Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-3378км23.
Більшістю голосів колегії суддів у справі прийнято рішення про відмову у задоволенні касаційних скарг захисника ОСОБА_2 та засудженого ОСОБА_3 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_3 .
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам закону з огляду на таке.
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року ОСОБА_3 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_3 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року задоволено частково касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_2 , ухвалу апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовано через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
При повторному перегляді Київський апеляційний суд ухвалою від 11 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_3 залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_3 засуджено за те, що він 12 квітня 2021 року приблизно о 21:00, біля будинку № 6 на просп. Академіка Корольова в м. Києві, використовуючи розкладний ніж, скоїв незакінчений замах на вбивство ОСОБА_4 , однак не довів свого умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними, для доведення злочину до кінця.
Так, ОСОБА_3 12 квітня 2021 року в невстановлений час зателефонував раніше знайомій ОСОБА_4 та домовився з нею про зустріч, упродовж певного часу вони спільно проводили дозвілля, та він запропонував їй відновити стосунки, її відмова його обурила.
ОСОБА_3 , розуміючи, що на вулиці темна пора доби й поряд нікого немає, дістав заздалегідь заготовлений розкладний ніж і завдав ОСОБА_4 двох ударів у праву сторону шиї. ОСОБА_4 , рятуючи власне життя, руками відштовхнула ОСОБА_3 та побігла в сторону свого будинку та зателефонувала до ОСОБА_5 і попросила про допомогу.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 07.05.2021 № 042/1-216-2021, у ОСОБА_4 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення шиї справа - рана бокової поверхні шиї справи в середній третині, дном якої є м`язи та фасція, та які за ступенем тяжкості належать до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
У касаційних скаргах сторона захисту, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просила змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_3 на ч. 2 ст. 125 КК і призначити йому покарання в межах санкції вказаної норми закону.
На думку більшості суддів колегії висновки судів обох інстанцій про наявність у діях ОСОБА_3 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_4 є правильними.
На обґрунтування такої позиції колегія суддів зазначила, що ОСОБА_3 удари було нанесено у шию - місце, в якому в невеликому просторі зосереджені органи, які забезпечують життєдіяльність та життєздатність організму. Ці удари було нанесено з усвідомленням їх локалізації, та у справі немає доказів тому, що засуджений контролював і мав змогу контролювати глибину проникнення леза ножа в шию, а отже не міг не усвідомлювати, що смертельним наслідкам такого поранення може запобігти лише випадковий збіг обставин.
Однак із такою позицією своїх колег не погоджуюсь і вважаю таке рішення хибним та неправильним, оскільки воно суперечить положенням кримінального закону та судовій практиці.
Не у кожному випадку будь - яке тілесне ушкодження заподіяне в життєво важливий орган людини свідчить про наявність у обвинуваченого (засудженого) умислу на вбивство. Для відмежування умислу особи на вбивство від умисного тілесного ушкодження суду необхідно враховувати всі обставини справи, у тому числі поведінку особи, знаряддя злочину, кількість заподіяних тілесних ушкоджень, їх локалізацію та реальну можливість заподіяти смерть потерпілому при наявності такого умислу.
За встановлених судом обставин ОСОБА_3 завдав потерпілій двох ударів ножем у шию, кількість яких узято судом до уваги зі слів потерпілої, однак із висновку судово-медичного експерта вбачається, що у потерпілої було виявлено тілесне ушкодження у вигляді одного непроникаючого колото-різаного поранення шиї справа.
Відповідно до цього висновку, виявлені у потерпілої ОСОБА_4 тілесні ушкодження у виді непроникаючого колото-різаного поранення шиї справа відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я і це тілесне ушкодження не супроводжувалося розвитком небезпечних для життя явищ.
Як убачається з вироку, в судовому засіданні під час її допиту потерпіла пояснила, що тілесне ушкодження у виді колото-різаного поранення шиї засуджений заподіяв їй у дворі житлового будинку в безлюдному місці, після чого схопив її за коси і посадив на лавку, де вони деякий час разом сиділи. Вона палила цигарку та намагалась зупинити кровотечу серветками, а ОСОБА_3 сидів біля неї поруч на лавочці. Людей навколо не було, на допомогу вона не кликала. Вичекавши зручного моменту вона вдарила ОСОБА_3 пляшкою з-під слабоалкогольного напою, який вона вживала, та втікла від нього.
Згідно з усталеною судовою практикою замах на злочин вчиняється лише з прямим умислом.
З суб`єктивної сторони умисний злочин характеризується вольовою поведінкою особи, яка виражається в її свідомому прагненні досягнути бажаного результату, для чого вона використовує усі необхідні засоби і можливості та вчиняє усі необхідні дії з метою довести задумане до кінця.
ОСОБА_3 засуджений судом за незакінчений замах на умисне вбивство.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 15 КК замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.
Як убачається з фактичних обставин справи встановлених судом, у разі наявності у ОСОБА_3 умислу на вбивство потерпілої у нього не було перешкод, які би завадили йому це зробити.
Після нанесення ножового поранення ОСОБА_4 він бачив, що вона жива, але не став більше наносити їй ударів ножем і вчиняти будь-яких дій спрямованих на позбавлення її життя, хоча реально мав таку можливість, оскільки вони перебували удвох у темний час доби у безлюдному місці, а потім ще деякий час сиділи на лавочці та спілкувалися, після чого він дав їй можливість утекти.
Вказані обставини переконливо свідчать про відсутність у ОСОБА_3 умислу на спричинення смерті потерпілій, і що при заподіянні їй ножового поранення він діяв із невизначеним умислом.
У такому разі згідно з положеннями кримінального закону особа несе кримінальну відповідальність за фактично вчинене нею діяння.
Оскільки унаслідок вчиненого ОСОБА_3 було заподіяно потерпілій легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, він має нести відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК.
Тому за вказаних обставин касаційні скарги захисника та засудженого підлягали до задоволення.
Суддя ОСОБА_1