Провадження № 11-кп/824/3204/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 , та захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_9 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року, клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до 23 березня 2025 року включно.

Таке рішення, суд мотивував тим, що хоча останні і є раніше не судимими, мають певні стійкі соціальні зв`язки, однак на даний час обвинувачуються у вчиненні злочинних дій проти основ національної безпеки України.

Суд звернув увагу, що в контексті повномасштабної збройної агресії російської федерації інкриміновані злочини мають надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій. Також суд взяв до уваги і покарання, яке може бути призначене обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими, можливі наявні зв`язки обвинувачених з представниками держави-агресора та дійшов висновку про існування реального ризику, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи неізольованими на даному етапі кримінального провадження від суспільства в рамках такого запобіжного заходу як тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності, при першій можливості, можуть переховуватись від суду, а також можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

Крім того, враховуючи стадію кримінального провадження, беручи до уваги обізнаність обвинувачених про свідків у кримінальному провадженні, які мають надати свої показання в суді, суд зазначив, що обвинувачені можуть незаконно впливати на останніх з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року в частині подовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 до 23 березня 2025 року включно. Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_13 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

В обґрунтування апеляційної скарги захисник вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушенням кримінального процесуального законодавства України.

Захисник вказує, що суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачення висунуте ОСОБА_8 , є необґрунтованим, а зазначена правова кваліфікація є некоректною з точки зору диспозиції ст. 110-2 КК України.

На думку захисника, зібраними доказами в кримінальному провадженні не підтверджується здійснення фінансування воєнізованого підрозділу окупаційної влади на території АР Крим на загальну суму 252 174,201 грн. Відсутність таких доказів свідчить про необґрунтованість обвинувачення та, як наслідок, відсутність підстав для подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою.

Крім того, захисник вважає, що обвинувальний акт не містить зазначених дій, вчинення яких фінансувалося з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, або насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади.

Оплата послуг охорони, на думку захисника, не є фінансуванням дій, вчинений з метою, що визначена ч. 1 ст. 110-2 КК України.

А також у обвинувальному акті жодним чином не обґрунтовується спеціальна мета нібито фінансування дій.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою, поза увагою суду залишились наявні міцні соціальні зв`язки, а саме сестри з інвалідністю, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має позитивний імідж. Тому суд помилково дійшов висновку щодо наявності ризику ухилення ОСОБА_8 від органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вказує, що існування ризику, а саме залишення місця проживання чи перетину кордону, повністю не уможливлюється через запровадження на всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призивного віку. Під час тривалого строку проведення досудового розслідування стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , останній не залишав свого місця проживання, не перетинав державний кордон, з`являвся за викликом до слідчого та суду.

Помилковим, на думку захисника, судом встановлено наявність ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. У даному провадженні вже допитано усіх осіб, показання яких мають значення для кримінального провадження, а тому малоймовірно, що ці особи змінять свої показання під час судового розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати в частині продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відмовити прокурору у задоволенні клопотання.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає про те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушенням кримінального процесуального законодавства України.

На думку захисника, висновки суду щодо наявності ризиків, визначених ст. 177 КПК України, відносно ОСОБА_7 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є надуманими.

Так, безпідставним, сторона захисту вважає встановлений судом ризик переховування обвинуваченого від суду на підставі лише тяжкості можливого покарання ОСОБА_7 за інкриміновані злочини. Твердження щодо ризику впливу ОСОБА_7 на свідків чи продовження його злочинної діяльності через взаємодію з ОСОБА_14 , який знаходиться на території Росії, є лише припущенням, що не підтверджується жодними доказами.

Ризик ухилення ОСОБА_7 від суду, на думку захисника, також є необґрунтованим, оскільки таке твердження не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Так, у ОСОБА_7 міцні та сталі соціальні зв`язки, які свідчать про відсутність намірів переховуватися від органів обвинувачення та суду. Тим більше, ризик переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Разом з тим, бездоказовим є твердження суду, що перебуваючи на волі ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження. Зокрема, зібрані у справі докази перебувають під контролем прокурора зі слідчим, отже доступ до них ОСОБА_7 та членів його родини об`єктивно обмежений, а з урахуванням того, що ОСОБА_7 близько 13 місяців перебуває під вартою - настання цього ризику є фактично неможливим.

Захисник вказує про безпідставність ризику вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінальних правопорушень, у яких він підозрюється.

Обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , на думку сторони захисту, є необґрунтованим. Органом досудового розслідування не зібрано належних та допустимих доказів, які б підтверджували винуватість у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111; ч. 3 ст. 110-2 КК України.

В свою чергу не погоджуючисьз ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .. Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про тримання під вартою ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутні ознаки складу злочинів за ст. 111, ст. 110-2 КК України згідно обвинувального акту.

Крім того, зазначає, що ризик переховування обвинуваченого від суду не може обґрунтовуватися лише тяжкістю можливого покарання ОСОБА_7 за інкриміновані злочини.

Разом з тим, наголошує, що ризик знищити чи спотворити докази в кримінальному провадженні є надуманими, адже вказані кримінальні провадження стосуються інших невстановлених осіб, а не ОСОБА_7 .

Також вважає, що твердження щодо ризику впливати на свідків чи продовжувати злочину діяльність ОСОБА_7 , через взаємодію з ОСОБА_14 , який знаходиться на території росії є суто гіпотетичним припущенням.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_10 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_11 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_12 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін,

пояснення прокурора ОСОБА_5 , який також заперечував проти задоволення апеляційних скарг,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції не в повній мірі дотримано вимоги кримінального процесуального закону в ході розгляду кримінального провадження.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України, повинен врахувати вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, які, у відповідності до ст. 12 КК України, є особливо тяжким та тяжким злочином, обсяг висунутого обвинувачення у кримінальному провадженні, щодо основ національної безпеки України, а також дані про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Більше того, колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що хоча ОСОБА_7 і є раніше не судимим, має певні стійкі соціальні зв`язки, однак на даний час обвинувачується у вчиненні злочинних дій проти основ національної безпеки України. Так, ОСОБА_7 інкримінується вчинення тяжкого злочину, пов`язаного з фінансуванням дій, вчинених з метою насильницької зміни та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України, за попередньою змовою групою осіб. Крім того, ОСОБА_7 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, пов`язаного з державною зрадою, тобто діянням, умисно вчиненому громадянином України на шкоду державній та інформаційній безпеці України, що полягало у наданні іноземній державі та її представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 про необґрунтованість підозри та пред`явленого обвинувачення, колегія суддів зазначає, що оскаржувана ухвала суду, постановлена в порядку ст. 331 КПК України, тобто на стадії судового розгляду після отримання обвинувального акта щодо обвинувачених.

Колегія суддів відхиляє доводи захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_9 про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, адже з тексту оскаржуваного судового рішення чітко прослідковується, що судом було встановлено достатні підстави вважати, що попередньо заявлені прокурором ризики непроцесуальної поведінки обвинуваченого (ризик переховуватись від суду з метою уникнення покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій; вчинення іншого кримінального правопорушення, зокрема аналогічного; ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення) продовжують існувати.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_11 про недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів звертає увагу, що в ході судового розгляду при вирішенні питання доцільності продовження строків тримання під вартою прокурором було заявлено про існування обставин, які доводять наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не були спростовані стороною захисту.

З урахуванням викладеного доводи захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_9 про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах.

Щодо доводів захисника про неврахування судом стану здоров`я обвинуваченого, то колегія суддів знаходить їх необґрунтованими, оскільки як вбачається з оскаржуваного судового рішення, судом безпосередньо досліджувалось вказане питання та на підставі наданих доказів та об`єктивно встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що даних про стан здоров`я особи ОСОБА_7 , які б унеможливлювали продовження застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду надано не було.

Крім того, твердження захисника про наявність у обвинуваченого захворювань, які потребують постійного медичного нагляду та лікування, заслуговують на увагу, однак, не можуть бути безумовною підставою для скасування або зміни запобіжного заходу.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 є народним депутатом України, повноваження якого не припинялись, позитивно характеризується, раніше до будь-якої відповідальності не притягався, зареєстрований та постійно проживає в м. Києві, перебуває у шлюбі та доброзичливих стосунках із дружиною, має на утриманні та виховує трьох малолітніх дітей, то на переконання колегії суддів вони є неспроможними, оскільки наведені захисником дані, хоч і свідчать про наявність соціальних зв`язків, однак, на даному етапі провадження, не є достатніми стримуючими факторами з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, поставлені йому у провину, які у своїй сукупності, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

На противагу доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції, проаналізувавши можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, прийшов до висновку про необхідність подальшого ізолювання ОСОБА_7 від суспільства та продовження строку тримання його під вартою.

Окрім того, доводи захисника про можливість застосування до ОСОБА_7 , запобіжного заходу, не пов`язаного із тримання під вартою, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними наданими суду апеляційної інстанції доказами.

З огляду на обставини даного кримінального провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на час розгляду питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, в частині продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення в цій частині за доводами апеляційних скарг захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Що стосується запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , якому продовжено строк тримання під вартою, колегія суддів з таким рішенням суду першої інстанції не може погодитися з огляду на наступне.

У відповідності з положеннями п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Разом з тим, перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про їх наявність є обґрунтованим з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, проте, у клопотанні прокурора відсутні будь-які докази на підтвердження того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, вказаним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах провадження не міститься виняткових даних, які б давали підстави для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

Так, колегія суддів приходить до переконання про те, що вирішення питання про можливість подальшого перебування особи під вартою передбачає необхідність врахування також необхідності забезпечення дотримання прав обвинуваченого, у тому числі і тих, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 , у зв`язку із застосуванням щодо нього запобіжного заходу з 18.04.2024 перебуває під вартою, що є однією із форм перебування особи під контролем держави.

Також тривалий час тримання обвинуваченого під вартою колегія суддів вважає невиправданим і таким який відповідає критерію "розумності".

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)).

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам.

Не наведено зазначених обставин і прокурором у судовому засіданні під час перегляду оскаржуваної ухвали.

Суд першої інстанції обмежився лише посиланням на законодавчі норми процесуального закону, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи обвинуваченого, не врахувавши, при цьому, що обмеження розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти росії).

Крім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Однак, надані суду матеріали не містять відомостей щодо існування виняткових обставин, які б виправдовували позбавлення ОСОБА_15 , права на свободу та давали підстави для тримання його під вартою.

Так, хоча ОСОБА_8 і обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України, яке є тяжким, проте останній раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, будь-які інші кримінальні провадження стосовно нього не здійснюються, останній зареєстрований та проживає в м. Києві, перебуває на обліку в ТЦК та СП, як військовозобов`язаний, має на утриманні рідну сестру ОСОБА_16 , яка через онкологічне захворювання є інвалідом другої групи та потребує системного лікування. Зазначені обставини у своїй сукупності підтверджують наявність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах контрольного провадження, відсутня інформація про те, що під час досудового розслідування та/або під час судового провадження, з боку обвинуваченого ОСОБА_8 були зафіксовані будь-які прояви, які б прямо чи побічно свідчили про наміри перешкоджати у будь-який спосіб кримінальному провадженню. Не було надано таких даних і під час апеляційного розгляду.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами захисника обвинуваченого про безпідставність продовження судом першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_15 , найбільш суворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

На підставі наведеного, колегія суддів, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 , більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Відтак, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 , підлягає до задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року в частині задоволення клопотання прокурора та продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 177, 194, 404, 405, 407, 419, 4221 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року - скасувати в частині застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із забороною йому відлучатися без дозволу суду з житла за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, окрім прямування до бомбосховища під час повітряної тривоги.

Покласти на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- не відлучатися з житла за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- прибувати до суду за першою вимогою;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими, а також особами, які мають процесуальний статус свідка чи потерпілого;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до частини п`ятої статті 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Строк дії ухвали визначити до 01 травня 2025 року включно.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України зобов`язати Фастівське районне управління поліції ГУ НП в Київській області негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_8 до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та звільнити його з-під варти.

Копію ухвали направити до Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області для виконання в частині доставки обвинуваченого ОСОБА_8 до місця цілодобового домашнього арешту та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_8 умов запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

ОСОБА_8 до прибуття працівників Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області для виконання даної ухвали утримувати в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3