Справа № 489/2659/25
Провадження № 1-кс/489/881/25
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

14 квітня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , ознайомившись зі скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

встановив:

14.04.2025 до слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ознайомившись зі скаргою, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ч. 2 ст. 304 КПК України, скарга повертається, якщо : скаргу подала особа, яка не має права подавати скаргу; скарга не підлягає розгляду в цьому суді; скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Аналіз процитованих норм КПК України вказує на те, що законом визначений не тільки вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді на стадії досудового провадження, а і коло осіб, які мають відповідний процесуальний статус, що дозволяє їм оскаржити відповідні рішення, дії чи бездіяльність; а також строк, протягом якого може бути оскаржена відповідна бездіяльність слідчого.

В тексті скарги скаржник вказує, що повідомив до ТУ ДБР у м. Миколаєві про вчинення кримінальне правопорушення в усній формі.

Проте, звертаючись до слідчого судді з даною скаргою, скаржник не додав до неї будь-яких доказів того, що він дійсно за вищевказаних обставин звертався до ТУ ДБР у м. Миколаєві з відповідною заявою та коли саме, та що така заява була саме заявою про конкретне кримінальне правопорушення і яке саме.

Натомість, посилання скаржником у тексті скарги про те, що 10.04.2025 він отримав відповідне повідомлення слідчого від 02.04.2025 про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР, не підтверджене будь-якими фактичними даними, оскільки до скарги не було додано будь-яких додаткових матеріалів, які б дозволили встановити факт дійсного звернення скаржника до ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Таким чином, до скарги не були додані відповідні докази, які б підтверджували факт звернення заявника до органу досудового розслідування із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а також не додані документи, які б підтверджували неможливість надання скаржником відповідних доказів.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу скаржника на те, що у складі ТУ ДБР у м. Миколаєві діють три окремі слідчі відділи (Перший, Другий та Третій), місцерозташування яких знаходиться та повноваження яких поширюються на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області (ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань»).

Натомість, до повноважень слідчих суддів Ленінського районного суду міста Миколаєва щодо здійснення контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні належить здійснення таких заходів лише щодо слідчих Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві, який розташований в межах територіальної юрисдикції даного суду.

Проте, зі скарги вбачається, що ОСОБА_2 звернувся із заявою про кримінальне правопорушення безпосередньо до ТУ ДБР у м. Миколаєві, без зазначення його конкретного слідчого відділу, що позбавляє слідчого суддю можливості встановити, що дана скарга підлягає розгляду слідчим суддею саме Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Вказане, у свою чергу, позбавляє слідчого суддю можливості пересвідчитися, що скаргу подала особа, яка дійсно має право подавати відповідну скаргу (має статус заявника відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України), а також щодо того, що скарга була подана в межах процесуальних строків на оскарження бездіяльності слідчого та що така скарга відповідно до правил територіальної підсудності підлягає розгляду саме в цьому суді.

З урахуванням викладеного та відповідно до змагальності, як загальної засади кримінального провадження, слідчий суддя позбавлений можливості при вирішенні питання про прийняття до провадження даної скарги самостійно без наявності належних та необхідних документів встановити, що особа, яка звернулась зі скаргою, дійсно є заявником, має право подавати таку скаргу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України та не пропустила строк звернення до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність слідчого.

Крім того, Частина 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Разом з тим, слідчий суддя враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. У Рішеннях Конституційного Суду України від 14.12.1999 р. № 10-рп/99 та від 14.07.2021 р. № 1-р/2021 зазначено, що українська мова, як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Частиною 5 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. 92 Конституції України регламентовано, що застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається виключно законами України.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25.04.2019 р. № 2704-VIII єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова, а у ч. 6 ст. 13 цього Закону вказано, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

У ч. ч. 1, 2 ст. 14 вказаного Закону передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом із цим, за змістом ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Окрім того, ч. 1 ст. 29 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають документи державною мовою.

Отже, згідно з Конституцією України, КПК України та зазначеними законами України, органи досудового розслідування, прокуратура та суд, як державні органи, а також їх посадові особи при здійсненні своїх повноважень та в інших публічних сферах суспільного життя, зобов`язані використовувати лише державну мову, що стосується й прийняття до розгляду документів, складених лише українською мовою.

Тобто, враховуючи наведене, при оскарженні рішення, дії та бездіяльності слідчого до суду скарга має бути викладена українською мовою чи в перекладі на державну мову, що надає слідчому судді можливість зрозуміти її зміст, перевірити дотримання особою, яка подає скаргу, положень КПК України та визначитись щодо прийняття скарги до провадження.

Проте, зі змісту скарги ОСОБА_2 вбачається, що вона викладена іншою мовою, а не державною, що, у свою чергу, є перешкодою у виконанні судом своїх обов`язків, визначених процесуальним законом.

Отже, за наведених обставин, скаргу, складену не українською мовою, необхідно повернути особі, яка її подала.

Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові по справі № 521/12324/18 від 19.09.2022. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що скаржник ОСОБА_2 може звернутися до власного захисника, про якого сам зазначає у скарзі, задля забезпечення його можливості звернення зі скаргою на бездіяльність слідчого, яка відповідає вимогам законодавства.

Окремо слідчий суддя зазначає, що загальними вимогами до документу, який подається суду, зокрема є ясність викладу вимог заявника, з дотриманням етикету ділових паперів та мовного етикету.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема віднесено повагу до людської гідності.

Також положеннями ч. 1 ст. 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи.

При цьому, слідчий суддя зауважує, що в обґрунтування доводів скарги ОСОБА_2 використані образливі висловлювання на адресу слідчого, бездіяльність якого він оскаржує, які виходять за межі нормальної, коректної та легітимної критики, що у розумінні ЄСПЛ констатується як зловживання правом на подання заяви, скарги.

За такого, ОСОБА_2 роз`яснюється, що є недопустимим використання образ та некоректних висловлювань у текстах кримінальних процесуальних документів, та є несумісним з позиції етики та моралі. Допущені скаржником висловлювання свідчать про очевидну неповагу до честі, гідності слідчих.

Зазначені обставини є підставою для повернення скарги особі, яка її подала.

Керуючись статтями 303-304, 309, 372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань повернути особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1