Справа № 333/1089/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді - ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001656 від 08.11.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Значкове Вільнянського р-ну Запорізької обл., громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, який не має на утриманні малолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який перебуває на посаді стрілець-кулеметник, у званні солдат, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 186 ч.4 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.4 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ст. 177 КПК, менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти існуючим ризикам, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; перешкоджати кримінальному провадженню.

Обвинувачений проти заявленого клопотання заперечував, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, додатково зазначив, що має намір продовжувати служити в лавах ЗСУ.

Захисник обвинуваченого заперечував відносно продовження ОСОБА_3 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, посилаючись на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Крім того, ОСОБА_3 є військовослужбовцем, знаходиться під вартою вже більше року, потерпіла взагалі не з`являється в судові засідання, що свідчить про її незацікавленість в розгляді справи. На його думку, застосування більш м`якого запобіжного заходу забезпечить необхідний контроль за поведінкою та місцезнаходженням ОСОБА_3 . Просив змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.4 ст. 176 ч.4 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років; існують ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 який є військовослужбовцем, має постійне місце проживання, а також покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, свідчать про високий ступінь ризику переховування від суду та не гарантують запобіганню встановленому ризику без застосування запобіжного заходу.

Між тим, на думку суду, прокурором в судовому засіданні не доведено, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання зазначеного ризику.

Відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно вимог діючого законодавства тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України (ст.183 КПК України).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в рішенні «Харченко проти України» від 10.02.2011, зокрема в пункті 79 цього рішення зазначено, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Також суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Так, у рішенні «Боротюк проти України» (п.62) Суд вказав, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Отже, наявність підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, суд повинен зазначити конкретні, а не абстрактні підстави для тримання особи під вартою, розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 вже досить тривалий час перебуває на розгляді суду,обвинувачений ОСОБА_3 є військовослужбовцем Збройних Сил України, тривалий час з 09 листопада 2023 року він перебуває під вартою, під час розгляду кримінального провадження прокурори змінювались кілька разів, обов`язок із забезпечення явки свідків в судове засідання стороною обвинувачення не виконано, потерпіла в судове засідання не з`являється, незважаючи на винесення судом ухвал про накладення грошового стягнення на неї. Також судом було винесено ухвалу, якою зобов`язано начальника відділу поліції №4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області або уповноважену ним особу, в порядку ст.333 КПК України, провести певні слідчі (розшукові) дії, а саме: встановити фактичне місцезнаходження потерпілої ОСОБА_6 , контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя. Однак, місцезнаходження потерпілої не встановлено. Вказані обставини суттєва впливають на розуміння перспективи судового розгляду.

Крім того, не можна віднести до провини обвинуваченого незабезпечення можливості розгляду кримінального провадження, а саме: допиту потерпілої та свідків , а тяжкість висунутого обвинувачення також само по собі не є єдиним визначальним елементом задля продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Слід зазначити, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а й ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. В даному кримінальному провадженні прокурором такі обставини не доведені.

Тривале знаходження обвинуваченого під вартою, за фактичної відсутності судового розгляду є неприпустимим. Здійснення судового розгляду в цьому кримінальному провадженні не відповідає його завданням, оскільки не є відповідним принципу розумності строків кримінального провадження.

Оскільки прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та запобігти встановленим у даній справі ризикам, суд вважає, що подальше тримання ОСОБА_3 під вартою є невиправданим.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення у справі «Харченко проти України», «Єлоєв проти України», «Фельдман проти України»).

Право на свободу та особисту недоторканість може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та пропорційності, із забезпеченням балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених чинним законодавством, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини за вмотивованим рішенням суду.

Водночас ч. 4 ст. 28 КПК України визначає, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

За встановлених обставин відсутності у розпорядженні суду негативних характеризуючих обвинуваченого даних, з урахуванням тривалого часу його перебування під вартою, суд вважає, що ступінь ризиків, встановлених судом, зменшився та є підставою для розгляду питання про застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу особистого зобов`язання. На думку суду, такий вид запобіжного заходу буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_3 своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду та повідомляти суд про зміну місця проживання, служби або роботи, несення військової служби; утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками по цьому кримінальному провадженню.

Відповідно до ч. 7 ст. 194 КПК України, обов`язки передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Керуючись ст.ст. 314-316, 371, 372 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Зобов`язати ОСОБА_3 :

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) ) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, несення військової служби;

3) утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками по цьому кримінальному провадженню.

Зазначені обов`язки діють до 11 лютого 2025 року.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що у разі невиконання покладених на нього цією ухвалою обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначити строк дії ухвали до 11 лютого 2025 року.

Звільнити ОСОБА_3 негайно з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув?язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цієї особи під вартою.

Ухвалу про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання направити до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України для виконання, а учасникам кримінального провадження до відома.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 .

Відкласти судове засідання по кримінальному провадженню на 27 січня 2025 року об 11 год.00 хв.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя : ОСОБА_1