1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/283/25 1-кс/335/166/2025
19 лютого 2025 року м. Запоріжжя
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Понінка Хмельницької області, неодруженого, освіти середньої, батька двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, в посаді командира відділення слюсарно механічного взводу, спеціальних робіт, ремонтної роти батальйону логістики, у військовому званні «сержант», зареєстрованого та такого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
08.01.2025 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання слідчого СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні начальником Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_8 , про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів без права звільнення під заставу.
В обґрунтування клопотання слідчий послався на таке.
Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.01.2024 за №9 ОСОБА_4 , призначено на посаду командира відділення слюсарно-механічного взводу спеціальних робіт ремонтної роти батальйону логістики та він вважається таким, що посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому воєнний стан продовжено та діє до цього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби, сержант ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
В свою чергу, сержант ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.
12.02.2024 сержант ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення служби, а саме розташування ремонтної роти батальйону логістики військової частини НОМЕР_1 яка на той час, знаходилась поблизу селища Комишуваха, Запорізького району, Запорізької області.
В період часу з 12 лютого 2024 року по 31 жовтня 2024 року командир відділення слюсарно-механічного взводу спеціальних робіт ремонтної роти батальйону логістики військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_4 , обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби та не вєиваючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби й був відсутній у місці служби до 31 жовтня 2024 року, а саме до моменту його доставлення уповноваженими працівниками Військової служби правопорядку до Територіального управління ДБР у м. Мелітополі.
Таким чином, сержант ОСОБА_4 , за викладених вище обставин, обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини, понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
31.10.2024 ОСОБА_4 обґрунтовано повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Постановою керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 від 12.11.2024 підслідність вказаного кримінального провадження була передана до ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.
Клопотання про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтовується наявністю ризиків, зазначених у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені у ньому.
Підозрюваний ОСОБА_4 не заперечував свою причетність до подій, покладених в основу підозри, однак проти задоволення клопотання заперечував. Стверджував, що від органу досудового розслідування не переховувався, перебував за своїм місцем проживання, викликів до слідчого не отримував, тому не вбачає підстав для взяття його під варту. Пояснив, що після повідомлення йому про підозру він мав вжити заходів щодо повернення на військову службу, однак знайти військову частину, що була б згодна на взяття його на службу, йому не вдалось. Де знаходилась військова частина НОМЕР_1 , йому було невідомо. Тому він вирішив просто повернутись додому. Про своє місцезнаходження він нікому не повідомив.
Захисник підозрюваного, адвокат ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечувала, підтримавши доводи свого підзахисного і посилаючись на недоведеність ризиків, покладених в основу клопотання. Так, на думку захисника, не доведеним є ризик переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду. При цьому ОСОБА_4 раніше не судимий, наміру ухилятись від досудового розслідування не має.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи
Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.
Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.
Як випливає з доданих до клопотання матеріалів кримінального провадження, станом час вирішення питання про запобіжний захід обґрунтованість підозри підтверджується доданими до клопотання доказами, і самим підозрюваним не оспорюється.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, на етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.
Не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих стороною обвинувачення документів, зазначених вище, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри, на час розгляду клопотання, щодо можливого вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Щодо наявності ризиків.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що на теперішній час існують такі заявлені органом досудового розслідування судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:
- ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду;
- ризик незаконного впливу на потерпілого;
- ризик вчинення нового кримінального правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створитимуть загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Зокрема, доказами на обґрунтування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується, - можуть бути документи, довідки про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що вказані у клопотанні ризики існують і мають ступінь вірогідності, необхідну та достатню для взяття підозрюваного під варту.
Щодо ризику переховування від досудового розслідування та суду.
Діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , є умисним тяжким злочином, що тягне покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років. Ця обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), § 40).
У зв`язку з цим слідчий суддя бере до уваги, що ОСОБА_4 , отримавши 31.10.2024 повідомлення про підозру і будучи ознайомленим з правами та обов`язками підозрюваного у кримінальному провадженні, до проходження військової служби не повернувся, перебував за місцем свого проживання, однак про своє місцезнаходження не повідомив ані слідчого, ані прокурора, ані командира військової частини, ані підрозділ військової служби правопорядку. При цьому, як пояснив сам підозрюваний, йому надходили телефонні дзвінки з невідомих йому номерів, однак він не відповідав на ці дзвінки.
Слідчий суддя бере до уваги, що постановою слідчого від 25.12.2024 ОСОБА_4 був оголошений у розшук. В обґрунтування такого процесуального рішення слідчий послався на те, що підозрюваному неодноразово було здійснено телефонні дзвінки на мобільний телефон, однак останній постійно знаходився у вимкнутому положенні. На зв`язок ОСОБА_4 не виходив, його місцезнаходження було невідоме, оперативно-розшуковими заходами встановити його місцезнаходження не вдалось, а повістки з викликом до слідчого, що були надіслані за місцем проживання підозрюваного, повернулись не врученими.
У зв`язку з цим слідчий суддя відхиляє доводи сторони захисту щодо того, що перебування підозрюваного за місцем поживання не може вважатись ухиленням від органу досудового розслідування, оскільки на підозрюваному лежав обов`язок вчинити активні дії щодо повідомлення слідчого про своє місцеперебування, якого підозрюваний не дотримався, не маючи поважних причин для цього.
Відтак, ризик повторного переховування підозрюваного є реальним і високим.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та ризику вчинення іншого кримінального правопорушення слідчий суддя зауважує, що доводи сторони захисту зводяться до припущень і не підкріплені жодними доказами, і тому немає підстав брати ці доводи до уваги.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання, застава або домашній арешт, свідчить той факт, що вказані заходи не здатні забезпечити ізоляцію підозрюваного в тій мірі, яка була б достатньою для запобігання вказаних вище ризикам.
Неможливість обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистої поруки обґрунтовується таким.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу, і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.
Таких клопотань до слідчого судді не надходило.
Також слідчий суддя бере до уваги, що у зв`язку із внесеними змінами до КПК України, які набрали чинності, поточна редакція - редакція від 10.09.2022, підстава - 2531-IX, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України (тримання під вартою) - під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України .
Відповідно до п. 7 ст. 176 КПК України - під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
Доводи підозрюваного та його захисника слідчий суддя відхиляє, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків.
Відтак, беручи до уваги характер та ступінь суспільно небезпечності інкримінованого підозрюваному діяння, його насильницький характер, слідчий суддя на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України не вбачає підстав не визначення розміру застави як умови звільнення підозрюваного з-під варти.
Вирішуючи питання про тривалість запобіжного заходу, слідчий суддя виходить з того, що строк запобіжного заходу не може перевищувати строку досудового розслідування.
В даному випадку строк досудового розслідування спливав 31.12.2024, однак 25.12.2024 досудове розслідування було зупинене через оголошення підозрюваного у розшук, і відновлене 19.02.2025. Відтак, строк досудового розслідування спливає 25.02.2025, і тому запобіжний захід щодо підозрюваного може бути застосуваний лише у вказаних межах. При цьому слід враховувати, що фактично ОСОБА_4 був затриманий 18.02.2025 на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про дозвіл на таке затримання.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 176-178, 183, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя
Клопотання слідчого СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 задовольнити.
Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, з триманням у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», без визначення застави.
Строк дії цієї ухвали та строк тримання під вартою обчислювати з 18.02.2025 до 25.02.2025 включно.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, - протягом п`яти днів з дня отримання повного тексту ухвали.

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали оголошений о 09 год. 30 хв. 20.02.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1