Справа № 163/1691/21 Провадження №11-кп/802/65/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

виправданої ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілих ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000036 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_14 та представника ОСОБА_13 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 31 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка народилася у м. Любомль Волинської області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , з повною вищою освітою, заміжня, завідувачка акушерсько-гінекологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради, лікаря вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «Акушерство і гінекологія», невійськовозобов`язана,

визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, та виправдано її, у зв`язку з відсутністю в її діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 , який діє у своїх інтересах та в інтересах свої неповнолітніх дітей ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , до Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради, ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої ОСОБА_18 , залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, а саме, смерть потерпілої ОСОБА_18 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_8 , будучи згідно зі ст. 74 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992, медичним працівником зі спеціальною освітою, порушуючи вимоги кваліфікаційної характеристики лікаря-акушер-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України №117 від 29.03.2002, вимоги п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.26 розділу 2 посадової інструкції лікаря-акушер-гінеколога (ординатора), затвердженої 09.08.2017 генеральним директором Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів (Єдиний медичний простір Любомльського і Шацького районів), вимоги наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011 «Вагінальні пологи після кесарева розтину» та клінічного протоколу «Акушерські кровотечі», затвердженого наказом №205 від 24.03.2014 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 29.12.2005 №782, а також ст.ст. 6, 58, п. а ч. 1 ст. 78 «Основи законодавства України про охорону здоров`я», згідно з яким медичні працівники зобов`язані своєчасно надавати кваліфіковану медичну, лікарську та реабілітаційну допомогу, ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», якою передбачено, що «…лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта…», займаючи посаду лікаря-акушер-гінеколога Любомльської центральної районної лікарні згідно із параграфом 8 наказу №58 від 01.08.1997 по Любомльській ЦРЛ (21.03.2011 реорганізовано в Територіальне медичне об`єднання Любомльського і Шацького районів (Єдиний медичний простір Любомльського і Шацького районів), 13.11.2018 реорганізовано шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської районної ради, 31.12.2020 перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Ковельської районної ради Волинської області, 31.12.2020 перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради), будучи лікуючим лікарем-акушером-гінекологом вагітної ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого обрала сама пацієнтка, несучи персональну відповідальність, як лікуючий лікар за проведення обстеження та лікування вказаної вагітної, надаючи їй медичну допомогу на амбулаторному етапі спостереження вагітної у жіночій консультацій та при наданні стаціонарної медичної допомоги (до пологів), маючи усі наявні умови та можливості для проведення спостереження за вказаною вагітною, володіючи достатнім кваліфікаційним рівнем та не використавши ці знання та навички при наданні медичної допомоги останній, неналежно виконала свої професійні обов`язки внаслідок недбалого до них ставлення, що призвело до настання тяжких наслідків для хворої ОСОБА_18 у вигляді її смерті, за таких обставин.

Відповідно до вимог кваліфікаційної характеристики лікаря-акушер-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України №117 від 29.03.2002 (п. 3 розділу «Професіонали. Професіонали в галузі лікувальної справи (крім стоматології)» Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78 «Охорона здоров`я») лікар-акушер-гінеколог здійснює діагностику вагітності, спостереження за вагітними, рододопомогу, раннє виявлення ускладнень вагітності і пологів, лікування та нагляд за породіллями, застосовує сучасні методи профілактики, лікування та реабілітації в межах своєї спеціальності, володіє всіма методами амбулаторного та стаціонарного лікування, повним обсягом хірургічних втручань, проводить консультації за направленнями лікарів інших спеціальностей, в тому числі і вдома, здійснює експертизу працездатності, веде лікарську документацію, сприяє правовому захисту жінок відповідно до чинного законодавства, постійно удосконалює свій професійний рівень.

Також, лікар-акушер-гінеколог повинен знати: чинне законодавство про охорону здоров`я та нормативні документи, що регламентують діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я, основи права в медицині, організацію акушерсько-гінекологічної допомоги; права, обов`язки та відповідальність лікаря-акушера-гінеколога; сучасну класифікацію гінекологічних захворювань; топографічну анатомію нормальну і патологічну фізіологію організму жінки; фізіологію та патологію вагітності, пологів і післяпологового періоду; загальні і спеціальні методи обстеження, які застосовуються в акушерстві й гінекології; сучасні методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та диспансеризації акушерсько-гінекологічних захворювань; сучасні методи проведення пологів; сучасні методики виконання акушерських та ургентних гінекологічних операцій і маніпуляцій, а також реанімації; принципи доопераційної підготовки хворих і післяопераційного спостереження за ними; виявлення, спостереження, лікування ускладнень вагітності та післяпологову реабілітацію; правила оформлення медичної документації; сучасну літературу зі спеціальності та методи її узагальнення.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.26 розділу 2 посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога (ординатора), затвердженої 09.08.2017 генеральним директором Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів (Єдиний медичний простір Любомльського і Шацького районів) ОСОБА_19 , лікар-акушер-гінеколог зобов`язаний керуватися чинним законодавством України про охорону здоров`я та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність органів управління закладів охорони здоров`я, організацію акушерсько-гінекологічної допомоги населенню; здійснювати діагностику вагітності, спостереження та лікування вагітних в стаціонарі, надавати допомогу при пологах, виявляти ускладнення вагітності та пологів, лікувати та наглядати за породіллями, проводити огляд, діагностику та лікування жінок з гінекологічними захворюваннями в акушерсько-гінекологічному відділенні; застосовувати сучасні методи профілактики, лікування та реабілітації в межах своєї спеціальності; володіти всіма методами амбулаторного і стаціонарного лікування, вести лікарську документацію; нести відповідальність за порушення вказаних у цій посадовій інструкції вимог.

05.10.2017 ОСОБА_18 звернулася до ОСОБА_8 , як до лікуючого лікаря-акушер-гінеколога Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів, що розміщене за адресою: вул. Брестська, 70, місто Любомль Волинської області, якого вона особисто обрала, з приводу надання їй медичної допомоги на амбулаторному етапі спостереження ІІІ вагітності у жіночій консультації та, в подальшому, 01.12.2017, 18.12.2017, 09.01.2018 з приводу надання стаціонарної медичної допомоги (до пологів).

На рівні жіночої консультації лікарем-акушер-гінекологом ОСОБА_8 , не зважаючи на встановлені діагнози у вагітної ОСОБА_18 : «Два рубці на матці. Низька плацентація», «Вагітність 30 тижнів, майбутні пологи 29.03.2018. Двічі оперована матка. Низька плацентація», даних УЗД обстежень на ім`я ОСОБА_18 25.09.2017 та 14.11.2017 «Плацента розташована на передній стінці матки… Відстань від нижнього краю плаценти до внутрішнього вічка шийки матки 40 мм», виявлення наявності рубців на матці, низької плацентації (низького розташування плаценти) та розташування плаценти, що анатомічно співпадало із розташуванням рубців після двох кесаревих розтинів, в порушення вимог наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011 «Вагінальні пологи після кесарева розтину» та клінічного протоколу «Акушерські кровотечі», затвердженого наказом №205 від 24.03.2014 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 29.12.2005 року №782», не призначила проведення ультразвукового та доплерометричного дослідження, з метою визначення локалізації плаценти відносно рубців на матці та наявності (відсутності) ультразвукових і доплерометричних ознак пророщення плаценти в міометрій матки, та в подальшому не направила (після 26 тижнів вагітності) ОСОБА_18 на ІІІ рівень надання медичної допомоги (обласна лікарня).

Не зважаючи на виявлені патології у вагітної на амбулаторному етапі надання медичної допомоги, ОСОБА_18 була віднесена до низької групи ризику за шкалою Coopland, в той час, як, за наявності в анамнезі двох кесаревих розтинів та діагностованої низької плацентації (практично в проекції двох рубців матки), мала б бути у групі високого ризику. Тобто, ОСОБА_8 , неналежно виконуючи свої функціональні обов`язки, допустила заниження оцінки ризику перинатальних ускладнень.

Окрім того, також встановлено, що і при наданні стаціонарної медичної допомоги вагітній ОСОБА_20 , всупереч встановленому факту низького розташування плаценти та наявності рубців на матці, лікарем-акушером-гінекологом ОСОБА_8 не здійснено подальше скерування вагітної на ІІІ рівень надання медичної допомоги для проведення ретельного ультразвукового та доплерометричного дослідження, а також, за необхідності, магнітно-резонансної томографії, для встановлення діагнозу прирощення/врощення плаценти в міометрій з подальшим розродженням в акушерському стаціонарі ІІІ рівня.

За умови кваліфікованого проведення ультразвукового дослідження з визначенням доплерометричних показників прижиттєва діагностика прирощення або врощення плаценти в міометрій (Placenta accrete/increta/percreta), є можливою. Для більш точного визначення глибини інвазії плацентарної тканини в міометрій доцільно проведення магнітно-резонансної томографії, яка не протипоказана під час вагітності. Вказану діагностику патології плацентації (з підозрою на врощення плаценти) проводять на ІІІ рівні надання акушерсько-гінекологічної допомоги (обласний перинатальний центр). Тобто діагностувати врощення плаценти в міометрій у вагітної ОСОБА_18 , прижиттєво, до розродження, було можливим за даними УЗД та МРТ досліджень, за умови вчасного скерування її на ІІІ рівень надання акушерсько-гінекологічної допомоги.

Таким чином, за умови вчасного (після 21-22 тижнів вагітності) діагностування проростання плаценти в тканину матки в ділянці рубців, та направлення вагітної на ІІІ рівень надання стаціонарної медичної допомоги прогноз для збереження життя ОСОБА_18 міг бути позитивним, однак, через неналежне виконання своїх професійних обов`язків, внаслідок недбалого ставлення до них, ОСОБА_8 не виконала вказані вимоги, допустила недоліки у наданні медичної допомоги на амбулаторному етапі та при наданні стаціонарної медичної допомоги ОСОБА_21 , які призвели до настання тяжких наслідків, у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_18 , та перебувають у прямому причино-наслідковому зв`язку з настанням її смерті.

Як наслідок, ОСОБА_18 , не отримавши кваліфікованої медичної допомоги під час вагітності на амбулаторному та стаціонарному етапі, до початку пологів, будучи не госпіталізованою на ІІІ рівень надання медичної допомоги (обласна лікарня), не перебуваючи під постійним наглядом лікарів, 09.02.2018 о 02:45 була доставлена до Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів (Єдиний медичний простір Любомльського і Шацького районів) з передчасними ІІІ пологами в терміні 33 тижні вагітності, з передчасним відшаруванням низько розташованої плаценти (відстань від нижнього краю плаценти до внутрішнього вічка шийки матки 40 мм), яка частково проросла у тканину матки в ділянці післяопераційних рубців (в анамнезі два кесаревих розтини), з розвитком масивної кровотечі, геморагічного шоку, що призвело до поліорганної недостатності та смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 07:15 у відділенні реанімації та інтенсивної терапії Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів (Єдиний медичний простір Любомльського і Шацького районів).

За таких обставин, ОСОБА_8 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, тобто в неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, та виправдано її, у зв`язку з відсутністю в її діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.

У вироку зазначено, що дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, перевіривши та оцінивши докази, з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність наданих суду і безпосередньо досліджених судом доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення по суті кримінального провадження, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення, суд дійшов переконання, що органом досудового розслідування не здобуто і суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження викладених в обвинуваченні щодо ОСОБА_8 неналежного виконання нею, як медичним працівником, своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, а саме, смерть потерпілої ОСОБА_18 . Тому судом установлено відсутність в діяннях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, оскільки обвинувачення не обґрунтовано достатніми, належними, допустимими і достовірними доказами, які б підтверджували винуватість особи поза розумним сумнівом.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне виправдання обвинуваченої ОСОБА_8 . Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.74, ст..49 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Не погоджуючись з рішенням суду представник потерпілого вважає, що висновок місцевого суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, а саме таким, що постановлений з істотним порушенням норм процесуального закону та неправильним застосуванням норм кримінального закону, без дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, без об`єктивно з`ясованих обставин, які підлягали встановленню та були підтверджені належними та допустимими доказами, без наведення належних та достатніх мотивів відхилення доказів сторони обвинувачення та підстав для нього. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.74, ст..49 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи скарг, прокурора, потерпілих та представника, які апеляційні скарги підтримали, думку виправданої та захисників, які проти задоволення апеляційних скарг заперечили, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 20.10.2011 року у справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року) в п.45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Так відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000036 дії ОСОБА_22 кваліфіковані за ч.1 ст.140 КК України.

Частина 1 статті 140 КК України передбачає відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Диспозиція ч. 1 ст. 140 КК України є бланкетною.

Основним безпосереднім об`єктом цього кримінального правопорушення є здоров`я та життя особи, додатковим обов`язковим об`єктом є установлений порядок виконання медичними працівниками своїх професійних обов`язків. Потерпілим від злочину є хворий, тобто особа, в якої насправді наявне певне захворювання, травма чи хворобливий або інший стан (наприклад, вагітність) або яка тільки вважає, що їх має, а насправді вони відсутні.

Об`єктивна сторона цього злочину характеризується трьома обов`язковими ознаками: діянням (дією чи бездіяльністю) невиконанням чи неналежним виконанням медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення; тяжкими наслідками для хворого; причинним, тобто об`єктивно існуючим, зв`язком між вказаними злочинними діяннями (дією чи бездіяльністю) та суспільно небезпечними наслідками. Наявність причинного зв`язку є обов`язковою умовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, оскільки склад цього злочину за конструкцією об`єктивної сторони є матеріальним.

Злочин вважається закінченим з моменту настання тяжких наслідків для хворого (потерпілого). Під тяжкими наслідками слід розуміти, наприклад, смерть особи, її самогубство, заподіяння потерпілому тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження тощо.

Невиконання професійних обов`язків означає, що медичний працівник не вчиняє ті дії, які він в силу виконуваної роботи зобов`язаний був учинити. Неналежне виконання професійних обов`язків має місце у разі, коли медичний працівник виконує свої обов`язки не у повному обсязі, недбало, поверхнево, не так, як цього вимагають інтереси його професійної діяльності. Невиконання чи неналежне виконання відповідним суб`єктом своїх професійних обов`язків може бути як одноразовим, так і систематичним.

Суб`єктивна сторона злочину визначається психічним ставленням медичного працівника до суспільно небезпечних наслідків і характеризується необережністю (злочинною самовпевненістю або злочинною недбалістю).

Суб`єкт злочину спеціальний. Це медичні та фармацевтичні працівники (лікарі незалежно від профілю, особи середнього медичного персоналу тощо), зокрема й ті, хто займається приватною медичною та фармацевтичною практикою як різновидами підприємницької діяльності.

Разом з тим, враховуючи те, що диспозиція ч. 1 ст. 140 КК України є бланкетною, суб`єкт вказаного кримінального правопорушення є спеціальним, то згідно обвинувального акту після зміни прокурором обвинувачення в суді лікарю ОСОБА_8 поставлено у провину порушення: кваліфікаційної характеристики лікаря-акушер-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України №117 від 29.03.2002 (конкретні положення документа не вказано); вимог пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.26 розділу 2 посадової інструкції лікаря-акушер-гінеколога (ординатора), затвердженої 09.08.2017 генеральним директором Територіального медичного об`єднання Любомльського і Шацького районів; вимог наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011 «Вагінальні пологи після кесарева розтину» (конкретні положення документа не вказано); клінічного протоколу «Акушерські кровотечі», затвердженого наказом №205 від 24.03.2014 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 29.12.2005 №782» (конкретні положення документа не вказано); ст.ст. 6, 58, п. а ч. 1 ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», згідно з яким медичні працівники зобов`язані своєчасно надавати кваліфіковану медичну, лікарську та реабілітаційну допомогу; ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», якою передбачено, що «…лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта…».

Зокрема ОСОБА_8 ставило у провину те, що не зважаючи на встановлені діагнози у вагітної ОСОБА_18 : «Два рубці на матці. Низька плацентація», «Вагітність 30 тижнів, майбутні пологи 29.03.2018. Двічі оперована матка. Низька плацентація», даних УЗД обстежень на ім`я ОСОБА_18 25.09.2017 та 14.11.2017 «Плацента розташована на передній стінці матки… Відстань від нижнього краю плаценти до внутрішнього вічка шийки матки 40 мм», виявлення наявності рубців на матці, низької плацентації (низького розташування плаценти) та розташування плаценти, що анатомічно співпадало із розташуванням рубців після двох кесаревих розтинів, в порушення вимог наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011 «Вагінальні пологи після кесарева розтину» та клінічного протоколу «Акушерські кровотечі», затвердженого наказом №205 від 24.03.2014 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 29.12.2005 року №782», не призначила проведення ультразвукового та доплерометричного дослідження, з метою визначення локалізації плаценти відносно рубців на матці та наявності (відсутності) ультразвукових і доплерометричних ознак пророщення плаценти в міометрій матки, та в подальшому не направила (після 26 тижнів вагітності) ОСОБА_18 на ІІІ рівень надання медичної допомоги (обласна лікарня).

Крім того ОСОБА_8 ставилось у вину те, що не зважаючи на виявлені патології у вагітної на амбулаторному етапі надання медичної допомоги, ОСОБА_18 була віднесена до низької групи ризику за шкалою Coopland, в той час, як, за наявності в анамнезі двох кесаревих розтинів та діагностованої низької плацентації (практично в проекції двох рубців матки), мала б бути у групі високого ризику. Тобто, ОСОБА_8 , неналежно виконуючи свої функціональні обов`язки, допустила заниження оцінки ризику перинатальних ускладнень.

Згідно з наказом МОЗ від 28.09.2012 №751 «Про створення та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації медичної допомоги в системі Міністерства охорони здоров`я України» було розроблено: 93 клінічні настанови; 5 стандартів медичної допомоги; 123 уніфіковані клінічні протоколи медичної допомоги. Клінічний протокол це уніфікований документ, який визначає вимоги до діагностичних, лікувальних, профілактичних та реабілітаційних методів надання медичної допомоги та їх послідовність. Клінічний протокол це основний медико-технологічний документ, яким повинні керуватися медичні фахівці в кожній конкретній клінічній ситуації, уникаючи неефективних та помилкових рішень, обираючи найефективніше втручання щодо пацієнта. Тобто, клінічний протокол це фактично інструкція для лікаря, документ, в якому зібрані настанови для лікування конкретної хвороби. Лікар не повинен і не має права щоразу винаходити нові методи лікування, оскільки є перевірені способи діагностики і лікування, які довели свою ефективність, і вони детально викладені у відповідних клінічних протоколах. Разом із тим, медицина розвивається, удосконалюються підходи до лікування. Тому дію окремих протоколів припиняють, розробляють нові. Крім того, Міністерство охорони здоров`я наказом №1422 від 29.12.2016 дозволило працювати за міжнародними настановами лікування і діагностики.

Місцевий суд, дослідивши наявні в матеріалах провадження докази, дійшов до вірного висновку про те, що жодний з проаналізованих судом клінічних протоколів, якими у 2017, 2018 роках було врегульовано порядок надання медичної допомоги з діагнозами, що були встановлені у клінічному випадку з вагітною ОСОБА_18 , та щодо діагнозу: Врощення плаценти в міометрій. не зобов`язував лікаря ОСОБА_8 скеровувати вагітну ОСОБА_18 на ІІІ рівень надання медичної допомоги раніше ніж у 36-37 тижнів вагітності, а саме після 21-22 тижнів та після 26 тижнів вагітності, як вказано в обвинувальному акті, оскільки така вимога не обумовлена жодним клінічним протоколом, зокрема і вказаними прокурором в обвинувальному акті.

Як вбачається з матеріалів провадження лікарю ОСОБА_8 поставлено у провину порушення клінічного протоколу «Акушерські кровотечі» в повному обсязі, без зазначення конкретних його положень, у зв`язку з чим для встановлення випадків, коли вагітна потребує госпіталізації на ІІІ рівень надання медичної допомоги, місцевим судом було проведено дослідження положень даного протоколу.

Так наказом МОЗ України №205 від 24 березня 2014 року затверджено нову редакцію клінічного протоколу «Акушерські кровотечі». Протокол відображає державну політику, що проводиться в Україні в галузі охорони здоров`я, з урахуванням існуючих законодавчих актів, та є для медичних спеціалістів засобом підтримки надання високої якості спеціалізованої медичної допомоги в родопомічних закладах усіх рівнів. Метою цього протоколу є збереження репродуктивного здоров`я жінок шляхом підвищення якості та ефективності медичної допомоги, включаючи проведення органозберігаючих оперативних втручань та заходів щодо попередження можливих ускладнень (масивна крововтрата, геморагічний шок, ДВЗ-синдром, поліорганна недостатність) за рахунок надання своєчасної та ефективної допомоги в разі виникнення акушерської кровотечі. Протокол відповідає рекомендаціям ВООЗ та визначає порядок надання допомоги при акушерських кровотечах для всіх закладів охорони здоров`я, незалежно від їх форми власності і підпорядкування. Клінічний протокол з додатками в друкованому вигляді міститься на 65 аркушах друкованого тексту. Структура клінічного протоколу: А.2 Загальна частина, А.3 Етапи прогнозування, профілактики, діагностики та лікування.

Дослідивши положення пунктів А.2.2., ОСОБА_23 3.5.5 протоколу «Акушерські кровотечі» місцевий суд дійшов вірного висновку, що під час судового розгляду не встановлено порушень клінічного протоколу «Акушерські кровотечі», які на думку прокурора, допустила лікар ОСОБА_8 .

Так, у перелічених у протоколі факторах ризику передчасного відшарування нормально розміщеної плаценти такий фактор як врощення плаценти відсутній. У той же час у пункті А.3.5.5 Кровотеча у послідовому та післяпологовому періодах. Післяпологова кровотеча. вказано, що врощення плаценти є причиною кровотечі в післяпологовому періоді, а не до пологів, при цьому величина крововтрати залежить від виду порушення прикріплення плаценти: повного чи часткового; істинного або хибного прирощення або пророщення плаценти або від затримки плаценти, що відокремилася в порожнині матки.

Також місцевий суд дійшов вірного висновку, що посилання сторони обвинувачення на порушення лікарем ОСОБА_8 вимог наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011 «Вагінальні пологи після кесарева розтину» (конкретні положення документа не вказано) є безпідставними, оскільки у випадку з ОСОБА_18 , згідно з матеріалами кримінального провадження та дослідженими судом відомостями первинної медичної документації, записи про намір вагітної народжувати вагінальним шляхом відсутні.

Крім того з показань потерпілих і свідків судом установлено, що вагітна ОСОБА_18 планувала кесарів розтин, проведення якого разом зі своїм чоловіком, потерпілим ОСОБА_11 , попередньо погодила з лікарем Луцького пологового будинку ОСОБА_24 , що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 .

Враховуючи зазначене посилання в обвинувальному акті на порушення лікарем ОСОБА_8 вимог наказу МОЗ України №976 від 27.12.2011, яким затверджено клінічний протокол «Вагінальні пологи після кесаревого розтину», є недоречним, оскільки цей протокол не стосується встановлених судом обставин клінічного випадку з вагітною ОСОБА_18 , так як відсутність в ОСОБА_18 вагінальних пологів в анамнезі є прямим протипоказанням до вагінальних пологів після двох кесаревих розтинів.

Крім того місцевим судом було досліджено Наказ МОЗ України від 31.10.2011 №726 «Про вдосконалення організації надання медичної допомоги матерям та новонародженим у перинатальних центрах», згідно якого у Переліку медичних показань до направлення пацієнток та надання медичної допомоги в перинатальних центрах III рівня вказано: акушерська патологія: передчасний розрив плодових оболонок у терміні 22-34 тижнів, передчасні пологи у терміні 22-34 тижні, прееклампсія середнього та важкого ступенів, багатоплідна вагітність (крім неускладненого перебігу вагітності при спонтанній двійні), передлежання плаценти, вагінальна кровотеча (за відсутності показань до невідкладного розродження) після надання необхідної невідкладної медичної допомоги, заплановані вагінальні пологи у жінок з рубцем на матці, два і більше кесаревих розтини в анамнезі; екстрагенітальна патологія: серцево-судинні захворювання, серцево-судинна недостатність ІІ або ІІІ ступеня, цукровий діабет, у тому числі гестаційний інсулінозалежний, ендокринна патологія з порушенням функцій, захворювання нирок з порушенням функцій та/або наявністю артеріальної гіпертензії, дифузні захворювання печінки, онкологічна патологія, неврологічна патологія, легеневі захворювання, ускладнені дихальною недостатністю, захворювання згортувальної системи крові, системні захворювання сполучної тканини; стани плода: необхідність проведення інвазивної пренатальної діагностики, вроджені вади розвитку плода, які потребують анте- або постнатального хірургічного втручання, ізоімунний конфлікт, затримка утробного росту плода; а також відповідні стани новонародженого.

Судом вірно встановлено, що з указаних в Переліку показань до направлення пацієнток та надання медичної допомоги в перинатальних центрах III рівня в ОСОБА_18 встановлено одне показання: два і більше кесаревих розтини в анамнезі. Однак вказаним наказом та додатками до нього терміни направлення пацієнток та надання медичної допомоги в перинатальних центрах III рівня не зазначено.

Що стосується тверджень сторони обвинувачення та представника потерпілих про неналежне виконання лікарем ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків, у зв`язку із заниженням оцінки ризику перинатальних ускладнень щодо вагітної ОСОБА_18 , а саме у тому, що лікар віднесла вагітну ОСОБА_18 до групи низького ризику за шкалою Coopland, в той час як за наявності в анамнезі двох кесаревих розтинів та діагностованої низької плацентації (практично в проекції двох рубців матки), вагітну слід було віднести до групи високого ризику, то апеляційний суд вважає їх неспроможними.

Так обов`язок лікаря відносити вагітну до групи ризику за шкалою Coopland визначався Наказом МОЗ України №620 від 29.12.2003, яким було затверджено «Методичні рекомендації щодо організації надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги» (Додаток 6), та Наказом МОЗ України №503 від 28.12.2002 «Про удосконалення амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні» (Додаток 8), які встановлювали обов`язок лікаря проводити оцінку факторів перинатального та материнського ризику за шкалою A. Coopland. Наказ №620 втратив чинність 08.05.2014 згідно з наказом МОЗ України №310. Наказ №503 втратив чинність 15.07.2011, на зміну йому набув чинності наказ МОЗ №417 «Про організацію амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні», який було детально проаналізовано судом першої інстанції.

Враховуючи зазначене місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність обов`язку лікарів проводити оцінку факторів перинатального та материнського ризику саме за шкалою A. Coopland.

Також не знайшли свого підтвердження обвинувачення лікаря ОСОБА_8 у тому, що вона не призначила проведення ультразвукового та доплерометричного дослідження з метою визначення локалізації плаценти відносно рубців на матці та наявності (відсутності) ультразвукових і доплерометричних ознак пророщення плаценти в міометрій матки та в подальшому не направила (після 26 тижнів вагітності) ОСОБА_18 на ІІІ рівень надання медичної допомоги (обласна лікарня).

Згідно історій пологів №739, №18, №774 встановлено, що патології плаценти та іншої патології не виявлено. Зокрема щодо вагітної ОСОБА_18 на допологому періоді проведено такі УЗ-обстеження: 25.09.2017 УЗ-обстеження; 14.11.2017 УЗ-обстеження; 01.12.2017 УЗ-обстеження; 20.12.2017 УЗ-обстеження+доплерометрія (кровотік у венозній протоці в нормі, кількість судин пуповини 3, передлягання судин пуповини немає); 03.01.2018 УЗ-обстеження+доплерометрія (доплерометрія пуповини в нормі, СМА (середньомозкова артерія) в нормі, маткова артерія в нормі); 09.01.2018 УЗ-обстеження+доплерометрія (доплерометрія артерій пуповини 1,02 СМА-нульовий діастолічний, маткова артерія 0,54); 18.01.2018 УЗ-обстеження+доплерометрія (показники доплерометрії в артеріях пуповини в межах норми: S/D 2,39 PI 0,83 RI 0,58).

Враховуючи те, що за результатами вказаних трьох основних і трьох додаткових УЗ-обстежень (чотири із семи проведено за допомогою, зокрема і доплерометричного дослідження) ознак врощення плаценти у ділянці рубця в міометрій не діагностовано, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для проведення додаткових ультразвукових та доплерометричних досліджень вагітної ОСОБА_18 не було.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження винуватість ОСОБА_8 обґрунтовувалась показаннями свідків, потерпілих та письмовими і речовими доказами.

Однак виправдовуючи ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_12 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 потерпілий ОСОБА_11 , експерти ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 кожен зокрема, ні прямо, ні опосередковано не підтвердили вину обвинуваченої у вчиненні правопорушення, інкримінованого їй органом досудового розслідування.

Крім того в своїх показаннях, які є послідовними та узгоджуються з показаннями вищевказаних свідків, ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому їй злочині не визнала, вказала, що вона по теперішній день не може зрозуміти, чому її судять, оскільки згідно з судово-медичним заключенням смерть жінки наступила від закритої тупої травми живота, травматичного двохмоментного розриву селезінки, геморагічного шоку та масивної крововтрати, але про це навіть не згадано в обвинувальному акті. Вказала, що дефекти у наданні медичної допомоги, що ставлять їй у провину, суперечать клінічному випадку з ОСОБА_18 та всій медичній документації, яка повністю була досліджена судом. Всі експерти були одностайні, що медична допомога, яка надавалась ОСОБА_18 під час та після пологів була надана у повному обсязі та спрямована на збереження її життя. Ствердила, що в даній клінічній ситуації з жінкою ОСОБА_18 вона використала всі свої професійні знання, надала кваліфіковану медичну допомогу у повному обсязі, відповідно до медичних стандартів із доказової медицини, а її дії були направлені виключно на збереження життя ОСОБА_18 , як при поступленні в стаціонар на пологи, так і під час оперативних втручань, проведених нею з дотриманням усіх стандартів виконання таких втручань. Зазначила, що смерть пацієнтки наступила не від якихось її неправильних дій, бездіяльності чи акушерських ускладнень, а від поліорганної недостатності, що розвинулася внаслідок важкості стану, в якому вона перебувала вже на час поступлення на пологи, а весь ланцюжок цих порушень стану почав відбуватись ще до поступлення в стаціонар, після отриманої вагітною тупої травми живота. Вказала, що переконана та згідна з експертами, що своєчасне звернення за медичною допомогою у будь-який медичний заклад, незалежно від рівня, значно підвищило б вірогідність того, що ОСОБА_18 виживе.

Дані показання стороною обвинувачення не спростовані належними та допустимими доказами, а тому суд підставно вважав, що дані показання відповідають дійсності, є послідовними, узгодженими між собою та іншими матеріалами кримінального провадження.

Крім того згідно лікарського свідоцтві про смерть №14 від 12.02.2018 (з поміткою «остаточне», як передбачено п. 2.6 зазначеної Інструкції), виданому Волинським обласним бюро судово-медичної експертизи (у Любомльському міжрайонному відділенні), за підписом заступника начальника обласного бюро ОСОБА_45 , щодо померлої ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у стаціонарі відділення реанімації Любомльської ЦРЛ, проживала у АДРЕСА_3 , вказано, що до смерті ОСОБА_18 фактично призвели патологічні стани у такій послідовності: закрита тупа травма живота двохмоментний травматичний розрив селезінки гостра масивна крововтрата.

Внаслідок детального аналізу положень Інструкції і заповнених пунктів лікарського свідоцтва про смерть щодо померлої ОСОБА_18 місцевий суд вірно встановив, що лікарське свідоцтво про смерть заповнено у чіткій відповідності до вказаної Інструкції.

Відомості про оскарження остаточного лікарського свідоцтва про смерть №14 від 12.02.2018 щодо ОСОБА_18 , зокрема у частині неправильного зазначення причин смерті, незазначення захворювань, які пов`язані з передчасним відшаруванням плаценти, або інших патологічних станів плаценти (за МКХ-10 це коди О43, О45) суду не надано.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що вина ОСОБА_8 доводиться висновком судово-медичної (комісійної) експертизи №69-2018/о від 26.04.2019 року висновком судово - медичної комісійної експертизи № 211/20 від 19.11.2020 року, висновком додаткової судово - медичної комісійної експертизи № 115/21 від 18.05.2021 року, то слід зазначити наступне.

Так висновком судово - медичної (комісійної) експертизи № 69-2018/р від 26.04.2019 встановлено наявність такого дефекту в наданні медичної допомоги ОСОБА_18 як не з`ясування в термінах вагітності 13 - 14 та 20 - 21 тижнів наявності/відсутності факту ознак паталогічної плацентації, і, відповідно, не спрямування ОСОБА_18 в терміні вагітності після 26 тижнів в лікарню III - го рівня надання медичної допомоги (обласна лікарня), а настання смерті можна було б попередити у разі скерування та подальшого перебування вагітної під постійним лікарським наглядом в лікарні III рівня надання медичної допомоги (обласна лікарня).

Висновком судово - медичної комісійної експертизи № 211/20 від 19.11.2020, встановлено, що на рівні жіночої консультації лікарями було виявлено наявність рубців на матці, низька плацентація (низьке розташування плаценти), а з огляду на дані УЗД, розташування плаценти анатомічно співпадало із розташуванням рубців після двох кесаревих розтинів, що обумовлювало не рекомендацію консультації обласного спеціаліста та УЗД, а проведення ультразвукового та доплерометричного дослідження з метою визначення локалізації плаценти відносно рубців на матці та наявності (відсутності) ультразвукових і доплерометричних ознак пророщення плаценти в міометрій матки та подальше, направлення вагітної на III рівень надання медичної допомоги, що не було зроблено. За умови вчасного (після 21-22 тижнів вагітності) діагностування проростання плаценти в тканину матки в ділянці рубців та направлення вагітної на III рівень надання стаціонарної медичної допомоги - прогноз для збереження життя ОСОБА_18 міг бути позитивним. Таким чином, між вказаними недоліками у наданні медичної допомоги, зокрема лікарем ОСОБА_8 , на амбулаторному етапі на настанням смерті ОСОБА_18 вбачається прямий причино - наслідковий зв`язок.

Разом з тим з висновків експертів №69/2018/о, №211/2020 вбачається, що Історії пологів №739, №774, №18 експертами не досліджувались хоча у висновку клініко-експертної комісії управління охорони здоров`я Волинської ОДА, чітко вказано, що ОСОБА_18 тричі під час вагітності перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні патології вагітних з приводу загрози передчасних пологів.

Однак ні комісією експертів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, ні комісією експертів ДСУ «Головне бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України» клопотання про надання додаткових медичних документів, зокрема зазначених історій пологів про три періоди стаціонарного лікування ОСОБА_18 (до пологів), для проведення повного і об`єктивного дослідження, витребувано не було, і про обставини клінічного випадку ОСОБА_18 експерти зробили висновки, не вивчивши медичну документацію в повному обсязі, що свідчить про неповноту і необ`єктивність висновку експертів.

Крім того, у підсумках висновку №211/20 з посиланням на надані матеріали вказано, що в ОСОБА_18 мали місце пологи ІІІ передчасні в терміні 33 тижні з передчасним відшаруванням низько розташованої (відстань від нижнього краю плаценти до внутрішнього вічка шийки матки 40 мм) плаценти, яка частково проросла у тканину матки в ділянці післяопераційних рубців і т.д. за текстом п. 1,2,4 підсумків.

Разом з тим вказане твердження комісії експертів про низьке розташування плаценти у 33 тижні вагітності суперечить дослідженим ними медичним документам. Зокрема, в історії пологів №86 в протоколі операції та в клінічному діагнозі чітко зазначено про нормальне розташування плаценти у терміні 33 тижні оскільки діагноз: Низька плацентація. - вже був відсутній і раніше, а саме в Історії пологів №18, після проходження ОСОБА_18 УЗД від 09.01.2018 року. Крім того в матеріалах провадження наявне ще одне УЗ-обстеження від 18.01.2018 року, проведене в м. Луцьку, яке ОСОБА_18 показала лише лікарю ОСОБА_24 так як планувала продовжувати спостерігатися у лікаря ОСОБА_24 в стаціонарі Луцького пологового будинку, де планувала і народжувати, та яке зберігалося у неї.

Зазначений факт посвідчив потерпілий ОСОБА_12 , який повідомив, що копію цього УЗ-обстеження він виявив вдома і надав слідчому для направлення експерту ОСОБА_46 ; іншу копію потерпілий надав в судовому засіданні і її приєднано до матеріалів судової справи та було надано на ознайомлення свідку ОСОБА_24 під час його допиту.

Зазначені факти свідчать про неправильність висновку експертів.

Відповідно до висновку додаткової судово - медичної комісійної експертизи № 115/21 від 18.05.2021 року було встановлено, що діагностувати врощення плаценти в міометрій у вагітної ОСОБА_18 прижиттєво, до розродження, було можливим за даними УЗД та МРТ досліджень за умови вчасного скерування її на третій рівень надання акушерсько - гінекологічної допомоги, однак на етапі спостереження вагітної у жіночій консультації, у тому числі і «... при наданні стаціонарної медичної допомоги ОСОБА_18 (до пологів) згідно з історіями пологів №№ 739, 774, 18» було встановлено низьке розташування плаценти, наявність рубців на матці, що потребувало подальшого скерування вагітної на третій рівень надання медичної допомоги для проведення ретельного ультразвукового та доплерометричного дослідження, а також, за необхідності, магнітно - резонансної томографії, для встановлення діагнозу прирощення/врощення плаценти в міометрій з подальшим розродженням в акушерському стаціонарі третього рівня.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що твердження комісії експертів про низьке розташування плаценти під час проходження стаціонарного лікування у третьому періоді (до пологів) суперечить відомостям Історії пологів №18, у якій міститься УЗ-обстеження від 09.01.2018, що зафіксувало розміщення нижнього краю плаценти на відстані 70 мм від внутрішнього вічка шийки матки, і свідчить про неправильність висновку експертів, а формулювання пунктів 1 і 2 підсумків є неконкреними і абстрактними, що свідчить про необґрунтованість висновку експертів.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції вірно встановив, що досліджені судом висновки експертів №69/2018/о, №211/20, №115/21 не мають категоричних, логічних, послідовних, правильних та обгрунтованих висновків про дефекти надання медичної допомоги вагітній ОСОБА_18 (до пологів), причини тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_18 та прямого (безпосереднього) причинного зв`язку між дефектами надання медичної допомоги ОСОБА_18 та її смертю. Вказані висновки експертів про ці обставини мають здебільшого характер ймовірності та припущень за певних обставин. Необґрунтованість висновків експертів про вказані обставини під час допиту в судовому засіданні усіх експертів не усунуто; висновки суду про неправильність окремих положень підсумків не спростовано. Суду не вдалося з`ясувати, на підставі яких конкретних норм клінічних протоколів (чинних на час надання медичної допомоги ОСОБА_18 ), що визначають стандарти надання медичної допомоги в Україні, на думку експертів, повинна була діяти лікар ОСОБА_8 у певні терміни вагітності ОСОБА_18 , з урахуванням особливостей клінічного випадку ОСОБА_18 . Крім того зі смертю ОСОБА_18 експерти пов`язують і підсумки про непрямий (небезпосередній) причинний звязок поведінки самої потерпілої, що пов`язана з її пізнім зверненням за медичною допомогою після раптового погіршення стану її здоров`я.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показань потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , та свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 щодо того, що виділення в потерпілої з`явилися лише приблизно в 02 годині ночі та що жодних скарг та тривог до цього моменту не було, то на думку апеляційного суду вони не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 в судовому засіданні вказали, що в 03 годині ночі було доставлено ОСОБА_18 , яка була одягнена в літній рожевий халат, без нижньої білизни, без колгот, без шкарпеток, в низьких чобітках, які були розстебнуті, прокладкою між ногами слугував складений махровий рушник. Також зазначили, що було дуже багато кров`яних виділень з піхви, рушник темного кольору, який слугував прокладкою, був увесь просякнутий кров`ю, а по внутрішній стороні обох ніг також були виражені потьоки крові, і свіжої, і підсохлої, які зверху до колін були розмазані. Крім того свідок ОСОБА_25 повідомила, що при в`їзді в оглядову лікар ОСОБА_8 запитала в ОСОБА_47 , що ж все таки сталося, на що ОСОБА_48 повідомила, що незначні виділення розпочалися ще напередодні о 17 год, а прокинулася вона в калюжі крові.

Також дані свідки ствердили, що ОСОБА_18 була дуже схвильованою та переживала за стан дитини.

Показання даних свідків є послідовними і об`єктивно узгоджуються між собою та іншими доказами, які містяться в матеріалах провадження, а тому місцевий суд підставно взяв їх до уваги.

Крім того допитана в якості свідка ОСОБА_28 , яка є кумою ОСОБА_18 , пояснила, що під час спілкування з останньою 08.02.2018 року о 18 год. 50 хв. ОСОБА_48 повідомила, що дуже погано себе почуває, навіть важко пересуватися по хаті, а також розповіла, що в неї є синець на животі, бо вдарилася об ручку дверей однак до лікаря не зверталася. Зазначає, що раніше, приблизно за два тижні до події, вона також скаржилася на болі у животі, про кровотечі не повідомляла.

Свідок ОСОБА_49 , матір потерпілого ОСОБА_11 , свекруха ОСОБА_18 , в своїх показаннях зазначила, що в телефонній розмові ОСОБА_50 сказала: « ОСОБА_51 , в мене так болить живіть» і розповіла, що послизнулася і вдарилася об ручку дверей. На її наполягання звернутись до лікаря ОСОБА_48 сказала, що біль відпускає, на її думку, вона вдарилася вище, ніж голова дитини. Разом з тим свідок вважала, що удар був сильний, бо орієнтовно та третій день після удару ОСОБА_48 показувала їй такий собі синяк на животі вище пупка. Крім того свідок підтвердила той факт, що невістка неодноразово скаржилася на болі в животі, та що після доставлення її в лікарню дуже переживала й говорила «Ну як буде добре, коли моя дитина вже померла».

Зазначені показання свідка ОСОБА_31 про вкрай схвильований емоційний стан ОСОБА_47 після поступлення в лікарню вночі 09.02.2018 узгоджуються з показанням свідків, медичного персоналу приймального і пологового відділення лікарні та не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_30 , які повідомляли, що ОСОБА_48 була спокійна, не панікувала.

Крім того показання свідка ОСОБА_31 про наслідки травмування ОСОБА_47 перед передчасними пологами та її самопочуття після травми повністю не узгоджуються з показаннями матері ОСОБА_47 , свідка ОСОБА_29 , батька ОСОБА_47 потерпілого ОСОБА_29 , та лише частково узгоджуються з показаннями її сина, чоловіка ОСОБА_47 , потерпілого ОСОБА_11 . Однак показання свідка ОСОБА_31 про ці обставини узгоджуються з медичними документами та результатами судово-медичної експертизи №14 та показаннями лікарів, що надавали медичну допомогу ОСОБА_52 після звернення її в лікарню 09.02.2018. Тому показання цього свідка про вказані обставини суд вважає більш правдивими, ніж показання свідка ОСОБА_29 та потерпілих.

При цьому місцевий суд об`єктивно вважав, що своїми показаннями про ці обставини свідок ОСОБА_29 та потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 намагалися приховати наслідки травмування померлої ОСОБА_18 незадовго до передчасних пологів та її стурбований емоційний стан у зв`язку з травмуванням та можливими негативними наслідками для дитини.

Підсумовуючи вищевикладене апеляційний суд доходить висновку, що місцевим судом вірно встановлено те, що прокурор, інкримінуючи ОСОБА_8 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК, не конкретизував, які ж саме пункти відповідних нормативних актів, що утворюють стандарти надання медичної допомоги в Україні, якими вона повинна була, на думку сторони обвинувачення, керуватися, лікар ОСОБА_8 виконала неналежно внаслідок своєї недбалості, що спричинило смерть пацієнта та конкретно не вказано: у який період, на підставі яких даних та згідно з якими вимогами вказаних клінічних протоколів повинна була діяти лікар у період від звернення пацієнтки за медичною допомогою і до її пологів.

Звертає апеляційний суд увагу і на те, що письмові докази, які прокурор просив дослідити в суді апеляційної інстанції, і які були досліджені судом першої інстанції, лише підтверджують встановлені органом досудового розслідування обставини, які і не заперечувалися стороною захисту, та не стверджують про наявність складу інкримінованого правопорушення.

Аналізуючи докази на підставі яких стороною обвинувачення обґрунтовується обвинувачення ОСОБА_8 з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, судова колегія вважає, що подані стороною обвинувачення докази, на переконання суду, не узгоджуються між собою, містять суттєві суперечності щодо фактичних обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, їх сукупність не є достатньою для обґрунтованого висновку про наявність в діяннях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 140 КК України.

При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження рішення суду про виправдання ОСОБА_8 є правильним. Вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки судом досліджено та надано оцінку всім доказам сторони обвинувачення, у тому числі й тим, на які вказують в апеляційних скаргах прокурор та представник потрілого, що свідчить про всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин провадження в їх сукупності.

Суд, з урахуванням доказів, наданих суду стороною обвинувачення, що досліджені та перевірені в судовому засіданні в повному обсязі, прийшов до вірного висновку, що можливості збирання доказів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 вичерпані, а тому ОСОБА_8 слід визнати невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні та виправдати, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

У апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого не зазначено жодної обставини, що передбачена ст.412 КПК України, яка б свідчила про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодило суду постановити законний та обґрунтований вирок.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження на підставі дослідження наданих доказів, колегія суддів вважає виправдувальний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим залишає апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_14 та представника ОСОБА_13 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Шацького районного суду Волинської області від 31 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: