Справа № 465/6879/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1160/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000427 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м.Львова від 02.10.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2024, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 59-1 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій ОСОБА_7 , апелянт вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт покликається, що вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, серед іншого, врахував, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, проте перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 у лікаря-психіатра на обліку не перебуває, натомість перебуває на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з березня 2021 року з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів».

Згідно з ст. 19 КК України, осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Якщо неосудність особи буде встановлена під час судового розгляду, суд, відповідно до положень ст. 362 КПК України, постановляє ухвалу про зміну порядку розгляду і продовжує судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими главою 39 КПК України.

Крім того, згідно з ст. 20 КК України, особа, визнана судом обмежено осудною, хоча і підлягає кримінальній відповідальності, дана обставина повинна враховуватись судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Частиною 1 ст. 509 КПК України передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Окрім цього, відповідно до ст. 505 КПК України, обставинами, які підлягають встановленню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння певною особою; наявність у особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування та інші обставини. Таким чином, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел є елементом суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

(Такої позиції дотримується Верховний Суд (постанови від 26.06.2019 справа №202/5997/17, від 13.06.2019 справа №185/67/18).

Усупереч вищезазначеним положенням, під час судового розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 , суд проігнорував наявність у нього встановленого діагнозу «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів» та не встановив факт його осудності.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 374 КПК України, у вступній частині вироку зазначається, зокрема, закон України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Попри те, що до суду надійшов обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_7 за ст. 390-1 КК України, у вступній частині вироку зазначено, що він обвинувачується за ч. 1 ст. 309 КК України. Таким чином, вступна частина вироку не відповідає його мотивувальній і резолютивній частині, відповідно до яких ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ст. 390-1 КК України.

Суд першої інстанції зазначив, що досудовим розслідуванням встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2024 у справі № 465/5982/24, провадження 2-о/465/305/24, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_7 строком на 6 місяців, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, щодо заборони перебувати в місці спільного проживання з постраждалою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_7 , 06.08.2024, близько 19:30 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_7 , 07.08.2024, близько 19:30 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_7 , 14.08.2024, близько 19:15 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_7 , 15.08.2024, близько 19:35 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.02.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_7 , 17.08.2024, близько 19:30 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст.390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувального припису, що застосований до нього судом.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 в порядку ст. 302 КПК України, надійшов до суду 04 вересня 2024 року із супровідним листом (а.с.1) в якому прокурор клопоче про розгляд даного обвинувального акту у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Частинами 2, 3 ст. 381 КПК України передбачено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_10 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавав.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ст.390-1 КК України є правильною, оскільки останній вчинив умисне невиконання обмежувального припису, що застосований до нього судом.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений не оспорював встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту.

Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК.

Згідно із заявою обвинуваченого ОСОБА_7 , яка складена в присутності захисника - адвоката ОСОБА_10 , останній беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження, згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України, та надав свою згоду на розгляд обвинувального акту в спрощеному провадженні.

Потерпілих від кримінального проступку немає.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17.10.2024 (тобто ще до подачі апеляційної скарги прокурором) було виправлено описку допущену у тексті вироку Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2024, який ухвалено по справі №465/6879/24 та вказано, що у вступній частині вироку правильно слід зазначити кваліфікацію вчиненого ОСОБА_7 правопорушення, за ст.390-1 КК України.

Щодо покликань прокурора про те, що в матеріалах кримінального провадження наявна медична довідка № 4673 від 19.08.2024 з КНП ЛОР « Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з якої вбачається що гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в зазначеному медичному центрі з 03.2021 з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів», але заначений факт був проігнорований судом першої інстанції то таке не відповідає фактичним обставинам справи.

З вимоги від 07.08.2024 року стосовно ОСОБА_7 вбачається те, що він був неодноразово судимий, зокрема крайніми вироками Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2022, 18.11.2022.

Зазначені вироки були винесені за участю прокурорів, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників.

У вироку Франківського районного суду м. Львова від 18.11.2022 суддя вказав про перебування ОСОБА_7 на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів», однак ОСОБА_7 не був визнаний неосудним.

По даному кримінальному провадженні орган досудового розслідування спільно з окружною прокуратурою, зокрема слідчі та прокурор, які контактували з ОСОБА_7 не вбачали підстав для перевірки обвинуваченого на осудність. При всіх слідчих діях був присутній захисник, відтак порушення права на захист не було.

Статтею 505 КПК України вирішуються обставини, що підлягають встановленню під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характері.

До суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 був наданий на розгляд обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000427 внесений до ЄРДР 07.08.2024 і суддею не було встановлено невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

Ніхто з учасників процесу не ставив питання про визнання/невизнання осудності обвинуваченого, зокрема і під час надання дозволу на спрощений порядок розгляду справи.

Відтак покликання прокурора в апеляційній скарзі на ст. 505 КПК України є некоректним.

Доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції та вони не спростовують встановлені в суді першої інстанції фактичні обставини справи та їх обґрунтування.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції було призначено покарання у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2024 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: