Номер провадження: 11-кп/813/2145/24
Справа № 522/7472/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у кримінальному провадженні № 0000025 від 23.01.2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року, ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з не доведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та виправдано.

Також вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, скоєного за наступних обставин

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 22.01.2023 року приблизно о 15 годині 50 хвилин більш точного часу в ході дізнання не встановлено, перебував на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 .

В цей час за вказаною адресою перебувала ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якої виник конфлікт із ОСОБА_7 на тлі особистої неприязні. В ході конфлікту у ОСОБА_7 виник протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

В подальшому ОСОБА_7 реалізуючи свій протиправний умисел, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, наніс удар правою рукою в область лівого ока, спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді: синця та садни обличчя, які згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, після чого ОСОБА_10 , впала на підлогу вдарившись плечима та правою гомілкою, в наслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді: синця плеча та правої гомілки, які згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Виправдовуючи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов наступних висновків:

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо знеструмлення кімнати у якій проживала сім`я ОСОБА_11 , безумовно, носили неправомірний характер. Разом з цим, подальші дії свідка ОСОБА_12 щодо наближення до ОСОБА_7 та обливання його водою з пляшки, явно не відповідали характеру дій останнього, принижували його честь і гідність, порушуючи права охоронювані законом. Подальші дії ОСОБА_7 були направленні на припинення зазначеного суспільно шкідливого посягання збоку ОСОБА_12 , при цьому зазначені дії відповідали обстановці та були співрозмірними посяганню. Подальші ж дії ОСОБА_10 щодо вступу у конфлікт та фізичного нападу на ОСОБА_7 , з об`єктивної сторони, також носили ознаки посягання на охоронювані законом права ОСОБА_7 , проте, з урахуванням суб`єктивної сторони, зазначені дії ОСОБА_10 являли собою уявну оборону, оскільки ОСОБА_10 не була присутня на початку фізичного конфлікту між ОСОБА_12 і ОСОБА_7 та, неправильно оцінивши дії останнього, помилково припустила наявність посягання на охоронювані законом права її матері.

Наступні ж дії ОСОБА_7 , у відповідь на дії ОСОБА_10 , становили ні що інше, як необхідну оборону, оскільки ОСОБА_7 захищався від посягання на його, охоронювані законом права: на здоров`я, особисту недоторканість і безпеку. При цьому шкода, яка була заподіяна ОСОБА_13 , в обстановці, що склалася, не перевищила меж необхідної оборони.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції зазначає, що вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне:

-в мотивувальній частині вироку суду відсутні підстави та обґрунтування виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також мотиви у зв`язку з чим суд відкидає докази сторони обвинувачення щодо доведеності вини обвинуваченого. Тобто, приймаючи рішення про виправдування ОСОБА_7 , суд не навів жодних правових аргументів на спростування доводів сторони обвинувачення та не здійснив самостійної їх оцінки в аспекті ст. ст. 84-87, 412 КПК України;

-під час оцінки доказів суд першої інстанції критично з точки зору достовірності поставився до показань наданих в ході судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_10 мотивуючи це лише тим, що між останніми склались неприязні стосунки та вказані учасники провадження є зацікавленими особами у кримінальному проваджені;

-судом не взято до уваги докази сторони обвинувачення, які могли істотно вплинути на його висновки та не надано їм належної оцінки у їх сукупності, а саме: показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_7 , протокол слідчого експерименту від 17.03.2023 проведений за участю потерпілої ОСОБА_10 з додатками до нього; протокол огляду речей і документів від 10.03.2023 відповідно до якого, дізнавачем, за участю потерпілої ОСОБА_10 , оглянуто відофайли, розміщенні на флешносії «Т Transcend 8GB»; дослідженого в ході судового розгляду речового доказу - флешносія «Т Transcend 8GB» на якому наявний відеофайл під назвою «XVR_chl_main_5807_2919.dav»; висновком судово- медичного есперта № 111 від 23.01.2023 року;

-суд безпідставно критично оцінив покази свідка та вдався до їх перекручування, що підтверджується аудіозаписом допиту останньої у судовому засіданні;

-вироком суду не встановлено та не надано оцінки факту повного узгодження показань потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 з обставинами викладеними у протоколі слідчого експерименту від 17.03.2023 проведеного за участю потерпілої ОСОБА_10 з додатками до нього, протоколі огляду речей і документів від 10.03.2023 відповідно до якого, дізнавачем, за участю потерпілої ОСОБА_10 , оглянуто відеофайли, розміщенні на флешносії «Т Transcend 8GB»;

-факт нанесення ОСОБА_7 одного удару правою рукою в область обличчя потерпілої ОСОБА_10 з непрямим умислом, спростовується відеозаписом з якого вбачається, що у сутичці ОСОБА_7 з потерпілою ОСОБА_10 , передував конфлікт між останнім та свідком ОСОБА_12 ;

-доводи суду щодо нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 з непрямим умислом, а можливе їх виникнення у потерпілої при самозахисті ОСОБА_7 від дій ОСОБА_10 , не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, які досліджені у судовому засіданні;

-твердження суду про недоведеність отримання потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень плеча та гомілки внаслідок падіння від удару ОСОБА_7 та, що вказані тілесні ушкодження взагалі перебувають у прямому причинно - наслідковому зв`язку із діями ОСОБА_7 спростовуються показаннями ОСОБА_10 , ОСОБА_12 ;

-у вироку суду також відсутня констатація факту про те, що обвинувачений за встановлених судом обставин перебував у стані необхідної оборони. Тому висновки суду про те, що ОСОБА_7 завдав легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 через фізичний напад на останнього, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 , є такими, що прямо суперечать вимогам кримінального закону.

На підставі цього прокурор просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Дослідити докази, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України:

-допитати потерпілу ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 ;

-протокол слідчого експерименту від 17.03.2023 проведений за участю потерпілої ОСОБА_10 з додатками до нього;

-протокол огляду речей і документів від 10.03.2023 відповідно до якого, дізнавачем, за участю потерпілої ОСОБА_10 оглянуто відеофайли, розміщенні на флешносії «Т Transcend 8GB»;

-речовий доказ - флешносій «Т Transcend 8GB» на якому наявний відеофайл під назвою «XVR_chGmain_5807_2919.dav»;-

-висновок судово - медичного експерта № 111 від 23.01.2023 року.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи проведений за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , повідомленої належним чином про місце та час апеляційного розгляду, від якої надійшла заява про проведення судового розгляду за її відсутності, апеляційну скаргу прокурора підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

У разі неприбуття особи, яку викликає суд, суд має право вирішити матеріали за наявними доказами і неявка у судове засідання такої особи за умови, що таку особу належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що досліджені у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, не знайшли підтвердження під час судового розгляду з наступних підстав.

На підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті сторона обвинувачення надала суду такі засоби доказування (джерела доказів):

-дані висновку судово медичного експерта №111 від 23.01.2023 КУ «ООБСМЕ» відповідно до яких у потерпілої ОСОБА_10 , виявленні наступні тілесні ушкодження: синці та садна обличчя, синці плеч та правої гомілки. Дані ушкодження утворилися від дії тупих, твердих предметів особливості яких в ушкодженнях не відобразились. Судячи за морфологічними властивостями ушкоджень, вони могли бути заподіяні 22.01.2023. Згідно з п.п. 2.3.5. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) зазначені тілесні ушкодження відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень;

-дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 24.01.2023 за участю потерплої ОСОБА_10 , з довідкою до нього, згідно з якими остання впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка 22.01.2023 близько 16:00, перебуваючи за адресою: м. Одеса, пров. Покровський, 15 нанесла їй тілесні ушкодження;

- дані протокол пред`явлення особи для впізнання від 24.01.2023 за участю свідка ОСОБА_12 , з довідкою до нього, згідно з якими остання впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка 22.01.2023 близько 16:00, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 нанесла тілесні ушкодження її донці ОСОБА_10 ;

-дані протоколу огляду предметів та документів від 10.03.2024, згідно з яким за участю потерпілої ОСОБА_10 , оглянуто предмет (флеш-накопичувач інформації) «Т Transcend 8Gb», ідентифікаційний номер « НОМЕР_1 », на якому містяться два відеофайли з відеозаписи. Перший відеофайл має назву: «XVR_ch1_main_5807_2919.dav», об`ємом пам`яті 85 Мб., тривалістю 11 хвилин 18 секунд. На перших секундах перегляду відео видно особу жіночої статі, на яку потерпіла ОСОБА_10 вказала, як на її мати - ОСОБА_12 (далі - ОСОБА_12 ), яка виходить з дверей та оглядається по сторонам, світячи темним предметом, що тримає в лівій руці (Скрін-шот №1). На 24 секунді ОСОБА_12 повертається в приміщення за дверима і через кілька секунд повертається до коридору, тримаючи в правій руці предмет схожий на пляшку, після чого стає розставивши ноги паралельно стінам і щось робить. Після чого відбувається штовханина і Особа 1 ОСОБА_12 відступає, а у верхній частині з`являється особа, чоловічої статі, на яку потерпіла ОСОБА_10 вказала, як на ОСОБА_7 (далі - Особа 2); Далі з`являється особа жіночої статі, щодо якої потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що це вона (далі Особа 3), яка вибігла з дверей обходить з права ОСОБА_12 і хватається за кашкет та куртку Особи 2. На 37 секунді відеозапису Особа 3 та Особа 2 рухаються далі по коридору і міняються місцями в проході, зникаючи з поля зору екрану коридору (Скрін-шот №2). Відкривши другий файл з написом «video096791725», об`ємом пам`яті 4,65 Мб., тривалістю 34 секунди, на перших секундах бачимо коридор та приміщення в якому зчепившись руками Особа 2 падає спиною назад, а Особа 3, тримаючи за плечі Особу 2, штовхає її вперед, внаслідок чого обидві особи падають. За ними рухалась ОСОБА_12 , яка після падіння допомогла піднятись Особі 2 й повернутись в дальній кінець коридору (Скрін-шоти №№ 3,4). На 29 секунді Особа 2 підіймається та йде в напрямку двох осіб, які зникли секундами раніше в дальньому кінці коридору (Скрін-шот №5); Зазначений флеш-носій долучено до протоколу огляду;

- дані відеозапису, що містяться на флеш-накопичувач інформації «Transcend 8Gb», ідентифікаційний номер «», у відеофайлі під назвою: «XVR_ch1_main_5807_2919.dav». На відеозаписі видно, що місцем де здійснювалась відеофіксація є певне приміщення, схоже на коридор (далі- коридор). В верхньому правому куту відео міститься дата і час 22.01.2023 - 15:58:02 При відтворенні відеозапису видно, як особа жіночої статі, зовні схожу на свідка ОСОБА_12 (далі - ОСОБА_12 ), виходить з дверей у коридор та оглядає щось, підсвічуючи собі предметом, схожим на телефон, який тримає в руці. Далі по коридору у верхній частині відео, де закінчується поле зору відеокамери, видно взуття. Далі ОСОБА_12 дивиться в сторону взуття, потім повертається за двері і через кілька секунд знову виходить в коридор та стрімко прямує в бік коридору де видно чиюсь ногу у взутті. У правій руці ОСОБА_12 видно предмет зовні схожий на пластикову пляшку (далі - пляшка ). Наблизившись до особи, чию ногу видно на відео, ОСОБА_12 починає плескати з пляшки рідиною в напрямку вказаної особи. Далі ОСОБА_12 , частково зникає з поля зору камери, при цьому на відео видно здебільшого ноги останньої. Далі видно, як ОСОБА_12 починає відступати назад, після чого на відео з`являється особа, зовні схожа на ОСОБА_7 (далі ОСОБА_7 ), при цьому видно, як ОСОБА_12 , рухаючись назад обливає ОСОБА_7 рідиною з пляшки, а останній, рухається в напрямку до ОСОБА_12 та намагається відбиватися від дій останньої. Далі на відео з`являється особа жіночої статі, зовні схожа на потерпілу ОСОБА_10 (далі ОСОБА_10 ), яка вибігає з дверей з яких раніше вийшла ОСОБА_12 , та, оминаючи останню, підбігає до ОСОБА_7 спереду. Далі видно як ОСОБА_10 хапає правою рукою ОСОБА_7 за кашкет і, насуваючи головний убір на очі обвинуваченого, тягне останнього на себе, а потім штовхає назад. Далі видно, як ОСОБА_12 хапає лівою рукою ОСОБА_7 за верхній одяг спереду і починає штурхати в різні сторони. Також видно, як в цей час ОСОБА_7 , відбиваючись від ОСОБА_10 , один раз правою рукою потрапляє в область обличчя останньої з лівої сторони. Далі ОСОБА_10 продовжує штурхати ОСОБА_7 та видно, як вона наносить не менше одного удару правою рукою в область голови останнього. Після цього в процесі боротьби ОСОБА_10 і ОСОБА_7 зникають з поля зору відеокамери. Близько 15:58:52 на відео знову видно ОСОБА_10 , яка стрімко біжить та зникає за дверима, з яких вона вийшла раніше. Також на відео з`являється ОСОБА_12 , яка підіймає предмет зовні схожий на телефон, після чого швидко слідує за ОСОБА_10 , зникає за вказаними дверима і зачиняє їх. Близько 15:59:04 в поле зоре камери потрапляють ноги, схожі на ноги ОСОБА_7 , який з коридору заходить в дверний отвір праворуч, за ходом руху ОСОБА_7 , та зникає з ньому. В ході дослідження змісту зазначеного флеш-накопичувача встановлено, що у ньому відсутній файл під назвою: «video096791725» на який міститься посилання у протоколі огляду предметів та документів від 10.03.2024;

- дані протоколу слідчого експерименту від 17.03.2023, за участю потерпілої ОСОБА_14 , згідно з яким остання показала, на місці за адресою: АДРЕСА_2 , як ОСОБА_7 схопив її за плечі, розвернув її в проході коридору та кулаком правої руки наніс їй удар в область обличчя, а саме лівого ока. Як «в результаті удару» ОСОБА_7 почав штовхати ОСОБА_15 від себе, тримаючи за комірець одягу, через що вона втратила рівновагу та впала на підлогу.

Показання потерпілої та свідка:

Як показала допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 , в момент події вона разом з матір`ю ОСОБА_12 проживала в кімнаті комунальної квартири на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 . Їхнім сусідом по квартирі був обвинувачений ОСОБА_7 , з яким у них склались неприязні стосунки, у зв`язку з тим, що він чіплявся до них, неодноразово висловлював образи на їх адресу, у тому числі із застосуванням нецензурної лексики, самовільно вимикав електропостачання до їх кімнати. У зв`язку з цим вони неодноразово звертались із заявами до поліції. 22.01.2023 близько 16:00 потерпіла перебувала з матір`ю у своїй кімнаті за вказаною адресою та у них зникла електроенергія. Мати відкрила двері кімнати, щоб подивитись, що трапилось. Через деякий час вона почула, що мати кричить та кличить її на допомогу. Потерпіла вибігла у коридор і побачила там ОСОБА_7 , який поводив себе агресивно та наближався до матері. Щоб захистити матір, вона вибігла в коридор та схопила ОСОБА_7 обома руками за одежу та намагалась відштовхнути його подалі, в цей момент вона відчула, як обвинувачений ОСОБА_7 наніс їй декілька ударів своєю рукою їй в обличчя. При цьому у руці у нього було, щось схоже на ліхтарик. Далі вона і обвинувачений впали разом на підлогу в коридорі. Надалі мати намагалась відтягнути потерпілу за ноги від обвинуваченого та розприскала газовий балончик. Після цього потерпіла та її мати забігли до своєї кімнати і викликали службу охорони і поліцію, які приїхали на місце події. В подальшому вона звернулась за допомогою до лікарні. В результаті ударів нанесених обвинуваченим, вона отримала тілесні ушкодження у виді подряпин на щоці та гематоми на повіку з лівої сторони обличчя. Крім того, в результаті падіння вона отримала тілесні ушкодження у виді подряпини на плечі та нозі, в районі гомілки. Також потерпіла зазначила, що газовий балончик, який застосувала її мати, був придбаний у встановленому порядку та дозволений до використання з метою самозахисту. Також повідомила, що подію було зафіксовано за допомогою камер відеоспостереження, які встановлено у зазначеному коридорі.

Згідно з показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , на момент події, вона разом з її дочкою ОСОБА_10 , проживала в кімнаті комунальної квартири АДРЕСА_3 . Їхнім сусід по квартирі обвинувачений ОСОБА_7 , з яким у неї з донькою склались особисті неприязні стосунки, у зв`язку із неправомірною поведінкою останнього, зокрема його чіплянням до них, висловлюванням образ на їх адресу, самовільним вимиканням електропостачання до їх кімнати, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались до поліції. 22.01.2023 у вечірній час доби, свідок з донькою перебувала у своїй кімнаті за вказаною адресою та у них зникла електроенергія. Свідок відчинила двері кімнати, щоб подивитись, що трапилось. В загальному коридорі квартири перебував обвинувачений ОСОБА_7 , який поводив себе агресивно та намагався вдарити свідка. Свідок покликала дочку ОСОБА_10 . Спочатку ОСОБА_10 була позаду свідка ОСОБА_12 , але потім вибігла в коридор, перед нею та кинулась на ОСОБА_7 , схопила його за одежу, щоб не дати йому наносити удари. Хоча в коридорі було темно, вона побачила як ОСОБА_7 наніс декілька ударів кулаком своєї руки в обличчя ОСОБА_10 . В руці нього щось було, схоже на ліхтарик. Потім донька і обвинувачений разом впали на підлогу в коридорі. Далі свідок намагалась відтягнути доньку від ОСОБА_7 , але той не відпускав її, і свідок застосувала перцевий газовий балончик. Після цього свідок та її донька забігли до своєї кімнати і викликали службу охорони і поліцію. При цьому ОСОБА_10 підтвердила, що обвинувачений вдарив її. Свідок побачила подряпини на щоці у доньки та припухлість обличчя і ока. Надалі вони звернулась по допомогу до лікарів; Також повідомила, що подію було зафіксовано за допомогою камер відеоспостереження, які встановлено у зазначеному коридорі.

Органом досудового розслідування та стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як: умисне легке тілесне ушкодження.

Проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, суд 1-ої інстанції зазначив наступне: обставини зазначені в обвинуваченні, частково спростовуються даними наданого стороною обвинувачення протоколу огляду предметів та документів від 10.03.2024, а саме: відеозапису у відеофайлі під назвою: «XVR_ch1_main_5807_2919.dav», з якого вбачається, що ОСОБА_12 вибігла з дверей і першою схопила за кашкет та куртку ОСОБА_7 . Вказана обставина підтверджується також даними самого відеозапису, що міститься у зазначеному відеофайлі.

Крім того, на думку суду 1-ої інстанції, дані зазначеного протоколу огляду, згідно з якими при перегляді відеозапису у файлі: «video096791725» видно, як «зчепившись руками ОСОБА_10 падає спиною назад, а ОСОБА_7 , тримаючи за плечі ОСОБА_10 , штовхає її вперед, внаслідок чого обидві особи падають» є суперечливими та викликають обґрунтовані сумніви з точки зору відповідності їх фактичним обставинам справи.

При цьому, апеляційний суд вважає правильною критичну оцінку з точки зору достовірності, відомості надані як обвинуваченим ОСОБА_7 , так і потерпілою ОСОБА_10 , оскільки між зазначеними особи склались неприязні стосунки, та, очевидно, що зазначені учасники провадження є особами зацікавленими у кримінальному провадженні. Крім того, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_12 , оскільки остання є близьким родичем потерпілої ОСОБА_10 , а тому також не може вважатися безсторонньою особою.

З огляду на зазначене, суд прийняв до уваги у якості достовірних, лише ту частину відомостей наданих зазначеними учасників судового провадження, які не суперечать і узгоджується з іншими об`єктивними доказами дослідженими під час судового розгляду, тому є необргунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що твердження суду про недоведеність отримання потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень плеча та гомілки внаслідок падіння від удару ОСОБА_7 та, що вказані тілесні ушкодження взагалі перебувають у прямому причинно - наслідковому зв`язку із діями ОСОБА_7 спростовуються показаннями ОСОБА_10 , ОСОБА_12 .

Так, показання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно з якими під час події він не наносив жодних ударів потерпілій ОСОБА_10 і не спричиняв їй тілесних ушкоджень, спростовуються даними дослідженого відеозапису на якому видно, як ОСОБА_7 , відбиваючись від ОСОБА_10 , один раз, правою рукою, потрапив останній в область обличчя з лівої сторони.

Разом з цим, зважаючи на обставини події, встановлені на підставі досліджених доказів, зокрема недостатню освітленість місця події, насунутий ОСОБА_10 на очі ОСОБА_7 кашкет, суд не може прийти до висновку поза розумним сумнівом, що зазначений удар в обличчя останній ОСОБА_7 наніс з прямим умислом.

Крім того, на думку суду 1-ої інстанції, даними дослідженого відеозапису та показаннями самої ОСОБА_10 , спростовуються дані протоколу слідчого експерименту від 17.03.2023 року, проведеного за участі останньої, згідно з яким перед нанесенням удару ОСОБА_10 « ОСОБА_7 схопив її за плечі та розвернув в проході коридору», « ОСОБА_7 почав штовхати ОСОБА_15 від себе, тримаючи за комірець одягу».

Крім того, під час надання показань у суді свідок ОСОБА_12 не повідомила про те, що на початку події вона вчинила дії щодо обливання ОСОБА_7 водою з пляшки.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів, суд вважав доведеним стороною обвинувачення лише факт нанесення з непрямим умислом обвинуваченим ОСОБА_7 удару правою рукою в область обличчя ОСОБА_10 , внаслідок чого останній було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: синця та садни обличчя, які відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Також, суд вважав доведеною обставину отримання ОСОБА_10 тілесних ушкодження у вигляді: синця плеча та правої гомілки, які відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень в результаті події, що мала місце.

Разом з цим, суд вважав не доведеним наданими доказами обвинувачення в частині того, що зазначені тілесні ушкодження плеча і гомілки ОСОБА_10 отримала саме внаслідок падіння після нанесення удару ОСОБА_7 , та що вказані тілесні ушкодження взагалі перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями ОСОБА_7 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційним судом не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів провадження, висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції обґрунтував, зокрема, оцінкою показань, наданих в суді обвинуваченим, потерпілою, свідком, у співвідношенні із письмовими доказами.

Зміст технічних записів судових засідань свідчить про те, що показання обвинуваченого, потерпілої, свідка викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст. 91 КПК.

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Таким чином доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно критично оцінив покази свідка та вдався до їх перекручування, є хибними.

При цьому, всі доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення зводяться до незгоди із встановленими судом 1-ої інстанції фактичними обставинами та наявністю в діях обвинуваченого причинно-наслідкового зв`язку із наслідками у виді тілесних ушкоджень плеча і гомілки ОСОБА_10 .

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому діянні не визнав, та під час судового розгляду пояснив, що на момент події проживав кімнаті комунальної квартири АДРЕСА_3 . По сусідству з ним, в іншій кімнаті вказаної квартири, проживали ОСОБА_16 та ОСОБА_10 , з якими у обвинуваченого склались особисті неприязні стосунки на ґрунті порушення, на думку обвинуваченого, зазначеними особами правил спільного проживання у багатоквартирному будинку, зокрема порушення тиші тощо. 22.01.2023 року близько 15:50 він, перебував в загальному коридорі вказаної квартири, одягнений у верхній одяг, оскільки збирався йти у справах на вулицю. В цей час він вимкнув рубильник електропостачання до кімнати, де проживала сім`я ОСОБА_11 , щоб припинити програвання музики, яка гучно лунала з їх кімнати. Після цього, з приміщення вискочила ОСОБА_17 , почала на нього кидатись та обливати його холодною водою, хоча була зима та було холодно. Обвинувачений намагався припинити зазначені дії ОСОБА_18 . Потім він не зрозумів, що сталося, відчув, що його ніби то чимось вдарили по голові, після чого обвинувачений впав та, як здається йому, втратив свідомість. Коли він прийшов до тями, зрозумів, що лежить на спині, при цьому ОСОБА_19 лежала на ньому, обличчям до нього, її голова знаходиться на рівні його грудей, а рукою вона розпилювала газ із газового балончика, йому в обличчя. ОСОБА_17 в цей момент перебувала у нього на ногах. Відчувши сильне печіння в очах, він вирвався та побіг промивати очі. Гітруки викликали охорону, а він поліцію. В результаті він отримав опіки очей, у зв`язку з чим звертався за медичною допомогою до лікарні та проходив лікування. Наслідком вказаних дій є погіршення його зору. Удари потерпілій ОСОБА_19 він не наносив та тілесних ушкоджень не спричиняв.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Разом з цим, апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що поза увагою сторони обвинувачення залишились фактичні обставини кримінального провадження, які підтверджуються, дослідженими під час судового розгляду доказами, та які, на думку суду, мають суттєве значення для прийняття законного обґрунтованого рішення у ній, а саме: те, що спершу фізична сутичка розпочалось між свідком ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_7 , з того, як зазначений свідок почала обливати обвинуваченого водою з пляшки.

Згідно з положеннями ст. ст. 3, 27, 28 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

У розділі VIII КК України визначено обставини, що виключають кримінальну протиправність діяння.

Згідно зі ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

З огляду на викладене, є хибними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що у вироку суду відсутня констатація факту про те, що обвинувачений за встановлених судом обставин перебував у стані необхідної оборони.

З урахуванням викладеного, суд прийшов обґрунтованого висновку про наступне.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо знеструмлення кімнати у якій проживала сім`я ОСОБА_11 , безумовно, носили неправомірний характер. Разом з цим, подальші дії свідка ОСОБА_12 щодо наближення до ОСОБА_7 та обливання його водою з пляшки, явно не відповідали характеру дій останнього, принижували його честь і гідність, порушуючи права охоронювані законом. Подальші дії ОСОБА_7 були направленні на припинення зазначеного суспільно шкідливого посягання збоку ОСОБА_12 , при цьому зазначені дії відповідали обстановці та були співрозмірними посяганню. Подальші ж дії ОСОБА_10 щодо вступу у конфлікт та фізичного нападу на ОСОБА_7 , з об`єктивної сторони, також носили ознаки посягання на охоронювані законом права ОСОБА_7 , проте, з урахуванням суб`єктивної сторони, зазначені дії ОСОБА_10 являли собою уявну оборону, оскільки ОСОБА_10 не була присутня на початку фізичного конфлікту між ОСОБА_12 і ОСОБА_7 та, неправильно оцінивши дії останнього, помилково припустила наявність посягання на охоронювані законом права її матері.

Наступні ж дії ОСОБА_7 , у відповідь на дії ОСОБА_10 , становили ні що інше, як необхідну оборону, оскільки ОСОБА_7 захищався від посягання на його, охоронювані законом права: на здоров`я, особисту недоторканість і безпеку. При цьому шкода, яка була заподіяна ОСОБА_13 , в обстановці, що склалася, не перевищила меж необхідної оборони.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_7 виконані в повному обсязі.

Так, оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, суд прийшов до висновку, про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки за встановлених судом обставин не можна вважати, що стороною обвинувачення був доведений поза розумним сумнівом умисел обвинуваченого на спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор із посиланням на постанову Верховного суду по справі №335/2105/18 від 09.09.2021 року під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити письмові докази у провадженні, а також допитати потерпілу ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 ;

Ухвалою апеляційного суду від 28.11.2024 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, з підстав відсутності жодного його обґрунтування, натомість, в апеляційній скарзі прокурор не наводить жодного доводу щодо необхідності повторного дослідження зазначених доказів, в той час коли клопотання та доводи обвинувачення стосуються незгоди із встановленими фактичними обставинами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що сам по собі факт подачі на вирок апеляційної скарги із вимогою про його скасування не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції автоматично зобов`язаний переглянути справу у повному обсязі, як це здійснював суд першої інстанції.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №127/14811/17 (провадження 51-5046км20).

Водночас положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.

Таким чином, ст. 404 КПК України не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. Коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Натомість, під час апеляційного розгляду прокурор не навів жодних доводів на обґрунтування того, що судом 1-ої інстанції дослідив докази неповно або з порушеннями.

Як слідує зі змісту положень п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, крім іншого, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обов`язок доказування якої, відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Суд, за власною ініціативою, не може збирати докази, а лише надає ним оцінку. Водночас, в апеляційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів про те, що судом 1-ої інстанції оцінка доказів надана із порушенням вимог КПК України, оскільки апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд не усунув суперечності в показаннях обвинуваченого та потерпілої та свідка, всупереч положенням п.1 ч.3 ст.374 КПК України, взагалі не зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення, є голослівними.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 373, 376, 404, 405, 407, 409, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з не доведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та виправдано залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4