ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1836/24 Номер провадження 11-кп/814/825/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 лютого 2024 року за №0000225, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за:

п.6 ч.2 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

ч.4 ст.187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання - 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 28 лютого 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Залишено ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 116 580 гривень майнової шкоди та 600 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним: нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя, здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), що супроводжувався заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, в умовах воєнного стану; умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (вбивства) з корисливих мотивів, за таких обставин.

27 лютого 2024 року о 12 годині 46 хвилин ОСОБА_9 у парку «Березовий Гай» на території ПрАТ «МиргородКурорт» по вул. Гоголя, 112 у м. Миргород Полтавської обл. в умовах воєнного стану з метою заволодіння майном ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка йшла попереду нього, розуміючи, що заподіяння удару в голову як життєво важливий орган становить реальну загрозу життю людини, умисно наніс ззаду самотній ОСОБА_11 дерев`яною палицею один удар у голову, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді: крововиливів у м`які тканини голови по всій поверхні та у м`яку мозкову оболонку майже по всій поверхні головного мозку; забою речовини головного мозку в правій тім`яно-скроневій ділянці; багатоуламкового перелому кісток склепіння черепа та перелому основи черепа; синця, розташованого в лобно-тім`яній ділянці зліва, внаслідок чого ОСОБА_11 , втративши свідомість, упала на землю.

Подолавши в наведений вище спосіб опір ОСОБА_11 , ОСОБА_9 заволодів належним їй майном: сумкою, в якій знаходився мобільний телефон «Huawei Smart Fig-LX1», вартістю 1 500 гривень; грошовими коштами в сумі 90 гривень, після чого залишив місце вчинення злочинів.

Від отриманих тілесних ушкоджень, а саме від тупої травми голови, яка призвела до виникнення крововиливів у м`які тканини голови, м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, що ускладнилось набряком речовини головного мозку, настала смерть ОСОБА_11 .

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за: п.6 ч.2 ст.115 КК України - 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ч.4 ст.187 КК України - 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ч.1 ст.70 КК України (остаточне) шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, в іншій частині вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд у питанні призначення покарання належним чином не мотивував свій висновок і повною мірою не врахував обставини й характер злочинних дій ОСОБА_9 щодо ОСОБА_11 , а також наявність обставини, яка обтяжує його покарання вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення щодо особи похилого віку;

захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року: перекваліфікувати дії ОСОБА_9 із п.6 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, призначити ОСОБА_9 покарання за: ч.2 ст.121 КК України 7 років позбавлення волі; ч.4 ст.187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю; ч.1 ст.70 КК України (остаточне) шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, в іншій частині вирок залишити без зміни. Такі вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: обвинувачений не мав умислу на вбивство ОСОБА_11 , оскільки, виходячи з обставин провадження, він не бажав спричинення їй смерті, заздалегідь не готував знаряддя злочину, наніс лише один удар ОСОБА_11 , щоб забрати її сумку, а не заподіяти їй смерть, у ході чого не цілився саме в голову, після досягнення своєї мети (забрав сумку) відразу ж утік і припинив свої протиправні дії, до вчинення злочину не був знайомий із ОСОБА_11 , тобто не мав причин її вбивати, та смерть ОСОБА_11 настала не одразу від удару ОСОБА_9 , а через 5 днів із цього моменту, у зв`язку з чим дії останнього необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України; обставина, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, безпідставно інкримінована обвинуваченому, так як він не розгледів обличчя ОСОБА_11 , уважав, що вона є жінкою середнього віку та не усвідомлював її похилий вік. Водночас захисник посилається на те, що місцевий суд, зазначивши про наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, безпідставно не призначив йому мінімальне покарання.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.4 ст.187 КК України як напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя, здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), що супроводжувався заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, в умовах воєнного стану, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (умисного вбивства) з корисливих мотивів є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 27 лютого 2024 року о 12 годині 46 хвилин ОСОБА_9 у парку «Березовий Гай» на території ПрАТ «МиргородКурорт» по вул. Гоголя, 112 у м. Миргород Полтавської обл. в умовах воєнного стану з метою заволодіння майном ОСОБА_11 , яка йшла попереду нього, наніс ззаду ОСОБА_11 дерев`яною палицею один удар у голову, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді: крововиливів у м`які тканини голови по всій поверхні та у м`яку мозкову оболонку майже по всій поверхні головного мозку; забою речовини головного мозку в правій тім`яно-скроневій ділянці; багатоуламкового перелому кісток склепіння черепа та перелому основи черепа; синця, розташованого в лобно-тім`яній ділянці зліва, внаслідок чого ОСОБА_11 , втративши свідомість, упала на землю, затим заволодів належним їй майном і залишив місце вчинення злочинних дій, а ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 об 11 годині 50 хвилин у відділенні реанімації КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» померла від отриманих тілесних ушкоджень, а саме тупої травми голови, яка призвела до виникнення крововиливів у м`які тканини голови, м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, що ускладнилось набряком речовини головного мозку, в апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюється та підтверджується сукупністю доказів у матеріалах кримінального провадження, в тому числі показаннями самого обвинуваченого.

Разом з тим, доводи захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_9 із п.6 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України позбавлені підстав.

Диспозицією п.6 ч.2 ст.115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів.

У свою чергу, ч.2 ст.121 КК України встановлює відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть особи.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин, суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Учиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, особа здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

При відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть особи, ключове значення має саме встановлення змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер, локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку особи, якій заподіяно тілесні ушкодження, і винного, що передувала події, їх стосунки. Визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивсті настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2).

Тобто умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Тому потрібно враховувати те, що умисне вбивство матиме місце як із прямим, так і з непрямим умислом.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - це наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діянням і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ч.3 ст.24 КПК України).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 у результаті нанесеного дерев`яною палицею удару в голову ОСОБА_11 заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів у м`які тканини голови по всій поверхні та у м`яку мозкову оболонку майже по всій поверхні головного мозку; забою речовини головного мозку в правій тім`яно-скроневій ділянці; багатоуламкового перелому кісток склепіння черепа та перелому основи черепа; синця, розташованого в лобно-тім`яній ділянці зліва, які утворились від дії твердого предмета та є тяжкими тілесними ушкодженнями. Між заподіяними ОСОБА_11 тілесними ушкодженнями та причиною її смерті є прямий причинно-наслідковий зв`язок, а саме причиною смерті ОСОБА_11 була тупа травма голови, яка призвела до виникнення крововиливів у м`які тканини голови, м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, що ускладнилось набряком речовини головного мозку. Після спричинення черепно-мозкової травми ОСОБА_11 не могла здійснювати будь-які самостійні дії (ходити, вставати тощо) й даних про отримання зазначених вище тілесних ушкоджень у результаті падіння ОСОБА_11 із висоти власного зросту чи удару об предмети, які виступають, не встановлено, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_11 №49 від 19 квітня 2024 року (т.1 а.п.199-201).

Також у дослідницькій частині цього висновку експертизи з посиланням на медичні дані КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування Миргородської міської ради» встановлено, що ОСОБА_11 була доставлена бригадою екстреної медичної допомоги в названий медичний заклад 27 лютого 2024 року о 13 годині 30 хвилин у вкрай важкому стані й без свідомості. Усі вжиті медичні заходи не дали результату й смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 об 11 годині 50 хвилин. Виходячи ж із аналізу вказаних вище медичних даних, ОСОБА_11 із моменту госпіталізації до настання її смерті не приходила до свідомості, перебуваючи постійно в комі (т.1 а.п.199-200).

При цьому, 28 лютого 2024 року ОСОБА_9 у ході проведеного з ним слідчого експерименту продемонстрував, зокрема: спосіб, механізм, локалізацію та наслідки нанесеного ним удару дерев`яною палицею, довжиною приблизно 70 см і діаметром приблизно 5 см, ззаду в тім`яну ділянку голову ОСОБА_11 , від чого вона відразу впала й утратила свідомість; місце, де він залишив вказане знаряддя злочину на місці нанесення удару ОСОБА_11 , що підтверджується протоколом названої слідчої дії з додатками (т.1 а.п.148-164).

Відповідно ж до змісту висновку додаткової судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_11 №49-А від 19 квітня 2024 року відтворені ОСОБА_9 під час слідчого експерименту обставини відповідають характеру та анатомічній локалізації виявлених у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень (т.1 а.п.224).

Точний розмір довжини дерев`яної палиці, якою ОСОБА_9 заподіяв удар ОСОБА_11 , становить 68 см, а діаметр більше 5 см, що встановлено у висновку судово-імунологічної експертизи №414 від 12 березня 2024 року та в ході дослідження судом цього речового доказу (т.1 а.п.204-211).

Окрім того, ОСОБА_9 у суді першої інстанції підтвердив те, що мета заподіяння ним удару ОСОБА_11 полягала у спричиненні втрати нею свідомості, щоб вона не могла його ідентифікувати та повідомити про це поліції, тому удар він і спрямував у тім`яну ділянку її голови. Тобто як наведені вище висновки експертиз і докази за результатами проведення слідчих дій, так і показання самого обвинуваченого свідчать про те, що нанесений ним удар у тім`яну частину голови ОСОБА_11 був не випадковим, а навпаки - заздалегідь спланованим і цілеспрямованим.

Таким чином, аналізуючи викладену вище сукупність доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що обстановка й обставини злочинів, динаміка їх розвитку, обране обвинуваченим знаряддя вчинення злочину (дерев`яна палиця значних розмірів, а саме довжиною 68 см та діаметром більше 5 см), спосіб, механізм, характер і локалізація заподіяння ОСОБА_9 удару ОСОБА_11 (названою палицею з великою силою (для спричинення тупої травми голови, яка призвела до виникнення крововиливів у м`які тканини голови, м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, що ускладнилось набряком речовини головного мозку), цілеспрямовано та неочікувано в тім`яну ділянку голови ОСОБА_11 , тобто життєво важливий орган, що безумовно усвідомлював ОСОБА_9 і розумів створення ним у такий спосіб реальної загрози позбавлення життя людини), мета заволодіння майном особи похилого віку - ОСОБА_11 , і попередження її можливого опору в насильницький спосіб для унеможливлення викриття особи обвинуваченого, наявність прямого причинного зв`язку між заподіяними ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями та смертю ОСОБА_11 , поведінка обвинуваченого як до вчинення злочинів (переслідував ОСОБА_11 із метою заволодіння її майном), так і після (відразу залишив місце вчинення злочину, не вжив жодних заходів для збереження життя ОСОБА_11 , яка лежала на землі у вкрай тяжкому стані без свідомості), безумовно підтверджують спрямованість його дій саме на позбавлення життя ОСОБА_11 із корисливих мотивів і наявність у нього умислу на її вбивство.

Самі ж по собі посилання сторони захисту на те, що обвинувачений, як він повідомив і не спростовано доказами по справі, не бажав смерті ОСОБА_11 позбавлені підстав і не вказують на помилковість кваліфікації його дій за п.6 ч.2 ст.115 КПК України, оскільки ОСОБА_9 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_11 і свідомо припускав їх настання (суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 ), тобто діяв із непрямим умислом на її умисне вбивство з корисливих мотивів, що в аспекті суб`єктивної сторони злочину є підставою для кваліфікації дій обвинуваченого за наведеною вище нормою кримінального закону (п.6 ч.2 ст.115 КПК України).

Окрім того, колегія суддів зауважує, що при вчиненні винним діяння з умислом на вбивство, тривалість часу, який минув з моменту заподіяння тілесних ушкоджень до настання смерті особи, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2).

Тому хоча момент біологічної смерті ОСОБА_11 констатовано на 6 день після вчинення злочинів щодо неї, однак вона з моменту нанесення їй удару жодного разу не приходила до свідомості й перебувала в комі до настання її смерті, обвинувачений діяв з умислом на її вбивство й причинно-наслідковий зв`язок між його злочинним діями та смертю ОСОБА_11 став невідворотнім, закономірним результатом дій останнього, через це доводи захисника про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України з посиланням на проміжок часу, через який зафіксовано смерть ОСОБА_11 , слід визнати неспроможними.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії обвинуваченого містять усі необхідні об`єктивні та суб`єктивні елементи умисного вбивства з корисливих мотивів, у зв`язку з чим підлягають кваліфікації за п.6 ч.2 ст.115 КК України.

Також необґрунтованими є доводи апелянтів про невідповідність обраного ОСОБА_9 заходу примусу ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і даних про його особу.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні враховуватися при обранні заходу примусу.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер, ступінь суспільної небезпеки й тяжкості вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжкими злочинами та вчинені при ідеальній сукупності кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, не має негативних характеристик за місцями проживання і тримання під вартою, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку.

При цьому, в світлі встановлених місцевим судом обставин, які пом`яшкують покарання, колегія суддів зазначає, що незгода ОСОБА_9 , який підтвердив фактичні обставини здійснення розбійного нападу й нанесення удару ОСОБА_11 , із кваліфікацією його дій є правом обвинуваченого та не впливає на щирість розкаяння і активність, ініціативність сприяння останнього в розкритті інкримінованих злочинів, у тому числі шляхом надання допомоги слідству в з`ясуванні невідомих їх обставин. До того ж, ці обставини як такі, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , встановлено стороною обвинувачення і в обвинувальному акті.

Водночас не знайшли свого підтвердження доводи захисту про безпідставне визнання судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку.

Як установлено вище, обвинувачений учинив кримінальні правопорушення в світлий період доби щодо ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто особи похилого віку, якій на момент учинення злочинів було 72 роки.

Окрім того, ОСОБА_9 у суді першої інстанції підтвердив те, що безпосередньо перед нанесенням тілесних ушкоджень розминувся з ОСОБА_11 і потім прослідував за нею, тобто бачив зовнішні ознаки ОСОБА_11 як тоді, коли йшов їй на зустріч, так і при її переслідуванні позаду.

Наведені ж вище дані щодо віку ОСОБА_11 і конкретні обставини, які мали місце в момент учинення злочинів, а також їм передували, свідчать про те, що обвинувачений мав умисел на вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, щодо особи похилого віку, а тому в його діях наявна обставина, яка обтяжує покарання, визначена в п.6 ч.1 ст.67 КК України.

Тобто місцевим судом при призначенні ОСОБА_9 покарання було належним чином враховано всі обставини провадження як щодо вчинених обвинуваченим злочинів, так і його особи, в тому числі ті, на які наявне посилання в апеляційних скаргах.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Призначене обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, яке, при цьому не є мінімальним і водночас максимальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65, ч.1 ст.70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстави вважати його явно несправедливим унаслідок м`якості чи суворості є відсутніми.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у т ой самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4