В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000050, за апеляційними скаргами прокурора Братського відділу Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Братське Братського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , такого що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_10 ,

потерпіла ОСОБА_6 ,

представники потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років обмеження волі.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 02.03.2022 р. до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Ухвалено запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишити обраний раніше у виді тримання під вартою.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 13 437,34 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, в умисному вбивстві, тобто в умисному протиправному позбавленні життя іншої людини та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає оскаржуваний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частинні призначення покарання з підставі невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

На думку апелянта, суд першої інстанції, всупереч вимогам закону, які регламентують порядок призначення покарання, формально врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину та особу обвинуваченого, не надав їм належної оцінки, не врахувавши цінності суспільних відносин, на які вчинено посягання та тяжкість наслідків, що настали.

Вважає, що судом належним чином не враховано ані цінності суспільних відносин, на які здійснено посягання, закріплених у ст. 27 Конституції України, ані незворотності наслідків, що настали в результаті вчинення злочину, а саме смерті потерпілого ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 відзначає, що потерпіла в суді першої інстанції та зараз підтримує обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України, вважає його доведеним наявними в справі та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Звертає увагу суду на те, що обвинувачений не визнає наявності та реалізації злочинного умислу, спрямованого на заподіяння смерті ОСОБА_12 , нападу на потерпілого з використанням мисливської рушниці та протиправності своїх дій, однак це повністю доведено сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів.

На думку апелянта, поведінка обвинуваченого свідчить про наявність непрямого умислу, оскільки обвинувачений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, а саме здійснення пострілу в особу, яка стоїть впритул до рушниці, передбачав суспільно небезпечні наслідки такого пострілу можливість настання смерті цієї особи в результаті вогнепального поранення, не бажав, але свідомо їх припускав.

Вважає безпідставними твердження обвинуваченого з приводу відсутності умислу на здійснення пострілу та вчинення цих дій «на машинному рівні», оскільки відповідно до висновку судово-балістичної експертизи від 23.03.2022 р. знаряддя злочину визнано справним, що свідчить про неможливість здійснення пострілу за причини технічної несправності рушниці без натискання на спусковий гачок. Відповідно до показань обвинуваченого, наданих під час судового розгляду, останній володіє рушницею довго і ця зброя йому добре знайома. Будь-яких свідчень про те, що натискання на спусковий гачок відбулось внаслідок намагань потерпілого забрати рушницю, обвинувачений також не надавав.

Зауважує, що обвинувачений, в ході судового розгляду, неодноразово змінював свої показання стосовно обставин моменту здійснення пострілу (положення під час пострілу). Пояснення обвинуваченого з приводу того, що він підвівся з крісла свідчать про вчинення ним свідомої вольової дії безпосередньо перед пострілом, що спростовує можливість здійснення пострілу «спросоння».

Крім того, зазначає про неправдивість показань обвинуваченого, наданих як на слідчому експерименті так і в судовому засіданні з приводу того, що в момент пострілу потерпілий тримав рушницю рукою за ствол, оскільки при пострілі з мисливської рушниці утворюється велика кількість порохових газів високої температури та частинок пороху, які в будь-якому разі пошкодили б одяг особи, яка знаходилась з боку дульного зрізу ствола. При триманні в момент пострілу ствола рукою рукав одягу очевидно зазнав б видимих пошкоджень. Натомість, в протоколі огляду місця події про пошкодження на рукавах одягу потерпілого не вказано, не видно таких пошкоджень і на фототаблиці.

Не встановлена наявність таких пошкоджень і при проведенні призначених за клопотанням представників потерпілої судово-медичних та судово-балістичних експертиз.

Крім того, з протоколу огляду предмета від 18.03.2022 р. видно, що на рушниці не виявлено слідів папілярних узорів взагалі. В протоколі не вказано, що виявлені сліди, які не придатні для судово-дактилоскопічного дослідження. В протоколі категорично зазначено, що взагалі не виявлено таких слідів.

Таким чином, показання обвинуваченого про відсутність умислу на умисне вбивство є неправдивими, є способом захисту, спрямовані на ухилення від відповідальності та свідчать про відсутність щирого каяття.

На думку апелянта, навіть і у випадку, якщо в приміщенні була б абсолютна темрява або обвинувачений стріляв з заплющеними очима, нічого не бачив і тільки припускав, що перед ним в момент пострілу знаходиться людина, все одно мав би місце непрямий умисел і це було б умисне вбивство.

Апелянт вважає, що прокурором безпідставно перекваліфіковано дії обвинуваченого з умисного вбивства на вбивство, вчинене через необережність у формі злочинної недбалості, оскільки необережний дій у ОСОБА_8 в цьому випадку не вбачається.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_10 зазначає, що представником потерпілої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, яку вона вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Приблизно о 22.00 год. 01.03.2022 р. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у підвальному приміщенні супермаркету «Копілка», що слугує протирадіаційним укриттям, розташованому за адресою: вул. Миру, 119 в смт. Братське Вознесенського району Миколаївської області, не маючи умислу на протиправне заподіяння смерті будь-якій особі, у тому числі ОСОБА_12 , проявивши необережність у формі злочинної недбалості, не передбачаючи настання негативних наслідків у виді смерті останнього, хоча повинен був і міг передбачити можливість їх настання, здійснив один постріл з рушниці ИЖ-27, яка на підставі права власності належить йому (дозвіл серії НОМЕР_1 ), споряджену мисливськими набоями 12 калібру у напрямку ОСОБА_12 , а саме грудної клітини зліва. У результаті цього ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_12 тілесні ушкодження у виді гострої крововтрати внаслідок вогнепального наскрізного поранення грудної клітини, від якого настала смерть ОСОБА_12 .

На підставі анонімного повідомлення, яке надійшло телефоном 01.03.2022 р. о 23.30 до ЄРДР 01.03.2022 р. внесені відомості за № 0000050, за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 115 КК України.

Під час розгляду справи 14.08.2022 р. обвинувачення було змінене на ч. 1 ст. 119 КПК України.

Потерпіла та її представники наполягали на кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України, вказуючи, що обвинувачений бачив силует людини та здійснив постріл з рушниці, яку тримав у руках, отже вчинив умисне вбивство ОСОБА_12 .

Втім, врахувавши, що у вказаному кримінальному провадженні потерпілою та її представниками не доведено, а судом в ході судового розгляду не встановлено, що у обвинуваченого були мета і мотив на вбивство потерпілого, оскільки відсутні докази неприязних, у тому числі, таких, що раптово виникли, стосунків між обвинуваченим та потерпілим та інших обставин, які можуть свідчити про мету і мотив вбивства, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинувачений, здійснюючи один постріл з рушниці лише з одного стволу не передбачив настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті саме потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявивши злочинну недбалість, в результаті якого куля влучила у грудну клітину потерпілого, який від отриманого поранення помер.

За такого, оскільки в судовому засіданні не була доведена поза розумним сумнівом наявність у діях обвинуваченого умислу на вбивство, суд дійшов висновку, що його дії стороною обвинувачення кваліфіковані правильно за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, потерпілої та її представників на підтримку відповідних апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення поданих скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до наведеної норми процесуального закону, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності всіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу всіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілої про неправильну кваліфікацію діянь обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України і необхідність їх перекваліфікації на ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності (ст. 119 КК України) має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання його суспільно небезпечних наслідків.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, вказані обставини підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Мотивуючи свої висновки про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу обвинуваченого та на підтвердження його винуватості і обґрунтовано послався, у тому числі, на показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який визнав вину у скоєнні злочину за ч. 1 ст. 119 КК України та показав суду, що у зв`язку з веденням воєнного стану він чергував у підвалі супермаркету «Копілка» задля охорони спортивного інвентарю. У вечір події він зустрівся з потерпілим ОСОБА_12 , разом вживали алкоголь, конфліктів не виникало. Згодом, заснув із зарядженою рушницею. Прокинувшись, відчув, що хтось тягне рушницю, і, спросоння, випадково здійснив постріл у темряві, смертельно поранивши потерпілого. Стверджує, що умислу на вбивство не мав.

Такі показання узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтвердили, що між сторонами не було конфлікту, стосунки були дружні, а обставини свідчать про неумисний характер вбивства.

Свідок ОСОБА_16 показав, що фіксував місце події. Зазначив, що обстановка в приміщенні не змінювалася до його приїзду, що також підтвердив і свідок ОСОБА_17 , який, будучи слідчим, зафіксував відповідні обставини у протоколі огляду місця події.

Свідок ОСОБА_18 підтвердила, що обвинувачений телефонував їй вночі та повідомив про те, що застрелив «диверсанта».

Будучи допитаним експерта ОСОБА_19 показав, що в ході експертного дослідження було встановлено положення рушниці під час пострілу: горизонтально до підлоги, спрямовано зліва-направо. Постріл здійснено впритул або з близької відстані.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вищенаведені показання обвинуваченого, свідків та експерта, і обґрунтував ними своє рішення, оскільки ці показання у повній мірі узгоджуються між собою та з іншими належними та допустимими доказами, зокрема:

протоколом огляду від 18.03.2022 р., відповідно якому, оглянуто рушницю «ИЖ-27», вилучену 01.03.2022 р. Папілярних слідів не виявлено, взяті змиви;

висновком експерта № СЕ-19/112-22/1538-БЛ від 23.03.2022 р., згідно з яким, вилучена рушниця є гладкоствольною мисливською рушницею «ИЖ-27», придатною для стрільби. Вилучені патрони також придатні для стрільби. Гільза стріляна з цієї рушниці;

висновком експерта № 85 від 08.04.2022 р., згідно якого, смерть ОСОБА_12 настала від наскрізного вогнепального поранення грудної клітини, нанесеного з близької відстані. Час смерті 8-24 години до розтину. В крові виявлено 1,91‰ алкоголю;

медичним оглядом ОСОБА_8 від 02.03.2022 р., відповідно якому, у крові виявлено 1,324 ‰ алкоголю, що відповідає стану гострого сп`яніння;

висновками експертів № 36-К, № 34-К від 14.12.2022 р., згідно з якими, пошкодження на одязі потерпілого є вхідними та вихідними дробовими пошкодженнями, що утворилися від пострілу з рушниці «ИЖ-27» з близької дистанції;

висновком експерта № КСЕ-19/115/22/9097-БЛ від 06.02.2023 р., яким встановлено напрямок пострілу: зліва-направо, частково спереду-назад, частково зверху-вниз. Конкретне положення рушниці не визначено.

Наведені докази у своїй сукупності свідчать про те, що між обвинуваченим і потерпілим не було конфліктів чи неприязнених відносин, що підтверджує відсутність мотиву для умисного позбавлення життя. Вони перебували в одному приміщенні разом та розпивали спиртні напої, не виявляючи ознак агресії. Ці обставини підтверджені як показаннями самої потерпілої, а також свідків, так відповідними письмовими доказами, що робить малоймовірним наявність умислу на вбивство.

Суд першої інстанції звернув належну увагу на те, що між ОСОБА_8 та потерпілим не було зафіксовано жодних попередніх конфліктів або суперечок, які могли б бути мотивом для вбивства, що значно знижує ймовірність наявності прямого умислу на вбивство.

Суд також взяв до уваги поведінку обвинуваченого, який після вчинення пострілу відразу ж повідомив про подію правоохоронні органи, добровільно здав зброю і не намагався втекти з місця злочину чи приховати свої дії. Такі дії свідчать про відсутність наміру приховати злочин, що також вказує на необережний характер його дій. Він одразу зізнався у вчиненому, що підкреслює відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого і характеризує його дії більше як необережні, аніж навмисні.

З приводу тверджень представника потерпілої про те, що обвинувачений бачив силует людини, а отже, мав умисел на її вбивство, суд апеляційної інстанції відзначає, що, як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, знаходячись у темній кімнаті, стріляв у певному напрямку, не усвідомлюючи наслідків своїх дій, що у своїй сукупності свідчить саме про необережність, а не про прямий або непрямий умисел.

Врахувавши обставини, за яких відбувся постріл (темрява) та стан самого обвинуваченого (сильного алкогольного сп`яніння), суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що обвинувачений не міг чітко усвідомлювати, що перед ним знаходиться людина, у зв`язку з чим, його дії були випадковими та непередбачуваними, що не відповідає критеріям умисного вбивства.

Щодо зміни обвинуваченим своїх показань стосовно обставин пострілу, суд апеляційної інстанції зауважує, що обвинувачений визнав факт здійснення пострілу, а самі розбіжності можуть пояснюватися емоційним станом, алкогольним сп`янінням і значним часом, який минув з моменту події.

З приводу тверджень представника потерпілої щодо розташування сторін під час пострілу, апеляційний суд зауважує, що висновками судово-медичних та балістичних експертиз підтверджено, що постріл було здійснено з положення стоячи. Однак, це не доводить наявність умислу. Постріл міг бути результатом необережного поводження зі зброєю, зокрема в умовах алкогольного сп`яніння та у стресовій ситуації. Обвинувачений визнав, що він піднявся з крісла перед пострілом, але це не є свідченням наміру здійснити вбивство. Навпаки, обставини вказують на раптовий і необережний характер його дій.

Відтак, усі доводи, наведені представником потерпілої, фактично зводяться до незгоди з оцінкою обставин, встановлених судом першої інстанції, та висновками щодо суб`єктивної сторони злочину.

Водночас, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, а також після неї, їх стосунків, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обвинуваченим ОСОБА_8 допущено злочинну недбалість, наслідком якої є те, що він здійснив постріл у грудну клітину потерпілого, який від отриманого поранення помер, а тому доводи апеляційної скарги про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, а не за ч. 1 ст. 119 КК України є безпідставними.

З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 119 КК України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку представника потерпілої, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

Водночас, є слушними доводи прокурора про те, що призначене судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р., висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вказаних вище вимог кримінального закону суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, не дотримався.

Призначаючи покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працює, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я людини. Встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, та обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Водночас, апеляційний суд погоджується з думкою прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та враховує те, що судом першої інстанції хоч і зазначено про те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого настали суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_12 , що, відповідно до Конституції України, визнано найвищою соціальною цінністю, однак не надано цьому відповідної оцінки. Так само як і тій обставині, що вказаний злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого.

Призначення судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у мінімальних межах санкції статті є явно несправедливим внаслідок м`якості, недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував вимоги закону України про кримінальну відповідальність, призначив покарання яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що є підставою для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Відповідно до вимог ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора Братського відділу Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , задовольнити.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2023 року відносно ОСОБА_8 , в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня набрання вироком законної сили з 03.12.2024 р.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 02.03.2022 р. по 03.12.2024 р., з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_8 який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3