Справа № 308/4138/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому удовому засіданні клопотання слідчого СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відомості щодо якого винесено до ЄРДР за № 0000391 від 21 березня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенант поліції ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням у кримінальному провадженні відомості щодо якого винесено до ЄРДР за № 0000391 від 21 березня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна.

Клопотання мотивує тим, що слідчим відділом Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, за процесуального керівництва Ужгородської окружної прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000391 від 21 березня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Як вказано у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що 21.03.2025 до чергової частини Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 20.03.2025 близько 00:00 год заявник залишив свій автомобіль "Хюндай" сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 на парковці за адресою м. Ужгород, вул. Українська, 13 та на ранок виявив відсутність свого автомобіля. Згідно додатку ОСОБА_5 , заявник бачить що авто знаходиться біля АЗС Арізона. Згідно інтернет ресурсу вартість автомобіля даної марки та даної моделі перевищує 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В ході затримання особи ОСОБА_6 від 21 жовтня 2025 року за адресою місто Ужгород, вулиця Карпатської України, будинок 10А було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки IPhone 16 Pro, який упаковано до спец. пакету НПУ PSP 1470153;

Так слідчий зазначає,що враховуючи вищенаведене та те, що вище вказані предмети мають значення для встановлення обставин вчинення даного кримінального правопорушення, можуть бути знаряддям злочину, також можуть зберігати на собі сліди вчинення злочину, які можуть бути використані як докази, а також для призначення відповідних експертиз, тому в органу досудового розлідування є необхідність в накладенні арешту на вище зазначені речі.

при цьому також як зазначає слідчий речі, які вилучені в ході затримання особи ОСОБА_6 від 21 жовтня 2025 року за адресою АДРЕСА_1 речовими доказами, про що винесено відповідну постанову.

При обґрунтування клопотання слідчий покликається на абз. 1 ч. 5 ст. 171, п. 3 ч. 2 ст. 170, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 170,ч. 2 ст. 170, п. 2 ч. 2 ст. 173, ч. 1 ст. 94, ч.ч. 3,4 ст. 132 КПК України.

Так, у клопотанні вказано на те, що зважаючи на те, що перераховані вище речі визнані речовими доказами, та можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Враховуючи що вищеперераховані речі, мають значення речових доказів, а також те, що у разі задоволення вказаного клопотання може бути виконане завдання арешту, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України, тобто запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення збереження речових доказів, задля захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, керуючись ст. ст. 2, 9, 16, 36, 131, 132,167, 170,171 КПК України, слідчий просить: накласти арешт на речі, які було виявлено та вилучено в ході затримання особи ОСОБА_6 від 21 жовтня 2025 року за адресою місто Ужгород, вулиця Карпатської України, будинок 10А а саме: мобільний телефон марки IPhone 16 Pro, який упаковано до спец. пакету НПУ PSP 1470153;

Слідчий у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду клопотання повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримує в повному обсязі.

Власник майна в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Слідчий суддя, на підставі ч.2 ст. 172 КПК України, вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності належним чим повідомлених сторін кримінального провадження, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При розгляді клопотання встановлено, що

Слідчим відділом Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, за процесуального керівництва Ужгорордської окружної прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000391 від 21 березня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.03.2025 до чергової частини Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 20.03.2025 близько 00:00 год заявник залишив свій автомобіль "Хюндай" сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 на парковці за адресою м. Ужгород, вул. Українська, 13 та на ранок виявив відсутність свого автомобіля. Згідно додатку ОСОБА_5 , заявник бачить що авто знаходиться біля АЗС Арізона. Згідно інтернет ресурсу вартість автомобіля даної марки та даної моделі перевищує 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В ході затримання особи ОСОБА_6 від 21 жовтня 2025 року за адресою місто Ужгород, вулиця Карпатської України, будинок 10А було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки IPhone 16 Pro, який упаковано до спец. пакету НПУ PSP 1470153.

Як вбачається зі змісту протоколу затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину у ОСОБА_6 виявлено та вилучено мобільний телефон марки IPhone 16 Pr з логічним захистом 154263.

Зі змісту протоколу про затримання підозрюваного ОСОБА_6 , вбачається, що слідчому надано пароль доступу до телефону.

Згідно постанови слідчого від 21.03.2025 року, виявлені та вилучені речі визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадження. Поряд з цим, у вказаній постанові не вказано жодних критеріїв визначених ст. 98 КПК України, яким відповідають вилучені речі та майно.

Звертаючись до суду із клопотання про арешт майна, прокурор вказує, зазначає, що вилучені у ході затримання підозрюваного речі мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні та необхідні для проведення необхідних процесуальних та слідчих дій, оскільки у вилученому мобільному телефоні може міститись інформація, яка має значення для органу досудового розслідування, а тому виникає необхідність у накладенні арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно. При цьому покликається на ч.ч.1,2 ст. 170 КПК України.

Разом із тим, слідчий суддя зазначає, що належного обґрунтування накладення арешту на вилучене у ході затримання підозрюваного ОСОБА_6 , а саме мобільного телефону марки «Iphone 16 Pro », клопотання не містить. Слідчим не вказано яким із критеріїв ст. 98 КПК України, відповідає вилучене в ході затримання підозрюваного майно.

При цьому, при дослідженні протоколу затримання підозрюваного вбачається, що крім інших ідентифікуючих відомостей про вилучений телефон зазначено і пароль до нього. Чим власне надано доступ до інформації що міститься в ньому.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів клопотання, в цьому кримінальному провадженні необхідність у накладенні арешту на майно пояснюється тим, що в органу досудового розслідування наявні підстави вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності в розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав, передбачених п. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом не може бути єдиною підставою для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, слідчий в клопотанні вказує на необхідність накласти арешт на майно, як на речові докази у кримінальному провадженні, але при цьому не наводить жодного належного доказу на підтвердження вказаного та не обґрунтовує мету накладення арешту. Обмежившись твердженням про те, що у вилученому мобільному телефоні може міститись інформація, яка має значення для органу досудового розслідування.

Згідно ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У разі необхідності слідчий чи прокурор виготовляє за допомогою технічних, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

На вимогу володільця особа, яка здійснює тимчасове вилучення комп`ютерних систем або їх частин, залишає йому копії інформації з таких комп`ютерних систем або їх частин (за наявності технічної можливості здійснення копіювання) з використанням матеріальних носіїв володільця комп`ютерних систем або їх частин. Копії інформації з комп`ютерних систем або їх частин, які вилучаються, виготовляються з використанням технічних засобів, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів володільця із залученням спеціаліста.

Дія абзацу п`ятого цієї частини не поширюється на випадки, якщо обіг інформації заборонено законом. Дія абзацу п`ятого цієї частини поширюється на інформацію з обмеженим доступом у частині, що не суперечить встановленому законодавством порядку обігу та захисту такої інформації.

Таким чином, процесуальним законодавством передбачено порядок зняття інформації із технічних програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту…

Разом із тим слідчим в клопотанні не доведено наявність вказаних в абз. 2 ч.3 ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на тимчасово вилучене у підозрюваного під час затримання майно.

Окрім того, клопотання не містить відомостей щодо призначення в рамках вказаного кримінального провадження судових експертиз, для забезпечення проведення яких є необхідність у застосуванні такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт вилученого майна, зокрема електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що за відсутності обмеження доступу системами логічного захисту такого майна, можливо скопіювати всю необхідну інформацію, або за наявності підстав та необхідності провести експертизи (саме такі дії щодо забезпечення електронних доказів передбачені абз. 3, 4 ч.2 ст.168 КПК України) та повернути майно.

Таким чином, вилучення і арешт мобільного телефону, що не має процесуальної необхідності є незаконним та таким що порушує гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.4 ст.41 Конституції України право власності заявника.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на вказане вище, слідчий суддя не вбачає правових підстав для арешту майна, з огляду на те, що слідчим не доведено, що вилучений під час затримання у підозрюваного мобільний телефон є предметом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а відтак може бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні, що необхідність такого зумовлена необхідністю проведення судових експертиз, враховуючи що прокурор не заперечує проти повернення майна власнику у зв`язку з проведеним оглядом такого, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст.ст. 170, 172, 173, 372, 376 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відомості щодо якого винесено до ЄРДР за № 0000391 від 21 березня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1