Провадження № 1-кп/638/1205/25
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2025 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0001209 від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження №0001209 від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 12.06.2022, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем мешкання, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , спільно зі своїм рідним братом ОСОБА_6 вживали алкогольні напої. У цей час, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час якого у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя останнього. З метою реалізації злочинного умислу, направленого на протиправне заподіяння смерті, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи реальну можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті людини та свідомо допускаючи та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 , діючи умисно, взяв дерев`яний стілець, який стояв у кімнаті та реалізуючи злочинний умисел, діючи умисно, суб`єктивно усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій, свідомо бажаючи настання смерті ОСОБА_6 , наніс останньому декілька ударів вищезазначеним стільцем в область голови, від яких останній помер. Таким чином, злочинними діями ОСОБА_4 , відповідно до висновку судово медичної експертизи ОСОБА_6 заподіяні тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми голови у вигляді крововиливу в правий скроневий м`яз, лінійного перелому кісток основи черепа (правої лобної, правої та лівої скроневих кісток, клиноподібної кістки), гематоми над твердою мозковою оболонкою в правих передній, середній та задній черепних ямках, що утворилась зажиттєво, від контакту з тупим (тупими) твердим (твердими) предметом (предметами), індивідуальні та конструктивні особливості якого (яких) не відобразилися в ушкодженнях, за механізмом удар-здавлення, і знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Закрита тупа травма голови має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Причиною смерті ОСОБА_6 стала закрита тупа травму голови з наявністю переломів кісток основи черепа та епідурального крововиливу.

Наявність обґрунтованого обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами. Метою продовження строку запобіжного заходу є забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. На переконання прокурора запобігти настанню зазначених ризиків більш м`яким запобіжним заходом неможливо.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року застосовано відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 13 грудня 2024 року без визначення розміру застави.

Підставою для застосування запобіжного заходу була наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, метою застосування запобіжного заходу забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено на 60 днів до 06 лютого 2025 року без визначення розміру застави. Підставою для продовження строку запобіжного заходу стало те, що ризики, передбачені п. 1, 2, 3 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Станом на день проведення судового засідання суду не надано достатніх належних доказів усунення ризиків, які були підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, а також обставин, які перешкоджають триманню обвинуваченого під вартою.

Залишається достатньо підстав вважати, що ризики, передбачені п. 1, 2, 3 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати з огляду на таке.

Так, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Зазначені висновки ЄСПЛ корелюються з положенням ст. 178 КПК України, якою передбачено, що слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Вивченням особи ОСОБА_4 встановлено, що він офіційно не працевлаштований, неодружений, осіб на утриманні не має, на диспансерному обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансері не перебуває, раніше неодноразово судимий, інкриміновані злочини вчинено в період іспитового строку.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Стороною захисту не надано доказів та не наведено аргументів щодо того, що після обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у нього настільки змінилися соціальні зв`язки та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, що ризик переховування від суду та слідства повністю зник або частково нівелювався.

Крім того, на переконання суду, обвинувачений ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки, як зазначає сторона обвинувачення, у кримінальному провадженні не встановлено місцезнаходження та не вилучено знаряддя злочину, який може бути речовим доказом. Таким чином, існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі, знаючи місцезнаходження знаряддя злочину, може знищити, приховати або спотворити знаряддя злочину.

Також, залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі та усвідомлюючи тяжкість покарання, може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою зміни їх показань, оскільки ОСОБА_4 ознайомлювався з матеріалами кримінального провадження і йому відомі анкетні дані, засоби зв`язку за місцезнаходження свідків. Існування ризику впливу на свідків обумовлене також процедурою отримання показань у кримінальному провадженні, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Отже, ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що останні ще не допитані у судовому засіданні.

Судом вивчалась можливість застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу на більш м`який, зокрема на цілодобовий домашній арешт, проте враховуючи тяжкість кримінального правопорушення та можливого покарання, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , реальне існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд вважає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Зокрема, одним із обов`язків, який покладається на особу у разі застосування особистого зобов`язання, є обов`язок не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду. За таких обставин, застосування особистого зобов`язання є неможливим, оскільки ОСОБА_4 не має постійного місця мешкання та не зможе запобігти настанню ризику незаконного впливу на свідків, знищення речових доказів.

Неможливість застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді застави, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, пов`язана з тим, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, м`якість застосування якого створить в очах суспільства уяву безкарності та свавілля.

Неможливість застосування запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту пов`язана з тим, шо обвинувачений мешкає за місцем вчинення злочину, в одному населеному пункті зі свідками (по сусідству), що вказує на існування цілком реальних ризиків, що застосування до обвинуваченого іншого, окрім як тримання під вартою, запобіжного заходу надасть йому можливість впливати на свідків, знищення речових доказів.

Даних про неможливість подальшого утримання ОСОБА_4 в установі попереднього ув`язнення за станом здоров`я суду не надано.

З урахуванням усіх обставин справи, виходячи з того, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд дійшов висновку, що ризики, які були встановлені слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, продовжують існувати, і при цьому їх настанню неможливо запобігти застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та дотримання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

З огляду на те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , вчинено із застосуванням насильства щодо потерпілого, суд відповідно до пункту 1 частини 4 статті 182 КПК України, не визначає обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 197, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити на час судового розгляду кримінального провадження № 0001209 від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на строк 60 днів, тобто до 30 березня 2025 року, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 30 січня 2025 року о 15 год 50 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1