ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001840 від 30.04.2024 р. за апеляційною скаргою зі змінами прокурора Заставнівського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_8 та апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , на вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03.02.2025 р. щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вербівці Заставнівського району Чернівецької області, українки, громадянки України, з середньою освітою, яка працює вихователем дошкільного закладу Малокучурівського ЗЗСО І-ІІ ступенів, одруженої, на утриманні якої перебуває троє неповнолітніх дітей, яка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 та ч. 1 ст. 209 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, та призначено їй покарання: - за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (рік); - за ч. 2 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (роки); - за ч. 1 ст. 209 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 рік та з конфіскацією усього належного на праві власності майна.

ЄУНСС:716/1689/24

НП:11-кп/822/111/25 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9

Категорія: ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, Суддя - доповідач: ОСОБА_1

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 (один) рік та з конфіскацією усього належного на праві власності майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 2 (два) роки, якщо вона протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, які передбачені ч.1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та заходів забезпечення у даному кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона в період часу з 01.03.2024 по 23.04.2024 р., увівши ОСОБА_10 в оману, під приводом отримання допомоги на лікування, повторно, заволоділа грошовими коштами потерпілого на загальну суму 558025 (п`ятсот п`ятдесят вісім тисяч двадцять п`ять) гривень.

Також ОСОБА_6 в період часу з 01.03.2024 по 23.04.2024р., перебуваючи за адресою проживання: АДРЕСА_1 , спрямувала свої дії на приховування, маскування, походження грошових коштів отриманих внаслідок вчинення суспільно-небезпечних протиправних діянь, передбачених ч. 1, 2 ст.190 КК України (в редакції 11.08.2023).

Так, ОСОБА_6 вчиняючи протиправні дії передбачені ч. 1, 2 ст. 190 КК України (в редакції 11.08.2023), шляхом створивши сторінку в соціальній мережі «Instagram» під іменем « ОСОБА_11 » адреса: ОСОБА_12 , під несправжніми анкетними даними, вела переписку та спілкувалась із потерпілим ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителем АДРЕСА_2 , від імені невстановленої особи та увівши ОСОБА_10 в оману, під приводом отримання допомоги на лікування онкохворій Людмилі, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами останнього, який перераховував на банківську карту АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить гр. ОСОБА_13 . Після чого, маючи в розпорядженні незаконно отримані грошові кошти, ОСОБА_13 з метою їхнього повного володіння, здійснювала дії направлені на їх отримання і для цього використовуючи свій банківській рахунок НОМЕР_2 (з банківською карткою НОМЕР_3 ) здійснювала фінансові операції по переказу незаконно отриманих грошових коштів на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_4 ), емітований в АТ КБ «ПриватБанк», який належить її синові ОСОБА_14 , 2006 року народження.

За період незаконної діяльності з 01.03.2024 по 23.04.2024 ОСОБА_6 легалізувала грошові кошти в загальній сумі 70050 (сімдесят тисяч п`ятдесят) гривень.

На вказаний вирок суду прокурор Заставнівського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , кожен окремо подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі зі змінами прокурор ОСОБА_8 , не оспорюючи висновків суду в частині обставин вчинення кримінальних правопорушень, кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності її вини, просить вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03.02.2025р. скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.209 КК України та призначити їй покарання: за ч.1 ст.190 КК України у вигляді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн; за ч.2 ст.190 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.1 ст.209 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Уважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, яке не може бути застосовано до неї, оскільки на момент ухвалення вироку вона мала дітей віком до чотирнадцяти років.

Також зазначає і те, що при призначені додаткового покарання ОСОБА_6 у виді конфіскації майна, районним судом не враховано того, що таке покарання не може бути призначено при звільнення особи від відбування основного покарання з випробуванням.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , просить скасувати вирок районного суду у частині призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, при цьому свої апеляційні вимоги адвокат обґрунтовує такими ми ж доводами, які наведені у апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_8 у цій частині.

Інших апеляційних скарг та заперечень від учасників не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу зі змінами та не заперечила проти апеляційної скарги адвоката, думку обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, подану стороною захисту, надавши учасникам судового провадження слово у судових дебатах, а обвинуваченій і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав наведених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки, апелянти не оспорюють обсяг обвинувачення та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 , то колегія суддів, керуючись ст. 404 КПК України, не наводить доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорюються в апеляційних скаргах.

Крім цього, як було встановлено колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження, за згодою учасників процесу, у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, районним судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, з`ясовано, що учасникам процесу зрозумілий зміст ст. 349 КПК України та правові наслідки її застосування.

Перевіряючи вирок районного суду в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 призначено покарання за ч.1 ст.190 та ч.2 ст.190 КК України у виді обмеження волі.

Водночас як вбачається із матеріалів кримінального провадження на момент розгляду справи судом першої інстанції на утриманні у ОСОБА_6 перебувало двоє малолітніх дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.к.п.184,185), щодо яких вона не позбавлена батьківських прав.

Отже, у даному випадку покарання у виді обмеження волі не може бути призначено обвинуваченій, оскільки це суперечить ч.3 ст.61 КК України.

Окрім вказаного, апеляційний судом встановлено, що районним судом було неправильно застосовано закон України і в іншій частині - призначення додатково покарання у виді конфіскації майна.

Так, відповідно до приписів ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Тобто у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

Однак, всупереч вищенаведеному, районним судом було призначено ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна та звільнено обвинувачену від відбування покарання з випробуванням.

Отже, районним судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Водночас колегія суддів, з урахуванням усіх встановлених судом першої інстанції обставин, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винної, обставин, що пом`якшують покарання, не знаходить підстав для призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі, як про це просить прокурор.

Більше того, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить жодних доводів, чому саме покарання у виді позбавлення волі має бути призначено апеляційним судом за ч.2 ст.190 КК України, та чому інші, більш м`які покарання, які передбачені у санкції вказаної статті, не здатні забезпечити виправлення обвинуваченої.

Таким чином, з урахуванням усіх встановлених районним судом обставин, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, колегія суддів вважає, що обвинуваченій ОСОБА_6 слід призначити покарання за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України у межах, встановлених в санкціях вказаних статей.

При цьому остаточне покарання слід визначити за правилами, передбаченими ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме ступеню тяжкості скоєного та особі обвинуваченої та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею нових злочинів.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що вирок районного суду у частині призначеного покарання слід змінити, при цьому апеляційну скаргу адвоката - задовольнити повністю, а апеляційну скаргу прокурора - частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 376, 404, 407, 409, 413, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , задовольнити.

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора Заставнівського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03.02.2025 р. щодо ОСОБА_6 змінити у частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, і призначити їй покарання:

- за ч.1 ст. 190 КК України у виді штрафу у розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн;

- за ч.2 ст. 190 КК України у виді штрафу у розмірі чотири тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) грн;

- за ч.1 ст. 209 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади або займатись діяльністю, пов`язаною з фінансово-господарськими операціями на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 2 (два) роки, якщо вона протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, які передбачені ч.1 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3