ВИРОК

Іменем України

05.03.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Львові об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000636 від 03.12.2024, № 0000094 від 08.02.2025, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, непрацюючого, раніше судимого, востаннє: вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2024 за ст.390-1 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ст.390-1 КК України, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 року у справі №465/8465/24, провадження №2-о/465/386/24, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яким заборонено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 місяцівперебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_4 , 02.12.2024 близько 12:46 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 .

Крім цього, ОСОБА_4 , 03.12.2024 близько 10:41 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 .

Крім цього, ОСОБА_4 , 07.02.2025 близько 12:45 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , і перебував там всупереч зазначеному вище рішенню суду.

Крім цього, ОСОБА_4 , 08.02.2025 близько 17:40 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , і перебував там всупереч зазначеному вище рішенню суду.

Крім цього, ОСОБА_4 , 10.02.2025 близько 16:30 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , і перебував там всупереч зазначеному вище рішенню суду.

Крім цього, ОСОБА_4 , 11.02.2025 близько 16:15 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , і перебував там всупереч зазначеному вище рішенню суду.

Крім цього, ОСОБА_4 , 13.02.2025 близько 11:55 год., будучи ознайомленим із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2024 про видачу обмежувального припису, яким відносно нього встановлено вищенаведені тимчасові обмеження його прав, діючи умисно, порушив даний обмежувальний припис, а саме прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , і перебував там всупереч зазначеному вище рішенню суду.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст.390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувального припису, що застосований до нього судом.

Ухвалою суду від 20.02.2025 об`єднано матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000636 від 03.12.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України - справа №465/10258/24, провадження № 1-кп/465/624/25, з матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094 від 08.02.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, - справа № 465/1412/25, провадження № 1-кп/465/873/25, присвоєно об`єднаному кримінальному провадженню єдиний номер №465/10258/24, провадження № 1-кп/465/624/25.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав повністю, щиро розкаявся, пояснення дав аналогічні до фабул обвинувачення. Свої дії пояснив необдуманістю щодо настання негативних наслідків.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 ем, його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

Згідно з ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні не досліджувалися інші зібрані по справі докази, оскільки за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз`яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному КПК України, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Суд має право призначити розгляд у судовому засіданні обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження, якщо визнає це за необхідне.

Таким чином, заслухавши пояснення обвинуваченого, вивчивши обвинувальні акти та додані до них матеріали, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних проступків повністю знайшла своє підтвердження та кваліфікується його дії за ст. 390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувального припису, що застосований до нього судом.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень (проступків), дані про особу обвинуваченого: раніше судимий; має постійне місце проживання, задовільно характеризується за місцем проживання, за період проживання скарг від сусідів і мешканців мікрорайону не поступало; за допомогою до лікаря-психіатра КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» не звертався та перебуває на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» з 01.2016 року з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкголю»; обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, сприяння слідству та суду у розкритті проступків та встановлення істини по справі.

У відповідності до ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Крім того, санкція ст.390-1 КК України передбачає покарання у виді пробаційного нагляду на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк.

Згідно з положеннями ч.5 ст.59-1 КК України, пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили кримінальне правопорушення.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2024 ОСОБА_4 засуджено за ст.390-1 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.

Кримінальні правопорушення, передбачені ст.390-1 КК України, ОСОБА_4 вчинив в період часу з 07.02.2025 по 13.02.2025, тобто під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду.

У зв`язку з цим та відповідно до ч.5 ст.59-1 КК України ОСОБА_4 не може бути призначене покарання у виді пробаційного нагляду.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення у виді обмеження волі, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, при цьому враховуючи особливості й обставинивчинених кримінальних проступків, форму вини, мотиви і мету вчинення проступків, спосіб та стадію їх вчинення, поведінку обвинуваченого до та після вчинення неправомірних дій та саму особу обвинуваченого.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 (справа №766/39/17) при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

У цьому об`єднаному провадженні кримінальні правопорушення, кваліфіковані за однією статтею - ст. 390-1 КК України, які вчинено як до, так і після постановлення першого вироку Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2024.

Таким чином, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК України, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Така позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 вересня 2021 року у справі № 725/5293/20 (провадження № 51-2194 км 21).

Відтак, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням положень ч.3 ст.72 КК України до даного покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2024, та призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді обмеження волі строком 1 (однин) рік 1 (однин) місяць.

Згідно з вимогами ст. 58 КВК України, строк покарання обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Запобіжний захід не обирався та арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 368, 370, 374, 381, 382 КПК України -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ст.390-1 КК України, та призначити покарання у вигляді обмеження волі строком 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням положень ч.3 ст.72 КК України, до даного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2024, та призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді обмеження волі строком 1 (однин) рік 1 (однин) місяць.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.

Речові докази по справі, а саме 7 компакт дисків DVD-R, круглих форм, на яких містяться відеоспостереження залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його отримання.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити прокурору, обвинуваченому та захиснику.

Суддя ОСОБА_1