Справа №579/1052/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/268/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 13 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця РФ, росіянина, громадянина РФ, з неповною базовою загальною середньою освітою, не працюючого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , відповідно якої, останній просить вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 13 грудня 2023 року в частині призначення покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання із застосування ст. 69 КК України, у виді 03 років обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді 05 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту затримання 04 квітня 2023 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишити попередній у виді тримання під вартою.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 зазначає про те, що суд обираючи обвинуваченому покарання не врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, характер вчиненого злочину, повне визнання вини обвинуваченим, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місце проживання, не перебування на обліку в лікаря-психіатра та нарколога. Таким чином, вказані обставини є такими, що пом`якшують покарання.

Окрім цього, апелянт зауважує про те, що крадіжка хоча і вчинена обвинуваченим в умовах воєнного стану, але без будь-якого використання такої умови. Так, під час викрадення грошей, наявність воєнного стану в країні ніяким чином не вплинуло на доступ до викраденого майна.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 04 квітня 2023 близько 12-ої години, ОСОБА_7 , перебуваючи разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в будинку останньої, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , побачив гаманець з грошима, які належали ОСОБА_10 , який остання попросила подати з полиці під столу та видала звідти 200 гривень ОСОБА_7 . У подальшому ОСОБА_10 передала гаманець з грошима ОСОБА_7 , щоб останній його поклав на місце. У цей час в ОСОБА_7 виник умисел на вчинення крадіжки грошей з гаманця ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 , передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення матеріальних збитків та бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих спонукань, у період воєнного стану, скориставшись відсутністю уваги з боку ОСОБА_10 викрав з гаманця частину грошових коштів у сумі 20400 гривень, які належали ОСОБА_10 , в той час, коли клав гаманець під стіл у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після вчинення крадіжки ОСОБА_7 залишив місце вчинення злочину та викраденим розпорядився на власний розсуд.

Внаслідок крадіжки, вчиненої ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_10 спричинена матеріальна шкода на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував щодо поданої апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Тобто, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку, вказаних вимог було дотримано в повному обсязі.

Відповідно до мотивувальної частини вироку, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставину, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, особу винного, раніше неодноразово судимого за вчинення корисливих злочинів, судимість, які не зняті і не погашені у встановленому законом порядку, який на шлях виправлення не став, знову вчинив аналогічний злочин, майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, відсутність обставини, що обтяжують покарання.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що не можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та вважав за доцільне визначити йому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 05 років, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ті обставини, на які посилається апелянт в апеляційній інстанції.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на щире каяття, як на обставину, що пом`якшує покарання, є непереконливим, оскільки формальне визнання вини не свідчить про каяття особи.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль обвинуваченого із приводу скоєного ним злочину та наявність осуду своєї поведінки.

Як убачається з вироку, обвинувачений ОСОБА_7 надавав непослідовні та суперечливі пояснення, свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнавав частково, заперечуючи суму викрадених коштів. Після дослідження долучених стороною обвинувачення письмових доказів, обвинувачений свою вину визнав, просив суворо не карати.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав, які б вказували про наявність такої пом`якшуючої покарання обставин, як щире каяття.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що визначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 у виді 05 років позбавлення волі відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Під час перегляду вироку місцевого, колегія суддів, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, характеру та обставин вчинення кримінального правопорушення, дійшов висновку, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції статей кримінального закону, яке останній повинен відбувати реально.

Обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судового рішення.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість їх висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у поданій апеляційній скарзі не навів.

Щодо доводів апелянта про не використання обвинуваченим умов введеного на території України воєнного стану під час вчинення ним кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому продовжений.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» №2117-IX від 03.03.2022 посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, учинена в умовах воєнного або надзвичайного стану - є особливо кваліфікованим складом злочину.

Вчинення крадіжки в умовах воєнного стану - одразу кваліфікується за ч.4 ст.185 КК України, як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані саме як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує про те, що кваліфікуючі ознаки - вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану та з використанням умов воєнного стану - є різними ознаками, однак норма закону України про кримінальну відповідальність (ч.4 ст.185 КК України) передбачає саме ознаку вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Відтак, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого є безпідставними.

Отже всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 13 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4