ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

адвоката ОСОБА_6 ,

власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000049 за апеляційними скаргами власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 було задоволено клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_10 про арешт майна.

Накладено арешт на виявлене та вилучене під час проведення 22.11.2024 року санкціонованого обшуку майно, заборонивши будь-яким особам користуватись та розпоряджатись ним, а саме на:

1.Мобільний телефон Redmi Note 5, належний ОСОБА_8 ;

2.Банківська картка ПриватБанку НОМЕР_1 ;

3.Податкова декларація про майновий стан і доходи від 29.03.2023 від імені ОСОБА_8 ;

4.Документ з реквізитами щодо сплати податку на суму 30425,00 грн. та військового збору 9127,50 грн.;

5.Квитанція ПриватБанку від 29.03.2023 про сплату податку на суму 30425,00 грн. та 9127,50 грн.;

6.Грошові кошти в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США 160 купюр по 100 доларів США, а також 500 євро 10 купюр по 50 євро;

7.Два робочі зошити зі зразками почерку ОСОБА_8 .

Рішення суду обґрунтовано тим, що стороною обвинувачення доведено правові підстави для накладення арешту на майно, а також те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

В апеляціях:

- адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , не погоджуючись з вказаним рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.

Вважала, що вказана ухвала слідчого судді є незаконною, постановлена із порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що ОСОБА_7 - батьку ОСОБА_8 належить особисто грошові кошти у сумі 16000 тисяч доларів США та 500 євро, отриманні ним від відчуження нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , та ніякого відношення до кримінального правопорушення не мають, а тому не підлягали вилученню під час проведення обшуку.

Вважає, що слідчим суддею не було враховано, що відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2024 року, не підлягало задоволенню клопотання в частині надання слідчому права відшукати і вилучати в ході обшуку «грошових коштів отримані злочинним шляхом, інших речових доказів, що мають значення для встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення».

Вказує, що прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_10 , вилучивши в квартирі, належній ОСОБА_7 на праві приватної власності, під час проведення обшуку, грошові кошти у розмірі 16000,00 доларів США та 500 евро, що є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , діяв не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та порушив обсяги проведення обшуку, що були визначені ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2024 року.

Вважає, що прокурором було перевищено свої повноваження, та вилучено грошові кошти у сумі 16000,00 доларів США та 500 евро, що є особистою приватною власністю ОСОБА_7 . Доказів того, що вилучені кошти отримані злочинним шляхом, також немає.

Також, слідчий суддя не звернув увагу на той факт, що у протоколі обшуку не було детально та точно перелічено найменування, кількісні, якісні характеристики вилучених грошових та всіх інших індивідуалізуючи ознак, які дозволяють відрізнити об`єкт від подібних йому, відсутнє точне найменування, кількість, серія і номер, інші відмінні індивідуалізуючи ознаки грошових коштів.

ОСОБА_8 було доведено, що грошові кошти його батька - ОСОБА_7 , отримані ним законним шляхом, про що надано відповідні докази.

Щодо накладення арешту на інше вилучене майно, зокрема, мобільний телефон, банківська картка, податкова декларація про майновий стан і доходи, документ з реквізитами щодо сплати податку та військового збору, квитанція Приватбанку, вважаємо, що прокурором ніяким чином не доведено, що вказані речі зберігають на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

Апелянт зазначила, що ОСОБА_8 підозра в рамках даного кримінального провадження не вручалась.

- власник майна ОСОБА_7 , не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.

Вважав, що ухвала слідчого судді є незаконною, постановлена із порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що йому на особисто належать грошові кошти у сумі 16000 тисяч доларів США та 500 євро, які він отримав від відчуження нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані грошові кошти є його особистою приватною власністю та ніякого відношення до кримінального правопорушення не мають, а тому не підлягали вилученню під час проведення обшуку.

На думку апелянта, прокурор під час проведення обшуку діяв не в межах повноважень, вилучив в квартирі, належній ОСОБА_7 на праві приватної власності, грошові кошти у розмірі 16000,00 доларів США та 500 евро, що є його особистою приватною власністю.

Також, слідчий суддя не звернув увагу на той факт, що у протоколі обшуку не було детально та точно перелічено найменування, кількісні, якісні характеристики вилучених грошових та всіх інших індивідуалізуючи ознак, які дозволяють відрізнити об`єкт від подібних йому, відсутнє точне найменування, кількість, серія і номер, інші відмінні індивідуалізуючи ознаки грошових коштів.

ОСОБА_8 було доведено, що грошові кошти його батька - ОСОБА_7 , отримані ним законним шляхом, про що надано відповідні докази.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення власників майна ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , та їх представника адвоката ОСОБА_6 на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, які наполягали на їх задоволенні та просили скасувати ухвалу слідчого судді щодо накладення арешту на грошові кошти та повернути їх власнику майна, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захситу та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначених вимог закону слідчим суддею не дотримано з огляду на таке.

Обґрунтовуючи своє рішення про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя посилався на положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України та в ухвалі зазначив, що вказане у клопотанні тимчасово вилучене майно має значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, оскільки могло бути знаряддям чи зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, могло бути предметом кримінального правопорушення або було одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тому для виконання завдань кримінального процесуального законодавства, є необхідність накладення арешту на вищезазначене майно.

Між тим з такими висновками слідчого судді не погоджується колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

За загальними правилами, передбаченими ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

- підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

- призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

- є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

- одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Положеннями ч.ч. 1, 2, 5, 6 статті 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні слідчого відділення відділу поліції № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області, перебувають матеріали кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000049 від 18.06.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 ч. 1 ст. 362 КК України за фактом вчинення групою осіб шахрайства та використання підроблених документів, що надають право на безпідставне набуття права власності на нерухоме майно, привласнення речових прав на нерухоме майно, що належить громадянам із незахищених верств населення та здійснення приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу несанкціонованого внесення змін в Держаний реєстр речових прав на нерухоме майно шляхом посвідчення договору дарування майна від особи, що на момент вчинення правочину була мертва.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Дніпропетровської обласної прокуратури та прокурорами Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра.

Під час досудового розслідування 22.11.2024 прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_10 на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_11 від 15.11.2024 (справа №201/14246/24, провадження №1-кс/201/5022/2024) проведено обшук в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час проведення обшуку було виявлено предмети злочинної діяльності, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, необхідні для проведення експертиз, були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме: Мобільний телефон Redmi Note 5, належний ОСОБА_8 ; банківська картка ПриватБанку НОМЕР_1 ; податкова декларація про майновий стан і доходи від 29.03.2023 від імені ОСОБА_8 ; документ з реквізитами щодо сплати податку на суму 30425,00 грн. та військового збору 9127,50 грн.; квитанція ПриватБанку від 29.03.2023 про сплату податку на суму 30425,00 грн. та 9127,50 грн.; грошові кошти в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США 160 купюр по 100 доларів США, а також 500 євро 10 купюр по 50 євро; два робочі зошити зі зразками почерку ОСОБА_8 .

Постановою прокурора ОСОБА_10 від 22 листопада 2024 року вилучені речі та документи визнано речовими доказами та визначено місце їх зберігання у камері речових доказів ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області.

Зі змісту клопотання прокурора про арешт майна вбачається, що ним порушується питання про накладення арешту на вилучені речі, документи та грошові кошти, оскільки вони набуті кримінально протиправним шляхом та можуть бути задіяні в протиправній діяльності, що мають значення у даному кримінальному провадженні.

При цьому у клопотанні слідчого не зазначено, яким саме критеріям речових доказів згідно ст.98 КПК України відповідають вилучені грошові кошти під час проведення обшуку майно, а також наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, а саме можливості його відчуження та перетворення. Між тим слідчим лише вказується, що в разі незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді заборони розпорядження майном можливе його подальше незаконне відчуження або володіння ним, що позбавить орган досудового розслідування можливості проведення об`єктивного та всебічного розслідування по кримінальному провадженню.

На підтвердження легальності походження вилучених під час обшуку грошових коштів стороною захисту були надані копії документів, а саме договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2023 року, продавець ОСОБА_7 грошові кошти вилучені під час обшуку отримані ОСОБА_7 від продажу квартири, яку він успадкував після своєї хресної матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.10.2023 року за реєстровим номером №1586.

Крім того, під час апеляційного перегляду власниками майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надано пояснення, що вилучені на обшуку грошові кошти належать особисто ОСОБА_7 , та він їх отримав від продажу квартири АДРЕСА_3 , яку він успадкував 27 жовтня 2023 року за заповітом після смерті своєї хресної матері. Продаж цієї квартири було вчинено за 26 тис. доларів США, та з цієї суми, на час проведення обшуку він вже витратив 10 тис. доларів США, а залишок 16 тис. доларів США зберігав в належному йому сейфі для зареєстрованої на нього зброї, що знаходиться за місцем його проживання, де й проводився обшук. Ключ від сейфу має тільки він один.

Таким чином, прокурором не надано об`єктивних доказів того, що грошові кошти, вилучені під час обшуку 22.11.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належали ОСОБА_7 , мають злочинне походження та отримані злочинним шляхом.

Натомість, грошові кошти, які вилучені у ОСОБА_7 мають законне походження, що підтверджується документально.

На переконання апеляційного суду, вищенаведене свідчить про те, що наведені в оскаржуваній ухвалі слідчого судді доводи, за яких він дійшов до переконання про необхідність задоволення клопотання слідчого про арешт майна, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 173 КПК України, оскільки стороною обвинувачення під час судового розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не доведено необхідності у накладенні на нього арешту. При цьому, сам факт формального набуття згідно постанови прокурора ОСОБА_10 про визнання речових доказів від 22.11.2024 року процесуального статусу речового доказу, яким є майно зазначене в клопотанні слідчого, не свідчить про його відповідність, визначеним ст.98 КПК критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки слідчого судді, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409 та п.1,2 ч.1 ст.411 КПК України, є підставою для скасування судового рішення слідчого судді.

Відповідно до положень ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року про арешт тимчасово вилученого майна скасуванню в частині накладення арешту на грошові кошти.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173 та ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411 та 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року в частині накладення арешту на грошові кошти: у сумі 16 000 доларів США 160 купюр по 100 доларів США, а також 500 євро 10 купюр по 50 євро, скасувати, а в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в цій частині відмовити.

Повернути грошові кошти у сумі 16 000 доларів США 160 купюр по 100 доларів США, а також 500 євро 10 купюр по 50 євро, особі, у якої вони були вилучені ОСОБА_7 .

В іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3