11.03.2025 Справа № 756/1679/25
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/1679/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 за ч. 1 ст. 259 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з клопотанням про закриття кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 за ч. 1 ст. 259 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги клопотання, прокурор зазначає, що слідчим відділом Оболонського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0006044 від 28.07.2014 за ч. 1 ст. 259 КК України, в ході якого встановлено, що:

- 27.07.2014 приблизно о 15:00 невстановлена слідством особа, умисно, надала завідомо неправдиві відомості, щодо підготовки вибуху в ТК «Альта Центр», що знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Московський, 11а (ЖЄО 28917 від 27.07.2014);

- 31.07.2014 приблизно о 17:00 невстановлена особа по телефону повідомила про замінування магазину «Тейлі Велі», що в ТРЦ «Дрім Таун» за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б. При перевірці магазину спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 01.08.2014 приблизно о 18:00 невстановлена особа по телефону повідомила про замінування магазину «Вархауз», що в ТРЦ «Дрім Таун`за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б. При перевірці магазину спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 09.08.2014 приблизно о 17:45 невстановлена слідством особа зателефонувала на телефон інформаційної стійки ТРЦ «Дрім Таун 1», який розташований за адресою: м. Київ проси. Оболонський, 1б, та повідомив про те, що в приміщенні ТРЦ «Дрім Таун 1» знаходиться вибуховий пристрій (ЄО №31095 від 09.08.2014);

- 13.08.2014 приблизно о 15:10 невстановлена особа по телефону повідомила про замінування магазину ТРЦ «Дрім Таун» за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б. При перевірці торгово-розважального центру спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 22.08.2014 приблизно о 14:50 невстановлена особа по телефону повідомила про замінування РЦ «Бокбастер», що за адресою: м. Київ, просп. Московський, 34в. При перевірці розважального центру спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 23.08.2014 приблизно о 14:00 невстановлена особа по телефону повідомила про те, що в ТЦ «Плазма», що за адресою: м. Київ, просп. Московський, 20б може знаходитись невідома людина, в якої при собі може бути вибуховий пристрій, і дана людина може вчинити вибух. При перевірці розважального центру спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 24.08.2014 приблизно о 10:00 невстановлена особа по телефону повідомила про замінування ТРЦ «Дрім Таун», що за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б. При перевірці торгово-розважального центру спеціалістами було встановлено відсутність вибухонебезпечних пристроїв;

- 25.08.2014 приблизно о 19:52 на стаціонарний телефон інформаційної стійки ТРЦ «Дрім Таун» (просп. Оболонський, 1б), зателефонувала невстановлена особа та повідомила про замінування (ЖЕО 33483);

- 25.08.2014 приблизно о 16:45 на стаціонарний телефон інформаційної стійки ТРЦ «Дрім Таун» за адресою м. Київ, просп. Оболонський, 1б, зателефонувала невстановлена особа та повідомила про замінування (ЖЕО 33452);

- 03.09.2014 невстановлена особа зателефонувала на стаціонарний телефон чергового охоронця ТРЦ «Метрополіс», що за адресою м. Київ вул. М. Малиновського, 12 та надала неправдиві відомості про замінування ТРЦ (ЖЕО 34823).

У подальшому, в ході проведення слідчих (розшукових) дій встановити осіб, які вчинили дані кримінальні правопорушення не вдалось.

Також прокурор посилається на те, що в ході досудового розслідування було проведено такі слідчі та процесуальні дії: проведено виїмку речей та документів, перевірено інформацію стосовно мобільних номерів та операторів у ПрАТ «Київстар», ТОВ «Укртелеком», ТОВ «Голден Телеком»; проведені перевірки об`єктів на наявність вибухових пристроїв, вибухових речовин або конструктивно схожих на них пердметів; допитано в якості свідка ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; отримано та опрацьовано інформацію з УОТЗ щодо функціонуючих базових станцій операторів за адресою м. Київ, просп. Московський, 11а; отримано та опрацьовано інформацію з УОТЗ щодо функціонуючих базових станцій операторів за адресою м. Київ, просп. Оболонський, 1б; отримано та опрацьовано інформацію з УОТЗ щодо функціонуючих базових станцій операторів за адресою м. Київ, просп. Московський, 34в; в порядку ст. 93 КПК України надано запити до наступних установ та організацій: ТОВ «Пост Фінанс», ПП «ВКФ «Меблеві технології», ДП «Капарол Україна», Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Державній фіскальній службі України, ТОВ «Максімум Груп», МБФ «Єврейський Хсссд «Бней Азріель»; отримано відповіді на запити від вищеперерахованих установ та організацій; надано доручення в порядку ст. 40 КПК України; отримано відповіді на доручення.

Прокурор у клопотанні вказує, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 не встановлено особу, якій в порядку статей 276-278 КПК України може бути повідомлено про підозру, тому, на думку сторони обвинувачення, наявні підстави для закриття кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 за ч. 1 ст. 259 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України.

У судове засідання прокурор не з`явився. До суду надійшла заява прокурора ОСОБА_9 , у якій останній просить розглядати клопотання за його відсутності, клопотання підтримує та просить задовольнити.

Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014, судом встановлено наступне.

Так, слідчим відділом Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.

Диспозиція ч. 1 ст. 259 КК України передбачає кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, санкція цієї норми передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від двох до шести років.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України в редакції Закону від 15.11.2011 №4025-VI, яка діяла на момент вчинення злочину, тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Отже, відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 КК України в редакції від 15.11.2011 №4025-VI кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 259 КК України, є тяжким злочином.

Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що в підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Положеннями пункту п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої п. 31 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, та в разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно закону може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Аналіз вказаної норми процесуального законодавства свідчить про те, що закриття кримінального провадження можливе виключно за наявності двох обставин: 1) якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення; 2) у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, які є взаємозалежними та повинні існувати в поєднані між собою. Тобто законодавцем встановлено імперативне правило, за яким суд приймає рішення про закриття кримінального провадження у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за умови, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Дана правова позиція викладена в постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23.02.2021 у справі №397/42/20 (провадження №51-5156км20).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, на який посилається прокурор у клопотанні, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення тяжкого злочину минуло 10 років.

Водночас, суд звертає увагу на те, що віднесення законодавцем вирішення питання про закриття кримінального провадження до компетенції суду свідчить про неприпустимість формального спрощеного підходу щодо встановлення правових підстав до закриття кримінального провадження та покладає на суд обов`язок перевірити належним чином обставини, які свідчать про ефективність досудового розслідування та реальну неможливість органів досудового розслідування встановити особу, яка вчинила правопорушення.

Слід зауважити, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності встановлено ст. 49 КК України, якою передбачено порядок перебігу строку давності, правові підстави для його зупинення та переривання.

Суд звертає увагу на те, що для закриття кримінального провадження за підставами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, необхідно встановити конкретну особу, яка вчинила певне кримінальне правопорушення. Тобто закриття кримінального провадження з цих підстав можливе виключно щодо конкретної особи із з`ясуванням її згоди на закриття кримінального провадження з цих підстав.

У випадку, коли особу, яка вчинила кримінальне правопорушення не встановлено, застосовуються положення ч. 2 ст. 49 КК України, за якими особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло 15 років.

Крім того, з досліджених матеріалів кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014, які були надані суду, та за змістом клопотання про закриття провадження вбачається, що після 2014 року слідчий надавав доручення щодо проведення слідчих дій у цьому кримінальному провадженні лише починаючи з 2021 року (03.11.2021, 10.01.2024, 04.03.2024, 18.06.2024, 20.11.2024 та 29.12.2024), які є ідентичними за змістом, та містять ідентичні за змістом рапорти за підписом ст. о/у ВКП Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_10 від 02.02.2024, 28.03.2024, 05.07.2024, 15.12.2024, 17.01.2025), які не містять долучених доказів та обгрунтування тих обставин, про які зазначено у згаданих рапортах (як-то пояснення певних осіб).

Вказане унеможливлює дати обґрунтовану оцінку тому, чи було здійснено стороною обвинувачення належних заходів по збиранню та дослідженню доказів в порядку, визначеному статтями 91-94 КПК України, чи проведено в достатньому обсязі слідчі дії, а отже, чи є обґрунтованим клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, оскільки суд під час вирішення питання про закриття кримінального провадження має враховувати, чи дотримано органом досудового розслідування та прокурором вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, що є необхідною умовою належного вирішення завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК), та свідчить про нездійснення належного та повного проведення слідчих дій у кримінальному провадженні.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2022 у справі №463/11055/21 (провадження №51-2632км22) зазначає, що у кримінальному процесуальному праві широко використовуються як імперативний (від лат. impero - наказувати, припис), так і диспозитивний (від лат. dispositio - вільне розпорядження, розсуд) метод правового регулювання. Проте, посадові особи органів, які ведуть кримінальне провадження, не є суб`єктами диспозитивності. Вони гарантують її дотримання.

Законність, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Публічність, згідно ст. 25 КПК України, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №750/1575/23 (провадження №51-4007км23), від 25.08.2021 у справі №142/536/20 (провадження №51-1546 км 21), від 29.06.2022 у справі №725/3569/21 (провадження №51-1061км22), від 07.06.2023 у справі №545/51/22 (провадження №51-2327км23).

Оскільки Україна визнала юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), то рішення цього Суду є обов`язковими для застосування. Це закріплено як положеннями ст. 9 КПК України, так і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують практику ЄСПЛ як джерело права. Це стосується не лише рішень ЄСПЛ стосовно України, оскільки розглядаючи справи, ЄСПЛ перевіряє, чи дотримані принципи, які випливають з його рішень з аналогічних питань, навіть якщо вони ухвалені стосовно інших держав (рішення ЄСПЛ у справі «Опуз проти Туреччини» від 09.06.2009). Тобто висновки цього Суду, зроблені у рішеннях стосовно іншої держави, повинна враховувати й держава, у правовій системі якої існує така сама принципова проблема.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім, своєчасним та невідкладним, підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, «Бати та інші проти Туреччини» від 03.06.2004, «Барабанщиков проти Росії» від 08.01.2009, «Каверзін проти України» від 15.05.2012, «Тімуртас проти Туреччини» від 13.06.2000, «Текін проти Туреччини» від 09.06.1998, «Інделікато проти Італії» від 08.10.2001, «Олексій Михайлович Захаркін проти України» від 24.10.2010). Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним.

Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України» від 14.11.2013, «Мута проти України» від 31.07.2012, «Карабет та інші проти України» від 17.01.2013, «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011, «Євген Петренко проти України» від 29.01.2015, «Юрій Іларіонович Щокін проти України» від 03.10.2013, «Огур проти Туреччини» від 20.05.1999, «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000, «МакКерр проти Сполученого Королівства» від 04.06.2001)

Органи влади зобов`язані провести ефективне розслідування. Це зобов`язання не є обов`язком досягнення результатів, а обов`язком вжиття заходів. ЄСПЛ зазначає, що не кожне розслідування обов`язково має бути успішним або дійти висновку, який співпадає із викладом подій скаржника. Проте воно, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення фактів справи, а якщо твердження виявляться правдивими - до встановлення та покарання винних осіб (рішення у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії» від 25.08.2009, «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» від 30.03.2016, «Каплатий проти України» від 04.02.2021).

Органи державної влади повинні вживати всіх заходів для збереження доказів, які мають відношення до події. Прогалини у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальних осіб, чи то прямих виконавців, чи то тих, хто замовив або організував злочин, створюють ризик недодержання такого стандарту (рішення у справі «Гонгадзе проти України» від 08.11.2005).

У рішенні у справі «Начова та інші проти Болгарії» від 26.02.2004 ЄСПЛ наголосив, що розслідування не буде ефективним доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обгрунтовані.

Як зазначив ЄСПЛ в рішенні по справі «Падура проти України» від 11.12.2014 ефективність розслідування передбачає вимогу щодо оперативності й розумної швидкості. Навіть якщо в певній ситуації можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають прогресу у розслідуванні, негайна реакція органів влади є необхідною для підтримки громадської впевненості у їхній відданості принципу верховенства права та попередженню будь-яких ознак незаконних дій або їх безкарності (рішення у справі «Шиліх проти Словенії» від 09.04.2009).

Дослідивши надані суду матеріали кримінального провадження було встановлено, що за майже 10 років досудового розслідування в період з вересня 2014 по січень 2024, не було вчинено жодної слідчої дії, що не може свідчити про те, що органом досудового розслідування було докладено всіх належних та необхідних засобів та зусиль для відновлення справедливості та притягнення винних до відповідальності. Відтак, незважаючи на тривалий час проведення досудового розслідування, вищезгадані вимоги КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин справи в повній мірі не були виконані.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора про закриття кримінального провадження через не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та через закінчення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Керуючись ст. 49 КК України, статтями 314, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволені клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0006044 від 28.07.2014 за ч. 1 ст. 259 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1