ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/73/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2,3,4 ст.190 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11

потерпілих - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0000079 від 12 травня 2022 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - ОСОБА_11 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Гаї, Тернопільського району, Тернопільської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, вдівця, офіційно непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018) та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018) - у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018) - у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

- за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018) - у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

На підставі ст. 72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 03 червня 2024 по дату винесення вироку включно, тобто по 06 листопада 2024, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, продовжено до 23:59 год 03 січня 2025 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 до ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_15 800 (вісімсот) доларів США матеріальної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_13 75 300 (сімдесят п`ять тисяч триста) Євро та 6 900 (шість тисяч дев`ятсот) доларів США матеріальної шкоди, 50 000 (п`ятдесят тисяч) моральної шкоди та 3 (три) відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3 537,55 Євро (три тисячі п`ятсот тридцять сім Євро п`ятдесят п`ять євроцентів) та 324,15 доларів США (триста двадцять чотири долари США п`ятнадцять центів).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Згідно вироку суду, у березні 2019 року у ОСОБА_7 , виник протиправний злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, під приводом одержання їх в борг від ОСОБА_14 , який відомий йому впродовж тривалого періоду часу та з яким ОСОБА_7 перебував у дружніх відносинах.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , 04.03.2019, перебуваючи на прилеглій території до будинку АДРЕСА_1 , шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_14 надати йому грошові кошти для оплати митних зборів за вантажний автомобіль, які зобов`язувався повернути до кінця поточного року, а саме до кінця 2019 року, однак реального наміру повертати ОСОБА_14 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_14 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 6000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 04.03.2019 складало 161 173 гривень 46 копійок.

Отримавши від ОСОБА_14 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в липні 2019 року ОСОБА_7 продовжив вчиняти протиправні дії спрямовані на подальше заволодіння грошовими коштами ОСОБА_14 шляхом обману та зловживання довірою останнього.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 15.07.2019 перебуваючи на прилеглій території до будинку №78 у с. Великі Гаї, Тернопільського району, Тернопільської області, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_14 , не повернувши попередньо отримані від нього грошові кошти, переконав останнього надати йому ще одну суму грошових коштів для нарощення обсягів продажу транспортних засобів, які зобов`язувався повернути до 31.12.2019, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_14 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 2 500 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 15.07.2019 складало 72 470 гривень 96 копійок та 500 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 15.07.2019 складало 12 880 гривень 29 копійок.

Отримавши від ОСОБА_14 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути раніше отримані грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_14 , 10.09.2019 перебуваючи на території Технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя, що по вул.Тарнавського,7 у м.Тернопіль, в черговий раз зустрівся із ОСОБА_14 .

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_7 в черговий раз, ввівши в оману ОСОБА_14 та користуючись його довірою, переконав останнього передати йому грошові кошти, які зобов`язувався повернути до кінця поточного року, а саме до кінця 2019 року, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_14 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій, передав останньому грошові кошти на загальну суму 3 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 10.09.2019 складало 75 079 гривень 70 копійок.

Таким чином, в період часу із 04.03.2019 по 10.09.2019 ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_14 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_14 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_14 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_14 грошовими коштами на загальну суму 321 604, 41 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, у квітні 2019 року у ОСОБА_7 , виник протиправний злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, під приводом одержання їх в борг від ОСОБА_13 , який відомий йому впродовж тривалого періоду часу та з яким ОСОБА_7 перебував у дружніх відносинах.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_13 , у якого неодноразово позичав грошові кошти та щоразу їх повертав, ОСОБА_7 , 16.04.2019, перебуваючи на території котеджного містечка «Кленовий Гай», що по вул.Микулинецька у м.Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_13 надати йому грошові кошти для власних потреб, які зобов`язувався повернути до 16.05.2019, однак реального наміру повертати ОСОБА_13 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_13 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 6900 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 16.04.2019 складало 184 990 гривень 40 копійок.

Отримавши від ОСОБА_13 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в грудні 2019 року ОСОБА_7 продовжив вчиняти протиправні дії спрямовані на подальше заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 шляхом обману та зловживання довірою останнього.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 09.12.2019 перебуваючи на території АЗС «Маркет», що по вул. Микулинецька у м. Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_13 , не повернувши попередньо отримані від нього грошові кошти, переконав останнього надати йому ще одну суму грошових коштів для особистих потреб, які зобов`язувався повернути до 01.07.2020, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_13 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 56200 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 09.12.2019 складало 1479199 гривень 79 копійок.

Отримавши від ОСОБА_13 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Надалі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу по заволодінню грошовими коштами шляхом введення в оману та зловживання довірою ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , діючи умисно не повернувши попередньо отримані кошти та без наміру їх повертати, 10.12.2019 перебуваючи на території СТО 4 на 4, зустрівся із ОСОБА_13 .

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_7 в черговий раз, ввівши в оману ОСОБА_13 та користуючись його довірою, переконав останнього передати йому грошові кошти для особистих потреб, які зобов`язувався повернути до 01.03.2020, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_13 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій, передав останньому грошові кошти на загальну суму 9 100 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 10.12.2019 складало 238 738 гривень 73 копійки.

Отримавши від ОСОБА_13 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути раніше отримані грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_13 , 15.04.2020 перебуваючи на території Котеджного містечка «Кленовий Гай», що по вул.Микулинецька у м.Тернопіль, а саме поблизу магазину «Смаколик», в черговий раз зустрівся із ОСОБА_13 .

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_7 в черговий раз, ввівши в оману ОСОБА_13 та користуючись його довірою, переконав останнього передати йому грошові кошти для особистих потреб, які зобов`язувався повернути до 15.05.2020, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_13 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій, передав останньому грошові кошти на загальну суму 10 800 ЄВРО, що згідно курсу НБУ станом на 15.04.2020 складало 320 847 гривень 48 копійок.

Таким чином, в період часу із 16.04.2019 по 15.04.2020 ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_13 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_13 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_13 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_13 грошовими коштами на загальну суму 2223776,41 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, у листопаді 2019 року у ОСОБА_7 виник протиправний злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, під приводом одержання їх в борг від ОСОБА_16 , який відомий йому впродовж тривалого періоду часу та з яким ОСОБА_7 перебував у дружніх відносинах.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_16 , у якого і раніше позичав грошові кошти та одразу їх повертав, ОСОБА_7 12.11.2019, перебуваючи на прилеглій території до будинку №12, що по вул.Дівоча у м.Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_16 надати йому грошові кошти для купівлі вантажного транспортного засобу, які зобов`язувався повернути за першою вимогою, однак реального наміру повертати ОСОБА_16 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_16 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 15 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 12.11.2019 складало 367 665 гривень 27 копійок.

Отримавши від ОСОБА_16 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в грудні 2019 року ОСОБА_7 продовжив вчиняти протиправні дії спрямовані на подальше заволодіння грошовими коштами ОСОБА_16 шляхом обману та зловживання довірою останнього.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 17.12.2019 перебуваючи на прилеглій території до будинку №12, що по вул.Дівоча у м.Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_16 , не повернувши попередньо отримані від нього грошові кошти, переконав останнього надати йому ще одну суму грошових коштів, які зобов`язувався повернути до 17.01.2020, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_16 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 10 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 17.12.2019 складало 234 903 гривень 76 копійок.

Отримавши від ОСОБА_16 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути раніше отримані грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_16 , 27.02.2020 перебуваючи на прилеглій території до будинку №12, що по вул.Дівоча у м.Тернопіль, в черговий раз зустрівся із ОСОБА_16 .

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_7 в черговий раз, ввівши в оману ОСОБА_16 та користуючись його довірою, переконав останнього передати йому грошові кошти, які зобов`язувався повернути за першою вимогою, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_16 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій, передав останньому грошові кошти на загальну суму 15 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 27.02.2020 складало 369 795 гривень.

Таким чином, в період часу із 12.11.2019 по 27.02.2020 ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_16 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_16 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_16 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_16 грошовими коштами на загальну суму 972 304,03 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім цього, у січня 2020 року у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном, повторно шляхом зловживання довірою.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_9 , у якого неодноразово позичав грошові кошти та щоразу їх повертав, ОСОБА_7 15.01.2020, перебуваючи в офісному приміщенні, яке знаходиться на ринку «Котломонтаж», що по вул.Шептицького,23 у м.Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_9 надати йому грошові кошти, які зобов`язувався повернути до 15.05.2020, однак реального наміру повертати ОСОБА_9 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_9 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 19000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 15.01.2020 складало 456 488 гривень 30 копійок.

Отримавши від ОСОБА_9 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_9 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_9 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_9 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_9 грошовими коштами на загальну суму 456 488, 30 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, у лютому 2020 року у ОСОБА_7 винник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном, повторно шляхом зловживання довірою.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_12 , у якого неодноразово позичав грошові кошти та щоразу їх повертав, ОСОБА_7 27.02.2020, перебуваючи на проспекті Степана Бандери у м. Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_12 надати йому грошові кошти, які зобов`язувався повернути до 01.05.2020, однак реального наміру повертати ОСОБА_12 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_12 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 5000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 27.02.2020 складало 123 245 гривень.

Отримавши від ОСОБА_12 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Надалі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу по заволодінню грошовими коштами шляхом введення в оману та зловживання довірою ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , діючи умисно не повернувши попередньо отримані кошти та без наміру їх повертати, 01.04.2020 перебуваючи на проспекті Степана Бандери у м. Тернопіль, зустрівся із ОСОБА_12 .

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_7 в черговий раз, ввівши в оману ОСОБА_12 та користуючись його довірою, переконав останнього передати йому грошові кошти для викупу двох транспортних засобів на які уже були покупці, які зобов`язувався повернути за першою вимогою, однак реального наміру повертати отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_12 продовжуючи довіряти ОСОБА_7 та не усвідомлюючи вчинюваних ним оманливих дій, передав останньому грошові кошти на загальну суму 10 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.04.2020 складало 276 289 гривень.

Отримавши від ОСОБА_12 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Таким чином, в період часу із 27.02.2020 по 01.04.2020 ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_12 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_12 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_12 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_12 грошовими коштами на загальну суму 399 534 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, у січні 2020 року у ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном, повторно шляхом зловживання довірою.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном відомого йому ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , 15.01.2020, перебуваючи в офісному приміщенні, яке знаходиться на ринку «Котломонтаж», що по вул.Шептицького,23 у м.Тернопіль, шляхом обману та зловживання довірою останнього, переконав ОСОБА_10 надати йому грошові кошти, які зобов`язувався повернути до 15.05.2020, однак реального наміру повертати ОСОБА_10 отримані кошти не мав.

В свою чергу, ОСОБА_10 , не усвідомлюючи оманливих дій ОСОБА_7 та довіряючи йому, передав останньому грошові кошти на загальну суму 10000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 15.01.2020 складало 240 257 гривень.

Отримавши від ОСОБА_10 грошові кошти на згадану суму, ОСОБА_7 , не маючи наміру їх повертати, фактично заволодів згаданими коштами, після чого використав їх на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_10 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_10 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в подальшому переховувався та уникав зустрічі із ОСОБА_10 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_10 грошовими коштами на загальну суму 240 257 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім цього, у травні 2022 року у ОСОБА_7 виник повторний, протиправний злочинний умисел, направлений на заволодіння, шляхом обману грошових коштів, під приводом придбання за кордоном та доставки транспортного засобу.

Так, у травні 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_15 виникли усні договірні відносини, відповідно до яких ОСОБА_7 мав придбати за кордоном та доставити для ОСОБА_15 автомобіль марки «Alfa Romeo 159», 2009 року випуску за кошти у сумі 3 650 доларів США, які мав надати йому потерпілий ОСОБА_15 .

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на заволодіння майном ОСОБА_15 , 06.05.2022, ОСОБА_7 , перебуваючи на території ТЦ «Епіцентр», що по вул.Хмельницьке шосе,1а, у с.Зарванці, Вінницького району Вінницької області, шляхом обману та зловживання довірою останнього, під вигаданим приводом придбання транспортного засобу за кордону та доставки його на територію України, заволодів грошовими коштами ОСОБА_15 , які були йому передані, як перший внесок у сумі еквівалентну 800 доларів США, що по курсу НБУ на 06.05.2022 складало 23 403, 92 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 , зловживаючи довірою, залишив місце вчинення злочину розпорядившись майном, здобутим шахрайським способом, на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_15 матеріальну шкоду на суму 23 403, 92 грн.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений просить вирок місцевого суду скасувати, закривши кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вказує, що вирок обґрунтовано недопустимими доказами, які отримані органом досудового розслідування з порушеннями норм КПК, зокрема відсутні офіційні документи на підтвердження боргових зобов`язань.

Зазначає, що відносно нього наявні виконавчі провадження по факту стягнення із нього боргів потерпілими, тому він не може бути притягнутий двічі до відповідальності за одне і теж саме правопорушення.

- захисник просить вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 , відмовивши у задоволенні цивільних позовів, а також дослідити розписки складені обвинуваченим та потерпілими.

Зазначає, що вина обвинуваченого не доведена належними доказами, оскільки у нього не було мотиву щодо отримання грошових коштів шляхом обману, а вказані кошти були отримані ним в борг для здійснення фінансових операцій, а потерпілі повинні були отримувати із них відсотки.

При цьому обвинувачений повертав частину коштів потерпілим, а у випадках, коли він не міг повернути борг, то деякі отримували погашення боргу шляхом примусового виконання судових рішень.

Крім того призначаючи покарання судом не було взято до уваги стан здоров`я обвинуваченого, а також не обгрунтовано неможливість застосування

щодо нього ст. 69,75 КК України.

- представник потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі строком на 8 років, а також задовольнити цивільні позови у повному обсязі, стягнувши на користь кожного із потерпілих моральну шкоди у розмірі 500 000 гривень та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу. Також стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 10 000 (десять тисяч) доларів США, а на користь ОСОБА_9 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого і є занадто м`яким, оскільки злочини вчинено щодо значної кількості потерпілих, а ОСОБА_7 щиро не розкаявся та завдану шкоду не відшкодував.

Зазначає, що цивільні позови в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, оскільки дана шкода виникла через вчинене кримінальне правопорушення, а не внаслідок невиконання обвинуваченим грошового зобов`язання перед потерпілими.

Вказує, що судом при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не враховано, що протиправними діями обвинуваченого завдано моральних страждань і шкоду здоров`ю потерпілих, тому розмір відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просять задовольнити їхні апеляційні скарги та скасувати вирок суду першої інстанції, представника потерпілих ОСОБА_11 , який заперечив проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просить задовольнити подану ним апеляційну скаргу з мотивів, викладених у ній; потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які заперечили проти апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, а апеляційну скаргу представника потерпілих вважають такою, що підлягає до задоволення; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг захисника, обвинуваченого та представника потерпілих в частині призначеного обвинуваченому покарання, а в частині вирішення цивільного позову покладається на думку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його скоєнні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, було дотримано в повній мірі з огляду на таке.

Так, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як убачається з матеріалів провадження, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3, 4 ст. 190 КК України.

Встановлено, що ОСОБА_7 за обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, за допомогою обману та зловживаючи довірою, незаконно заволодів коштами потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 .

Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3, 4 ст. 190 КК України, місцевим судом було встановлено, що останній з метою заволодіння коштами потерпілих вигадував різні причини отримання грошей, зокрема для сплати митних платежів, закупівлі запчастин та розвитку автомобільного бізнесу, привезення з-за кордону траків, купівлі автомобіля та інше. Майже у всіх випадках обвинувачений обіцяв потерпілим повернення через незначний час коштів у більшому розмірі, ніж він позичав попередньо, додатково спонукаючи потерпілих до передачі своїх коштів, не маючи при цьому жодних можливостей для їх повернення. Також у всіх випадках, після спливу зазначеного ОСОБА_7 терміну повернення потерпілим коштів, останній від потерпілих переховувався, не відповідав на їх телефонні дзвінки, а у випадку коли потерпілі приїжджали до обвинуваченого додому, то ОСОБА_7 до них не виходив, а з ними спілкувалася його дочка, яка повідомляла, що батька немає, або що він не відповідає на її дзвінки також.

За результатом розгляду даного кримінального провадження, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що вказана поведінка ОСОБА_7 свідчить про те, що його дії мають виключно неправомірний характер і спрямовані на незаконне заволодіння майна в потерпілих шляхом шахрайства.

Такі висновки місцевого суду обґрунтовано показаннями потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ..

Взяв суд до уваги також покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Дав оцінку суд і доказам, які містяться у : заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_14 від 11 від 19.07.2021 року та від 08.08.2022 року; письмовій розписці ОСОБА_7 від 15.07.2019, згідно з якої останній позичив гроші у ОСОБА_14 в сумі 6 500 доларів США та 2 500 Євро та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей до 31.12.2019; рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.02.2021 у справі № 607/14677/20 за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; заяві ОСОБА_13 від 15.06.2020 року про встановлення місцезнаходження ОСОБА_7 та притягнення його до кримінальної відповідальності; письмовій розписці ОСОБА_7 від 16.04.2019 року, згідно з якою останній позичив гроші в сумі 6 900 доларів США в ОСОБА_13 для особистих потреб та зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 6 900 доларів США до 16.05.2019 року; письмовій розписці ОСОБА_7 від 09.12.2019 року, згідно з якою останній позичив гроші в сумі 56 200 Євро в ОСОБА_13 для особистих потреб та зобов`язався повернути дані грошові кошти до 01.07.2020 року; письмовій розписці ОСОБА_7 від 10.12.2019, згідно з якою останній позичив гроші в сумі 9 100 Євро в ОСОБА_13 для особистих потреб та зобов`язався повернути дані грошові кошти до 01.03.2020 року; письмовій розписці ОСОБА_7 від 15.04.2020, згідно з якою останній позичив гроші в сумі 10 800 Євро в ОСОБА_13 на особисті потреби та зобов`язався дані грошові кошти повернути до 15.05.2020 р.; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.11.2020 у справі № 607/10249/20 за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; письмовій розписці ОСОБА_7 від 17.12.2019, згідно з якою останній взяв в борг гроші в сумі 10 000 доларів США в ОСОБА_16 та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей до 17.01.2020; письмовій розписці ОСОБА_7 від 27.02.2020, згідно з якою останній взяв в борг гроші в сумі 15 000 доларів США в ОСОБА_16 та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей за першою вимогою; письмовій розписці ОСОБА_7 від 12.11.2019, згідно з якою останній взяв в борг гроші в сумі 15 000 доларів США в ОСОБА_16 та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей за першою вимогою; заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_16 від 14.07.2021 року; заяві ОСОБА_16 від 03.05.2022; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.10.2020 у справі № 607/9361/20 за позов ОСОБА_16 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; письмовій розписці ОСОБА_7 від 15.01.2020, згідно з якою останній позичив в ОСОБА_9 19 000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 15.05.2020 року; заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 від 14.07.2021 року; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2020 у справі № 607/8224/20 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; письмовій розписці ОСОБА_7 від 15.01.2020, згідно з якою останній позичив в ОСОБА_10 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 15.05.2020 року; заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 від 14.07.2021 року; рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.07.2020 у справі № 607/8223/20 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; письмовій розписці ОСОБА_7 від 01.04.2020, згідно з якою останній взяв в борг гроші в сумі 10 000 доларів США в ОСОБА_10 та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей за першою вимогою; письмовій розпискці ОСОБА_7 від 27.02.2020, згідно з якою останній взяв в борг гроші в сумі 5 000 доларів США в ОСОБА_12 та зобов`язався повернути вищевказану суму грошей до 01.05.2020; заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_12 від 08.08.2022 року; рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2022 у справі № 607/16451/21 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; письмовій заяві ОСОБА_22 від 30.08.2022 року; письмовій розписці ОСОБА_7 від 06.05.2022, відповідно до якої останній взяв завдаток у розмірі 800 доларів США за пригон автомобіля марки Альфа-Ромео від ОСОБА_22 , зобов`язався пригнати даний автомобіль та допомогти з оформленням документів до 06.06.2022 року. В разі виникнення непередбачуваних обставин зобов`язався повернути завдаток у повному обсязі; скріншотах переписки з мобільного телефону у додатку «Viber» між ОСОБА_7 та ОСОБА_22 щодо купівлі автомобіля марки «Alfa Romeo 159» за кордоном та доставки його на територію України; фотознімку, на якому зображені ОСОБА_7 та ОСОБА_22 під час передачі грошових коштів за купівлю та доставлення автомобіля з-за кордону; скріншотах переписки з мобільного телефону у додатку «Viber» між ОСОБА_22 та особою на ім`я ОСОБА_23 , який є власником автомобіля марки «Alfa Romeo 159» та розмістив фото вказаного автомобіля на сайті «Авторіа»; протоколі огляду від 31 січня 2023 року диску CD-R з записом розмови ОСОБА_22 та ОСОБА_7 ..

Предметом аналізу та оцінки суду першої інстанції були також дані, що містяться у: заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.03.2023 у справі № 607/18385/23 за позовом ОСОБА_24 до ОСОБА_7 про стягнення коштів; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2021 у справі № 607/8325/21 за позовом ОСОБА_25 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.04.2023 у справі № 607/1845/23 за позовом ОСОБА_26 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості; заочному рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.10.2020 у справі № 607/8371/20 за позовом ОСОБА_27 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; копії матеріалів зведеного виконавчого провадження № 63376129 на 185 арк., які отримані за результатами тимчасового доступу до речей і документів від 10.07.2024 в приміщенні відділення державної виконавчої служби у м. Тернопіль Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Згідно цього виконавчого провадження боржником є ОСОБА_7 , а стягувачами: ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_25 , ОСОБА_28 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 ; копіях матеріалів цивільних справ: № 607/8223/20, № 607/8224/20, №607/9361/20, №607/10249/20, № 607/14677/20, №607/16451/21, № 607/8371/20 на 95 арк., які отримані за результатами тимчасового доступу до речей і документів від 02.07.2024 в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,3,4 ст.190 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним.

Проаналізував суд і показання обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий заявив, що вину у скоєнні інкримінованих йому злочинах не визнає. Вказав, що він дійсно позичав грошові кошти, однак це відбувалось за домовленістю та під розписки, у яких всі зазначені суми позичених ним грошових коштів більш завищені, ніж ті які він отримував. Не мав умислу на вчинення шахрайських дій. Також зауважив, що точно позичених сум по кожному потерпілому він не пам`ятає, але багатьом він уже повернув, а саме близько 90 відсотків позичених коштів. При цьому деяким він повинен повернути ще незначні суми, і лише після цього такі особи мали б йому віддати розписки. Зазначив також, що він не мав на меті заволодіти грошовими коштами ОСОБА_29 шляхом обману під приводом придбання за кордоном та доставки транспортного засобу. Надсилав ОСОБА_29 фото аналогічної машини, яка повинна була бути доставлена з-за кордону, однак її не привезли. Також за їхньою домовленістю він передав потерпілому ОСОБА_29 через його знайомого 3/4 суми, яку був винен, а решту суми мав ще повернути і лише після цього ОСОБА_29 віддав би йому написану розписку. Вважає, що його вина є лише в тому, що у нього не склалось з бізнесом, пов`язаним з легковими автомобілями, про що щиро шкодує та просить вибачення за те, що винен кошти. Просив дати можливість йому виправитись, підлікуватися, оскільки переніс другий інсульт і до кінця віддасть все, що винен. У разі ж визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, просить суд його суворо не карати. Заявлені цивільні позови не визнав.

Досліджені в суді першої інстанції докази є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень проти власності і спростовують твердження обвинуваченого та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Твердження обвинуваченого про недопустимість доказів, якими суд обґрунтував доведеність його винуватості, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки узагальнено зазначаючи про це в апеляційній скарзі, апелянт такі свої доводи жодним чином не мотивувала та не конкретизував який саме доказ на його думку є недопустимим і наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання конкретного доказу та хто саме зазнав такого порушення. Не зазначено також чому апелянт вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання певного конкретного доказу недопустимим.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими необхідно лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Натомість, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів не встановила таких порушень та приходить до висновку, що в основу рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 покладено лише ті докази, що є належними і допустимими, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, в апеляційних скаргах, не заперечуючи факту отримання від потерпілих встановлених сум грошових коштів обвинуваченим ОСОБА_7 , обвинувачений та його захисник вказують, що мало місце не шахрайство, а неналежне виконання цивільно-правових зобов`язань.

Такі доводи колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 190 КК України шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, необхідно виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання - не виконувати. Розмежування кримінально караного злочину від цивільно-правової угоди необхідно здійснювати не за тим, як оформлені укладені між сторонами договори, а за тим, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, йдеться про шахрайство (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 755/10138/16-к).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Існування між обвинуваченим та потерпілим певних цивільно-правових чи інших подібних правовідносин, які були закріплені в певному правочині, саме собою не виключає можливості кваліфікації діяння особи як шахрайства за наявності усіх необхідних елементів складу цього злочину. В окремих випадках такі відносини цілком можуть бути частиною реалізації умислу особи на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.

Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, у тому числі, виходячи із сукупності фактичних дій такої особи.

Під обманом слід розуміти повідомлення неправдивих відомостей або свідоме приховування замовчування певних обставин, повідомлення про які було обов`язковим і які мали суттєве значення для поведінки потерпілого.

У свою чергу суб`єктивна сторона складу злочину характеризується такими юридичними ознаками, як прямий умисел, корисливі мотив і мета.

Зміст прямого умислу утворюють два моменти - інтелектуальний і вольовий. Інтелектуальний мотив визначається усвідомленням суспільно небезпечного характеру вчиненого діяння і передбачення суспільно небезпечних наслідків, в той час як вольовий - бажанням настання суспільно небезпечних наслідків, які передбачаються винною особою.

Вчиняючи шахрайство, винна особа цілком усвідомлює суспільну небезпечність самого діяння, тобто фактичну сторону діяння та його суспільне значення, усвідомлює об`єкт та предмет злочину, цінність матеріальних благ та інших предметів спеціального призначення, усвідомлює спосіб вчинення злочину, той факт, що свідомо вводить потерпілого в оману шляхом обману чи зловживання довірою, що останній лише зовнішньо добровільно передає їй предмет злочину, тоді як фактично ця воля потерпілого є фіктивною, усвідомлює факт заволодіння майном, правом на майно чи предметами спеціального призначення.

Отже, об`єктивна та суб`єктивна сторони шахрайства як конкретного акту вольової поведінки суб`єкта злочину, перебувають у тісному взаємозв`язку та взаємообумовленості. Вчинюване шляхом обману чи зловживання довірою заволодіння майном, правом на майно, предметами спеціального призначення є свідомим та вольовим діянням, яке обумовлено потребами, інтересами винної особи, прагненням досягнення конкретного результату свідомо обраним шляхом.

Відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, установлених на підставі безпосередньо сприйнятих судом доказів, встановлено, що незаконні дії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо шахрайського заволодіння грошовими коштами в потерпілих мали системний та масовий характер, утворили багато епізодів заволодіння грошовими коштами потерпілих.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_7 мав реальні можливості та бажання виконати взяті на себе зобов`язання, матеріали кримінального провадження не містять, як і не містять відомостей про реальне фактичне повернення отриманих ним коштів потерпілим, на що у своїй скарзі вказує обвинувачений.

Посилання сторони захисту на численні розписки, у яких зазначається про передачу грошових коштів обвинуваченому, на думку колегії суддів свідчить лише про бажання ОСОБА_7 завуалювати свій злочинний умисел.

Більше того, як встановлено судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, ОСОБА_7 брав кошти в потерпілих, з котрими раніше був знайомий і які йому довіряли. При цьому, майже у всіх випадках, кошти в кожного потерпілого брав неодноразово у значних сумах, не повертаючи їм попередню суму та брав в наступних потерпілих, не повертаючи кошти попереднім потерпілим, та одночасно у кількох потерпілих у приблизно однаковий період впродовж 2019-2020 років, водночас вказуючи їм різні версії для обґрунтування необхідності в коштах (для сплати митних зборів, придбання авто, придбання комплектуючих, привезення з-за кордону вантажних авто, розвитку бізнесу, тощо).

На підставі вказаного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме вказані дії та поведінка обвинуваченого і є шахрайство та обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про наявність між обвинуваченим та потерпілими цивільно-правових відносин.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та скасування по суті правильного судового рішення.

Також колегія суддів не вбачає й підстав до задоволення апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як визнав суд доведеним, своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_9 грошовими коштами на загальну суму 19000 доларів США, чим спричинив йому на вказану суму матеріальну шкоду, а також заволодів належними ОСОБА_10 грошовими коштами на загальну суму 10000 доларів США, чим спричинив йому на вказану суму матеріальну шкоду.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2020 у справі № 607/8224/20 задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 заборгованість за договором позики від 15 січня 2020 року у розмірі 19000 доларів США, що еквівалентно станом на день винесення рішення 524 493 (п`ятсот двадцять дві тисячі чотириста дев`яносто три) грн. 10 коп.

Також заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.07.2020 у справі № 607/8223/20 задоволено позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 суму неповернутого боргу в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, 2 651 (дві тисячі шістсот п`ятдесят одну) грн 59 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

В даному випадку, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 реалізували своє право на відшкодування їм заподіяної діями ОСОБА_7 матеріальної шкоди, у спосіб який вони обрали, тобто шляхом звернення з позовними заявами до суду в порядку цивільного судочинства, і за наслідками розгляду позовних заяв прийняті судом рішення про стягнення на їх користь коштів, якими заволодів ОСОБА_7 , у повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про повторне стягнення матеріальної шкоди.

Водночас, колегія суддів виходить з того, що відповідно до вимог ст.61 Конституції України та вимог цивільно-процесуального законодавства, особа не може нести подвійну юридичну відповідальність, а суд не вправі повторно розглядати позовну заяву між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необґрунтованими також є й вимоги апеляційної скарги про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції такі вимоги потерпілих були предметом розгляду місцевим судом, який на підставі дослідження доказів заявлених в цій частині вимог, прийняв обґрунтоване та мотивоване рішення про задоволення їх в повному обсязі та оскаржуваним вироком вже стягнув на користь потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 15000 грн. кожному, понесених ними витрат на правову допомогу, тобто заявлені в цій частині вимоги були вироком суду також повністю задоволені.

Вимог про додаткове стягнення витрат на правову допомогу адвоката, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції потерпілі не заявляли.

Також, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду й в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування їм моральної шкоди, у зв`язку із протиправною винною поведінкою ОСОБА_7 , яка спричинила потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 певні негативні наслідки, які були пов`язані із переживаннями щодо втрати їх майна.

Як передбачено ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У ході аналізу позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди місцевий суд врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (кожен з них окремо), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), їх стан здоров`я, тяжкість та тривалість вимушених змін у їх життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та інші обставини, у тому числі ситуацію, яка склалась в їх житті.

Зокрема, судом першої інстанції було враховано також, що у потерпілого ОСОБА_9 мало місце загострення неврозів та необхідності лікування, враховуючи при цьому, що потерпілий є інвалідом 2 групи, а також враховано, що дружина ОСОБА_10 тяжко захворіла і її лікування вимагало значних фінансових витрат, відсутність коштів, якими заволодів ОСОБА_7 свідчить, що потерпілі безумовно зазнали моральних страждань.

Під час вирішення питання щодо розміру завданої моральної шкоди місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Із цим підходом погоджується і колегія суддів, зважаючи на таке.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що місцевий суд у судовому рішенні навів мотиви та підстави, з яких виходив під час встановлення розміру моральної шкоди, доводи апеляції про необґрунтованість розміру визначеного морального відшкодування, не переконливі.

На думку колегії суддів під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 з приводу невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним злочинів.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7 за ч.2, 3, 4 ст.190 КК України покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненим злочинам та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчинених злочинів, конкретні обставини провадження, особу винного, який раніше не судимий, відомості щодо його стану здоров`я, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, позицію потерпілих, щодо необхідності суворого покарання обвинуваченого, а тому дійшов до переконання про необхідність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі.

При цьому, місцевий суд дійшов до переконання, що, з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого, йому слід призначити покарання за санкціями частин статтей обвинувачення за ч. 2, 3, 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018) у виді позбавлення волі, встановлений ч. 2, 3, 4 статті 190 КК України, чинній на момент винесення вироку, у відповідності до ст. 5 КК України, оскільки її застосування саме в цій редакції покращує становище обвинуваченого.

Разом з тим, судом першої інстанції не знайдено підстав для застосування ст.69, 75 КК України і з таким висновком місцевого суду повністю погоджується й колегія суддів, оскільки відсутні обставини, які відповідно до положень ст.66 КК України пом`якшують покарання та істотно знижуть ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, а також не встановлено обставин про можливість виправлення останнього без ізоляції його від суспільства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, тому призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України у межах санкції відповідних частин статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначенні покарання.

Таких невідповідностей при призначенні покарання ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Водночас, колегія суддів зазначає, що думка потерпілого щодо міри та розміру покарання обвинуваченому має враховуватися під час призначення покарання, водночас не є вирішальною для суду, і на це неодноразово звертає увагу Верховний Суд у своїх постановах.

За таких обставин доводи сторони захисту та потерпілих про неправильність призначеного ОСОБА_7 покарання не знайшло свого підтвердження.

За наслідками апеляційного розгляду даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено таких порушень вимог КПК місцевим судом під розгляду кримінального провадження та оцінки доказів, які б стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а отже не вбачає підстав до задоволення поданих апеляційних скарг.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - ОСОБА_11 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2024 року залишити без задоволення.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2024 року відносно ОСОБА_7 за ч.2,3,4 ст.190 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді