Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5249/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/380/25
Категорія ч.4 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000370 від 02.04.2020 року за апеляційною скаргою прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2024 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лазарівка, Брусилівського району, Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

-за ч.4 ст.407 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановлено іспитовий строк терміном 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, в період іспитового строку покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Здійснення нагляду за виконанням ОСОБА_6 обов`язків покладено на командира відповідної військової частини, а в разі звільнення з військової служби - на уповноважений орган з питань пробації.

в с т а н о в и л а:

Як встановив суд, ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді командира взводу зв`язку роти зв`язку батальйону управління військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, 11 червня 2018 року о 07 год. 30 хв. не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 09 червня 2022 року, коли прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , чим закінчив вчинення злочину.

Кримінальна відповідальність за вчинене передбачена ч.4 ст.407 КК України, а саме за нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

В апеляційній скарзі прокурор Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 просить вирок скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, вважає вирок незаконним.

Вважає, шо суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_6 не з`явився вчасно на службу у червні 2018 року, коли на території діяв особливий період, та був відсутній на військовій службі майже чотири роки. Крім того після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну та в умовах воєнного стану коли держава опинилася під ударом агресора і потребувала посиленого захисту, він, будучи військовослужбовцем, проявив відверте небажання безпосередньо продовжувати виконувати свої обов`язки по захисту її безпеки, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Зазначає, що в діях ОСОБА_6 не вбачалося морального засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління, оскільки він був відсутній на військовій службі з 11.06.2018 по 09.06.2024 включно, тобто майже чотири роки. З огляду на це, бажання продовжувати подальше проходження військової служби ОСОБА_6 оцінюється критично.

На думку прокурора, судом також не враховано, що вступаючи на військову службу, кожен військовослужбовець, у тому числі ОСОБА_6 , погоджується беззаперечно дотримуватися Конституції України, Законів України, Військової присяги, вимог статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення обвинуваченого на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що розгляд цього кримінального провадження суд першої інстанції здійснив у порядку ч. 3 ст. 349 КК, оскільки учасники судового розгляду не оспорювали обставин справи, що викладені в обвинуваченні. В ході судового розгляду ОСОБА_6 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 цього Кодексу, щиро розкаявся у скоєному.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 75 КК України, чинній на час вчинення кримінального правопорушення, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням дотримано.

Посилання прокурора на те, що суд не мав права застосувати до ОСОБА_6 приписи статей 75, 76 КК (у редакції Закону, на час вчинення кримінального правопорушення), є помилковими, оскільки закон України про кримінальну відповідальність чинний на час самовільного залишення обвинуваченим військової служби (11.06.2018 р. 09.06.2022) таких обмежень не мав.

Так, у разі звільнення засудженої особи від покарання на підставі ст. 75 КК суд покладає на особу певні обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу, що і було зроблено в кримінальному провадженні. Водночас, як встановив суд, ОСОБА_6 на час ухвалення вироку був військовослужбовцем, залишається ним і на даний час, а тому, керуючись приписами ч. 4 ст. 76 КК, суд поклав нагляд за засудженим на час проходження ним військової служби на командира відповідної військової частини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його молодий вік, наявність на утриманні малолітньої дитини, наявність вищої військової освіти, відсутність даних про порушення ним закону в минулому і на час розгляду справи, раніше не судимий, учасник бойових дій в АТО і те, що він продовжує військову службу, існували підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного за ч. 4 ст. 407 КК покарання відповідно до ст. 75 цього Кодексу.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину у період з 11.06.2018 та до 09.04.2022. Ці дії вчинено в умовах особливого періоду, а не в умовах воєнного стану.

Враховуючи виключно позитивні дані про особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, а також те, що обвинувачений і надалі проходить службу у лавах ЗСУ, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Таким чином, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком у цьому конкретному кримінальному провадженні буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та надасть йому можливість продовжувати військову службу, що є більш доцільним і для захисту держави в умовах військової агресії рф.

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 21 серпня 2024 року справа № 126/1813/23.

Колегія суддів, бере до уваги, що дотримання дисципліни військовослужбовцем безумовно впливає на обороноздатність держави і має негативні наслідки, але в кожній конкретній ситуації, пов`язаній з визначенням виду і розміру покарання, потребують ретельної перевірки без винятку обставини, які за законом мають правове значення, оскільки через дотримання загальних засад призначення покарання здійснюється реалізація принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Разом із цим повертаючись до обставин цього кримінального провадження, необхідно зауважити, що ОСОБА_6 на сьогодні продовжує проходити службу в лавах ЗСУ, у в/ч НОМЕР_2 на посаді командира механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону, даних про те, що він не дотримується покладених на нього обов`язків, повторно самовільно залишив місце служби матеріали кримінального провадження не містять та прокурором не надані.

Апеляційний суд також враховує, що законодавцем було гуманізоване законодавство, яке передбачає відповідальність за ст. 407, 408 КК України вчинене в умовах воєнного стану.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 401 КК України, особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

ОСОБА_6 , повернувся на військову службу та на час апеляційного розгляду перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України, в період дії особливого періоду, що має меншу суспільну небезпеку та є менш тяжчим кримінальним правопорушенням ніж, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, вчинене під час дії воєнного стану від якого обвинувачений за неведених умов взагалі підлягав би звільненню від кримінальної відповідальності.

Зазначене свідчить, що у зв`язку з добровільним поверненням на військову службу та перебуванням на ній на командирській посаді знизилася суспільна небезпека вчинених ОСОБА_6 дій та в даному конкретному випадку продовження обвинуваченим військової служби, перебування його під контролем командирів свідчить, що інтереси держави в захисті суверенітету переважають над необхідністю застосування до обвинуваченого реального позбавлення волі з метою попередження вчинення нових, аналогічних кримінальних правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б підставами для скасування вироку суду першої інстанції, перевіркою матеріалів кримінального провадження не виявлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: