченого, встановленою однією пом"якшуючою та відсутністю обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_8 та про неможливість досягти мети його виправлення й попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства та призначив покарання у вигляді позбавлення волі на строк п"яти років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, яке є мінімально можливим за санкцією ч.3 ст.286-1 КК та яке відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам і меті покарання.

На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Разом з цим слід визнати безпідставним посилання захисника на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що хоча потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 участі у судовому засіданні участі не приймали, але надали прокурору письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості з ОСОБА_8 відповідно до ч.3 ст.469 КПК та просили суд призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами та відповідно до положень ст.58 КК замінити призначене покарання у виді позбавлення волі на службове обмеження на строк 2 роки.

Дійсно за матеріалами даного кримінального провадження потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зверталися до суду з вищезазначеними заявами (а.п.95,120).

Між тим слід враховувати наступне.

Відповідно до положень ст.468, ч.ч.2,3 ст.469, ст.470 КПК у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.

Прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер і тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Отже вищезазначені положення кримінального процесуального закону наділяють прокурора правом, а не обов`язком, за наявності відповідних обставин укладати угоду про визнання винуватості з підозрюваним чи обвинуваченим. Натомість матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_8 укладалася така угода про визнання винуватості, а отже суд прийняв до уваги позицію потерпілих, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, при призначенні покарання винній особі.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року, відносно ОСОБА_8 за ч.3 ст.286-1 КК - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4