УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 487/2108/24

провадження № 51-5036 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001937 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пярну, Республіка Естонія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 24 листопада 2023 року близько 18:49 год (темний час доби), керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги «АВТОСПЕЦПРОМ АСПА. 941157.014.03», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить МОЦ ЕМД ТА МК, приїздив на виклик № НОМЕР_2 у складі бригади 25, за адресою: АДРЕСА_2 , де у дворі даного будинку припаркував вищевказаний транспортний засіб. В цей час напроти дверей під`їзду № 6 на тротуарі головою до проїзної частини, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (4,25 проміле), лежав пішохід ОСОБА_6 .

Водій ОСОБА_5 , намагаючись переїхати на інше місце паркування, грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 2.3 «б», 10.1 та 10.9 Правил Дорожнього руху України (далі - ПДР України), рухаючись заднім ходом, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , спричинивши йому тілесні ушкодження, від яких останній ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в приміщенні ЛШМД м. Миколаєва, куди був доставлений з місця пригоди цією ж бригадою швидкої медичної допомоги.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року- без змін.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, порушує питання про призначення засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди не врахували та не надали належної оцінки характеру і ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам його вчинення і наслідкам, а також даним, що характеризують особу винного та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. Крім того, суди також залишили поза увагою те, що ОСОБА_5 не відшкодував потерпілій моральну шкоду, відшкодував лише 10000 грн матеріальної шкоди та не вибачився перед нею. Зазначає, що вона втратила єдиного сина, який допомагав їй фінансово, а також у зв`язку із тим, що у неї третя група інвалідності, вона не може обійтись без сторонньої допомоги. Вказує, що ОСОБА_5 не розкаявся у вчиненому, а визнання ним вини пов`язане лише з намаганням уникнути покарання за скоєний злочин. Вважає, що судами не встановлено обставин, які пом`якшують покарання. Зазначає, що суд першої інстанції не розмежував підстави для призначення покарання та для звільнення від його відбування. Ухвала апеляційного суду є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілої в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування завданої шкоди, а також не встановив обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що обвинувачений ОСОБА_5 під час розгляду кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанції вину визнав у повному обсязі, висловив щире каяття у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та вибачився перед потерпілою.

Крім цього, апеляційний суд також урахував, що ОСОБА_5 злочин вчинив з необережності, а також обставини кримінального провадження, а саме те, що останній, будучи водієм карети швидкої допомоги, у нічний час, здійснюючи маневр руху заднім ходом, не переконався у тому, що не створює небезпеки іншим учасникам руху, та здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , який лежав на тротуарі головою до проїзної частини, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння (4,25 проміле).

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, який передбачений санкцією статті. Разом з тим, вирішуючи питання про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд також урахував конкретні дані особи обвинуваченого, зокрема те, що він майже 17 років працює водієм КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», за місцем роботи зарекомендував себе як сумлінний працівник, правил дорожнього руху не порушував, стягнень та зауважень не мав, алкогольними напоями не зловживає.

Доводи потерпілої про те, що ОСОБА_5 не відшкодував завдану їй моральну та матеріальну шкоду, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними.

Так, апеляційний суд встановив, що обвинувачений за власною ініціативою відшкодував потерпілій майнову шкоду в розмірі 10000 грн, що підтверджується розпискою та не заперечується потерпілою.

Водночас потерпіла в рамках цього кримінального провадження не зверталася із цивільним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди. Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідно до пояснень потерпілої та її представника, після постановлення вироку потерпіла також не звернулася із цивільним позовом у порядку цивільного судочинства.

У той же час, апеляційний суд визнав голослівними доводи потерпілої про те, що ОСОБА_5 просив не подавати цивільний позов. Так, цей суд слушно зауважив, що під час досудового розслідування та в суді інтереси потерпілої представляв адвокат, а під час судового розгляду потерпілій роз`яснені процесуальні права, зокрема на пред`явлення цивільного позову, проте потерпіла цивільний позов не заявляла.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням також є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені потерпілою в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується також і з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі потерпілої відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

У той же час касаційна скарга не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги потерпілої не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3