ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/536/25 Справа № 185/6646/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000802 щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Павлоград, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, розлученого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Судом вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винним за наступних обставин.

28 травня 2024 року приблизно о 18.00 год., ОСОБА_7 перебуваючи у приміщенні кухонної кімнати квартири АДРЕСА_2 , де під час вживання алкогольних напоїв на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з малознайомим ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його наслідки, ОСОБА_7 , взяв у праву руку кухонний ніж, який знаходився на столі у приміщенні вищевказаної кімнати та умисно, з силою, наніс один удар вказаним ножем в область живота ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото- різаного поранення черевної стінки ліворуч, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.

Продовжуючи свої дії спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_7 умисно наніс ще один удар ножем в область шиї зліва та один удар в область стегна зліва ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді непроникаючих колото-різаних поранень на бічній поверхні шиї зліва в нижній третині та на задній поверхні лівого стегна в середній третині які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я впродовж більше шести днів, але не більше як три тижні.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляції:

- прокурор просить вирок суду змінити в частині розрахунку строку відбування покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання, строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 30.05.2024 до 29.07.2024, з розрахунку три дні домашнього арешту за один день позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки згідно положень ст. 72 КК України домашній арешт зараховується у строк покарання, а тому враховуючи, що ОСОБА_7 в період з 30.05.2024 по 29.07.2024 року утримувався під цілодобовим домашнім арешт, вказаний строк підлягає зарахуванню у строк покарання.

- захисник не оскаржуючи фактичні обставини, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_7 вину свою визнав, щиро розкаявся, за місцем проживання характеризується позитивно, у лікаря нарколога чи психіатра на обліку не перебуває, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Окрім того, обвинувачений завдану потерпілому шкоду відшкодував та останній на суворому покаранні для ОСОБА_7 не наполягав.

За наявності вище перерахованих пом`якшуючих покарання обставин, та з урахуванням позиції прокурора, який в суді першої інстанції просив звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, вважає призначене обвинуваченому покарання занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості скоєного та особі ОСОБА_7 .

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги захисника та не заперечували проти задоволення апеляції прокурора, прокурора, яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні з викладених в ній підстав та заперечувала проти задоволення апеляції захисника та зазначила, що призначене покарання є справедливе і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження, вчинення новий злочинів, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за 1 ст. 121 КК України, в апеляціях не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи захисника щодо необхідності призначення ОСОБА_7 покарання, з застосуванням положень ст. 75 КК України, не є переконливими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має постійне місце проживання, у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей. Визнано пом`якшуючу покарання обставину, - визнання вини та наявність неповнолітніх дітей, обставиною, що обтяжує покарання визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Також, враховано обставини та характер вчинення інкримінованого злочину, а саме нанесення за допомогою ножа в життєво важливий орган тілесних ушкоджень потерпілому.

За наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів можливо тільки в умовах його ізоляції від суспільства шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, тобто у виді 5 років позбавлення волі.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі і поведінку обвинуваченого, а також наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, що виразилися у завданні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, та призначив покарання яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно приписів ч. 1 ст. 75 КК України слідує, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обов`язковою умовою застосування ст. 75 КК України є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для ухвалення рішення.

Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; ступень збігу його ціннісних орієнтирів з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Судом першої інстанції надано належну правову оцінку характеру та обставинам вчиненого інкримінованого злочину, даним про особу обвинуваченого, який хоча і має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, однак не працевлаштований, легального джерела доходу для утримання родини не має, зловживає спиртними напоями, у зв`язку з чим суд дійшов правомірного висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Ствердження захисника щодо неврахування даних про особу обвинуваченого, а саме наявності постійного місця проживання, соціальних зв`язків та утримання неповнолітніх дітей не є достатньо переконливими та такими, що свідчать про необхідність пом`якшення призначеного судом покарання з огляду на те, що дані обставини не слугували стримуючим фактором у його протиправній діяльності, окрім того в матеріалах справи відсутні відомості про його працевлаштування.

Колегія суддів зважає на те, що надання потерпілому матір`ю ОСОБА_7 матеріальної допомоги у розмірі 200 гривень, не є добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди та не є співмірним з тяжкими наслідками для здоров`я потерпілого, які настали, а та не може враховуватися судом під час призначення покарання, як обставина, що його пом`якшує, оскільки як слушно зауважив Касаційний кримінальний суд Верховного Суд у постанові від 6 грудня 2023 року у справі №501/740/20 (провадження №51-3646км23), відшкодування матеріальної та моральної шкоди є прямим обов`язком особи, на яку такий обов`язок покладено, а його невиконання має окремі правові наслідки та може впливати на притягнення такої особи до юридичної відповідальності, визначеної законом.

Крім того, доводи захисту не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку. На думку колегії суддів, ці обставини були враховані достатньою мірою при призначенні ОСОБА_7 мінімального за розміром покарання, передбаченого санкцією інкримінованої йому статті.

Зважається також на те, що обвинувачений використовуючи малозначний привід, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взявши ніж до рук наніс потерпілому удари в життєво важливий орган, що свідчить про те, що останній зухвало ставився до можливих негативних наслідків від своїх протиправних дій.

Крім того, приймається до уваги, що ОСОБА_7 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, однак належних висновків для себе не зробив та вчинив новий злочин проти життя та здоров`я особи.

При цьому колегія суддів, зважає на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який досі не працевлаштувався, сусіпльно-корисною працею не займається.

Зважаючи на те, що матеріали провадження не містять переконливих свідчень про можливість виправлення особи обвинуваченого без позбавлення його волі, суд першої інстанції дійшов до об`єктивного висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства із реальним відбуванням покарання із таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його звільнення від відбування покарання з випробування, як на це вказує захисник, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність зарахування у строк покарання ОСОБА_7 періоду перебування під домашнім арештом, є слушними та такими, що підлягають задоволенню.

Так, ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2024 року до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 29 липня 2024 року.

Частиною 7 ст. 72 КК України передбачено, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення, - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Приписами ч. 2 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2024 року, відносно ОСОБА_7 , було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, до набрання ним чинності, а тому, з огляду на наведені вище норми закону, вказаний період підлягає зарахуванню у строк покарання.

Отже, з огляду на вищезазначене, період перебування ОСОБА_7 під домашнім арештом з 30.05.2024 року по 29.07.2024 року включно та період з 03.10.2024 року по 04.02.2025 року включно по день постановлення ухвали апеляційного суду, підлягає зарахуванню у строк покарання.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлено, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Отже, за наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а в задоволенні апеляції захисника, - відмовити.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_5 , - задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000802 щодо ОСОБА_7 , в частині зарахування домашнього арешту в строк покарання, - змінити.

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк цілодобового домашнього арешту за період з 30.05.2024 року по 29.07.2024 року включно та за період з 03.10.2024 року по 04.02.2025 року включно, з розрахунку три дні домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою, - у той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4