УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 185/12323/23

провадження № 51-5101 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року,

Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, а саме у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Як установив суд, 06 серпня 2023 року близько 19:00 у квартирі АДРЕСА_1 відпочивали в компанії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - дружина ОСОБА_5 , з якою останній перебував у процесі розлучення. Починаючи приблизно з 22:30 ОСОБА_5 неодноразово телефонував дружині, однак не отримував відповіді від неї. Будучи обуреним такою її поведінкою, дізнавшись від ОСОБА_6 про їх спільний відпочинок, ОСОБА_5 , відчуваючи ревнощі до своєї дружини, 07 серпня 2023 року близько 01:05 прийшов у зазначену квартиру, де після того, як йому відчинили двері, цілеспрямовано попрямував до ОСОБА_6 та, з метою вбивства, ножем, який заздалегідь взяв із собою, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті людини, умисно завдав потерпілому не менше семи ударів у ділянки живота, грудної клітки та інші частини тулуба, спричинивши тілесні ушкодження, у тому числі й тяжкі за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння. Разом із тим, хоча ОСОБА_5 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, смерть потерпілого не настала з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_6 було вчасно доставлено до лікарні та надано медичну допомогу.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судові інстанції допустили помилку при кваліфікації дій ОСОБА_5 як замах на вбивство, адже він не мав наміру спричинити смерть потерпілого, діяв з непрямим умислом. Стверджує, що засудженому призначено надто суворе покарання. На переконання сторони захисту, обираючи ОСОБА_5 захід примусу, суди не врахували дані про особу винного та пом`якшуючі покарання обставини. У зв`язку із цим звертає увагу на те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується, обставини, які обтяжують покарання, відсутні, визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та щиро розкаявся, після вчиненого намагався надати ОСОБА_6 допомогу, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, вибачився перед потерпілим, відшкодував завдану шкоду, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому ч. 1 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, переглядаючи судові рішення, суд касаційної інстанції виходить із установлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.

У касаційній скарзі захисник, не заперечуючи факту завдання ОСОБА_5 потерпілому ножових поранень, зазначає, що наміру вбивати останнього той не мав, а тому дії ОСОБА_5 неправильно розцінено судовими інстанціями як замах на умисне вбивство ОСОБА_6 .

Разом із тим, як видно з доданих до скарги копій судових рішень, такі доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і як такі, що не знайшли свого підтвердження, обґрунтовано визнані безпідставними. Висновок судів із цього приводу є достатньо мотивованим й ґрунтується на даних, які було належним чином перевірено в судовому засіданні та змістовно наведено у вироку та ухвалі.

Так, згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому це правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення кримінального правопорушення, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити кримінальне правопорушення, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Питання про умиселнеобхідновирішувативиходячиізсукупностівсіхобставинвчиненогодіяння, зокремавраховуватиспосіб, знаряддязлочину, кількість, характерілокалізаціюпораненьтаіншихтілеснихушкоджень, причиниприпиненнязлочиннихдій, поведінкувинногоіпотерпілого, щопередувалаподії, їхстосунки. Визначальнимприцьомуєсуб`єктивнеставленнявинногодонаслідківсвоїхдій.

При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Як убачається з копії вироку, місцевий суд визнав встановленим, що ОСОБА_5 , дізнавшись про спільний відпочинок його дружини з ОСОБА_6 , приревнував її та, взявши із собою ніж, прийшов у квартиру, де перебували останні, а також ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , та одразу почав наносити потерпілому удари ножем у живіт, грудну клітку та в інші частини тіла, спричинивши йому, зокрема, тяжкі тілесні ушкодження, що свідчить про намір ОСОБА_5 саме заподіяти смерть потерпілому. Смерть ОСОБА_6 не настала завдяки втручанню свідка ОСОБА_7 , який вибив ніж у обвинуваченого і відтягнув його від потерпілого, а самого ОСОБА_6 було вчасно доставлено до лікарні та надано медичну допомогу.

Наведені обставини встановлені місцевим судом на підставі показань ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , даних протоколів обшуку, огляду, слідчих експериментів, даних висновків експертів, у тому числі й щодо часу, кількості, локалізації, механізму утворення та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень в потерпілого, зміст яких детально відображено у вироку.

Дослідивши зазначені докази, надавши кожному з них оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності всіх доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вчинення ОСОБА_5 закінченого замаху на вбивство ОСОБА_6 .

При цьому, при оцінці діянь засудженого (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) судові інстанції правильно врахували, що характер і динамічність дій ОСОБА_5 , знаряддя злочину - ніж, який він взяв із собою заздалегідь, завдання ним множинних цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілого, у сукупності свідчать про те, що в цьому випадку ОСОБА_5 діяв із прямим умислом на позбавлення життя ОСОБА_6 та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від волі засудженого.

Отже, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК є правильною, а доводи захисника у касаційній скарзі про протилежне - неприйнятні.

Колегія суддів не погоджується і з аргументами сторони захисту в касаційній скарзі щодо суворості призначеного засудженому покарання.

Метою покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ст. 50 КК).

Статтею 65 КК визначено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних про особу винного, та усіх обставин справи. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається з копій судових рішень, суди не порушили наведених законодавчих положень при виборі засудженому заходу примусу.

Так, згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, а також те, що матеріальна шкода відшкодована родичами засудженого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання. Зваживши на це все, суд першої інстанції обрав ОСОБА_5 захід примусу близький до мінімальних меж санкції ч. 1 ст. 115 КК.

Із таким рішенням місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, в тому числі щодо суворості покарання, навів переконливі мотиви, з яких визнав їх неприйнятними і такими, що не є підставою для зміни вироку місцевого суду щодо ОСОБА_5 . При цьому суд апеляційної інстанції, з огляду на дані про особу засудженого та усі обставини справи, вказав про відсутність підстав для призначення засудженому більш м`якого заходу примусу, ніж передбачено законом та застосування інституту умовного звільнення на підставі статей 69, 75 КК України. Водночас суд зазначив, що призначене ОСОБА_5 за вчинений злочин покарання близьке до мінімального, відповідає приписам ст. 65 КК та визначеній ст. 50 КК меті.

Також, апеляційний суд відхилив доводи захисника щодо наявності в засудженого щирого каяття. Адже воно, окрім визнання особою факту вчинення кримінально караного діяння, передбачає й щирий жаль з приводу вчиненого, відвертий осуд своєї поведінки, демонструє готовність понести заслужене покарання. Проте, як зазначив цей суд, поведінка ОСОБА_5 , який жодного разу не висловив жалю, не вибачився перед потерпілим, а лише під час останнього слова зазначив про те, що розкаюється у вчиненому, свідчить про відсутність зазначеної пом`якшуючої обставини. У зв`язку із цим посилання захисника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду в справах № 334/5670/18, № 336/4259/18 та № 750/4116/17 не є релевантним тим обставинам, які встановлені в цьому кримінальному провадженні.

Крім того, за наслідками перевірки матеріалів справи, суд апеляційної інстанції не встановив й таких пом`якшуючих засудженому покарання обставин як активне сприяння розкриттю злочину, вчинення його внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, а також намагання надати потерпілому медичну допомогу, про що вмотивовано зазначив у своєму рішенні.

З урахуванням позиції сторони захисту, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не містить беззаперечних доводів того, що призначене засудженому покарання є явно несправедливим внаслідок суворості.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Таким чином, обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, як про це йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3