Справа № 135/1153/24
Провадження №11-кп/801/1262/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ( режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000158 від 18.08.2024 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розтоки Закарпатської області, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого:

- 07.08.2023 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На даний час відбуває покарання у виді обмеження волі в ДУ «Бердичівський виправний центр (№ 108)»,

-визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07.08.2023, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня його затримання на виконання вироку Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.09.2024.

Згідно вироку судом встановлено, що ОСОБА_7 , будучи особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, маючи прямий умисел, спрямований на самовільне залишення місця обмеження волі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив кримінальне правопорушення проти правосуддя за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , відбуваючи покарання у виді обмеження волі в Державній установі «Бердичівський виправний центр (№108)», що знаходиться за адресою: м. Бердичів Житомирської області, вул. Низгірецька, 2, був працевлаштований згідно зі строковим трудовим договором № 208 від 16.04.2024 на посаді підсобного робітника на контрагентському об`єкті ТОВ «Вінницька птахофабрика», що розташований за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, вул. Хлібозаводська, 14, та на час виконання робіт на вказаному контрагентському об`єкті проживав у гуртожитку «Дубрава», що розташований за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, вул. Промислова, 22.

18.08.2024 о 13 годині ОСОБА_7 , будучи письмово ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді обмеження волі, а також попереджений про відповідальність за їх порушення та кримінальну відповідальність за самовільне залишення місця обмеження волі, перебуваючи спільно із молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» ОСОБА_8 та засудженими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на центральній площі м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, маючи умисел на самовільне залишення місця обмеження волі, самовільно, без належного дозволу та за відсутності законних підстав, повідомив ОСОБА_8 завідомо недостовірні відомості щодо необхідності відвідування разом із ОСОБА_9 супермаркету торгівельної мережі «АТБ».

Надалі, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 отримавши згоду ОСОБА_8 на відвідування супермаркету торгівельної мережі «АТБ», зникли з поля зору останнього, викликали з належного ОСОБА_9 мобільного номеру НОМЕР_1 водія служби таксі «Перше таксі» ОСОБА_11 до магазину «Берізка», розташованого за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, вул. Будівельників, 20, та не повідомляючи про свої злочинні наміри ОСОБА_11 самовільно залишили місця обмеження волі, поїхавши в м. Гайсин Вінницької області.

В подальшому, 18.08.2024 о 19 год 30 хв ОСОБА_7 був затриманий працівниками ВП № 3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області на території зупинки громадського транспорту по вул. 1-го Травня в м. Гайсин Вінницької області біля ТРЦ «Європейський».

Таким чином ОСОБА_7 будучи особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, самовільно залишив місця обмеження волі, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 390 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за наведеними вище обставинами, щиро покаявся та надав показання, які за змістом відповідають викладеним вище фактам. Він пояснив, що відбував покарання у вигляді обмеження волі в ДУ «Бердичівський виправний центр (№108)» у м. Бердичів Житомирської області. Надалі його було працевлаштовано на контрагентському об`єкті ТОВ «Вінницька птахофабрика», розташованому в м. Ладижин Вінницької області. Під час виконання робіт на цьому контрагентському об`єкті Беркела проживав у гуртожитку «Дубрава». З порядком та умовами відбування покарання, правами та обов`язками, а також з кримінальною відповідальністю за самовільне залишення місця обмеження волі він був ознайомлений. 18 серпня 2024 року, приблизно о 13:00, він самовільно залишив контрагентський об`єкт. Перебуваючи разом із засудженим ОСОБА_9 та співробітником установи виконання покарань на центральній площі м. Ладижин, Беркела, отримавши згоду від останнього на відвідування супермаркету мережі «АТБ», разом із ОСОБА_9 зникли з його поля зору. Використовуючи мобільний телефон, що належав ОСОБА_9 , вони викликали таксі до магазину «Берізка» та вирушили в м. Гайсин, де того ж дня Беркелу було затримано співробітниками поліції. Причиною його самовільного залишення місця обмеження волі став пошук «закладок» із забороненими речовинами.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити оскаржуваний вирок відносно нього в частині призначеного покарання, пом`якшивши покарання, та застосувавши положення ст. 69 КК України, перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, а саме призначивши йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, із застосуванням положень ст.ст.71,72 КК України.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що він повністю визнає свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення та щиро розкаюється у вчиненому, судом необґрунтовано не визнано пом`якшуючою обставиною позитивну характеристику з ВЦ-108, де він не мав стягнень, працював та був тричі заохочений, а тому вважає, що апеляційний суд може пом`якшити призначене йому покарання.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи.

Прокурор ОСОБА_6 просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.09.2024 щодо ОСОБА_7 без змін.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши ретельно доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів апеляційного суду не знаходить їх переконливими, оскільки встановлено, що призначене йому покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України. Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому перевірці не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на його думку, призначене покарання за своїм видом є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення і особі останнього.

Так, відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст.ст.65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зокрема, при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_7 , судом в повній мірі враховано ступінь тяжкості та характер вчинених ним злочинів, особу обвинуваченого, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також те, що під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, надавав послідовні, взаємоузгодженні з іншими доказами показання, щире каяття обвинуваченого є дійсним та відвертим.

Таким чином обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 судом визнано щире каяття.

Також судом враховано і те, що ОСОБА_7 будучи особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення.

Таким чином обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 судом визнано рецидив кримінальних правопорушень.

Судом також враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, яке полягає у визнанні ним своєї вини та щиросердному розкаянні, а також дані про особу винного, який раніше судимий, однак належних висновків для себе не зробив та скоїв новий злочин. За місцем проживання компрометуючі матеріали щодо ОСОБА_7 відсутні. За місцем відбування покарання ОСОБА_7 характеризується посередньо. Ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства оцінюється як середні. Він є осудним в розумінні ч. 1 ст. 19 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра він не перебуває, що не викликає сумнівів в його осудності. Він не є особою з інвалідністю, не одружений, на даний час не працевлаштований, дітей або осіб похилого віку на утриманні не має. Також судом враховано вік та стан здоров`я ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов цілком правильного, тобто законного та обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі покарання в межах санкції ч. 1 ст. 390 КК України буде справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 засуджено вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07.08.2023 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, за яким він відбув дане покарання частково. Кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні останній вчинив 18.08.2024, тобто після ухвалення попереднього вироку та до повного відбуття покарання за ним. За таких обставин судом першої інстанції правильно призначено ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, тобто до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07.08.2023, з урахуванням правил, передбачених в статті 72 цього Кодексу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності на його думку підстав для застосування вимог ст. 69 КК України, апеляційний суд не може погодитись з такими доводами, виходячи з такого.

Визначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 такий вид та розмір покарання, апеляційний суд вважає, що судом першої фактично враховано позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому на думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання щодо ОСОБА_7 буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, тому не вбачає достатніх підстав для його зміни, як того просить у своїй скарзі обвинувачений.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 390 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення,.а засудженим який утримується під вартою - протягом цього ж часу з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4