У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року ( з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2025 року), стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Призначити біль м`яке покарання.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати частково та ухвали новий вирок яким ОСОБА_9 призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням,з іспитовим строком 2 роки.

Короткий зміст вироку.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20.10.2020 по 07.04.2022 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Повернуто ОСОБА_10 заставу, внесену за ОСОБА_5 згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.10.2020, внесену на депозитний рахунок в ДКС України м. Київ, в розмірі 43940 грн. 00 коп. (сорок три тисячі дев`ятсот сорок гривень 00 копійок) після набрання вироком законної сили.

Цим же вироком, ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю в 2 (два) роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_11 : періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Повернуто ОСОБА_10 заставу, внесену за ОСОБА_11 , згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.10.2020р, внесену на депозитний рахунок в ДКС України м. Київ, в розмірі 43940 грн. 00 коп. (сорок три тисячі дев`ятсот сорок гривень 00 копійок) після набрання вироком законної сили. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зауважує, що після внесення застави не порушував покладені на нього обов`язки, не вчиняв кримінальних правопорушень, зробив для себе належні висновки, щиро розкаявся у вчиненому, працює неофіційно різноробочим, а тому вважає, що суд призначив йому занадто суворе покарання, яке не відповідає його особі.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального покарання через його суворість. Вказує, що ОСОБА_5 вину свою у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, визнав повністю та щиро розкаявся, під час дії запобіжного заходу у вигляді застави обвинувачений завжди приходив у судові засідання та не переховувався від суду, має постійне місце проживання, потерпілим ОСОБА_12 цивільного позову до обвинуваченого щодо відшкодування матеріальних збитків не було пред`явлено. У зв`язку із відсутністю обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , наявністю обставин, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 щире каяття, на думку сторони захисту, цілком можливе виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання та застосування до нього ст.75 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що в період часу з 11:00 год. 09.05.2020 до 08:00 год. 10.05.2020 ОСОБА_5 , діючи повторно за попередньою змовою з ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, шляхом пошкодження дверей, проникли в приміщення магазину № НОМЕР_1 , який розташований на ринку «Україночка» за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали майно ОСОБА_12 на загальну суму 45518 грн. 20 коп.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що вчинене повторно та за попередньою змовою групою осіб та поєднане з проникненням в інше приміщення.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційних скарг, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційних скаргах на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про зміну призначеного покарання, апелянти не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке просять призначити.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу винного, який не працює, характеризується посередньо, раніше судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, ставлення обвинуваченого до скоєного, його роль у ході скоєння крадіжки, обставиною, що пом`якшує ОСОБА_5 покарання, суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, за такого суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, яке за розміром наближене до мінімального строку, належним чином вмотивував своє рішення.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 на шлях виправлення не став і вчинив новий умисний тяжкий корисливий злочин проти власності. Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ОСОБА_5 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Зазначені вище обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_5 покаранням та вважає, що таке покарання, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального закону, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про неможливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, характеризується посередньо, не працює.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на наведене та відсутністю підстав для зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, з наведених апелянтами мотивів, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання та застосування ст.ст.75, 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2025 року ( з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2025 року), стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді