справа № 396/351/24
провадження № 11-кп/4809/465/24
04 грудня 2024 року м. Кропивницький
Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_2 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Відповідно до ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_2 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Не погоджуючись з вироком суду, його оскаржено прокурором, який, не оспорюючи фактичні обставини цієї справи, кваліфікацію дій та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, просив скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також істотним порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства при вирішенні питання щодо речових доказів та ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286-1 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з позбавленням ОСОБА_2 права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а речовий доказ автомобіль «VOLVO V 50» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути не ОСОБА_4 , як зазначено у вироку, а власнику цього автомобіля ОСОБА_5 ..

Свої вимоги обґрунтовує тим, що по даній категорії справ, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, звільнення від відбування покарання з випробуванням не допускається, тобто, суд при призначенні ОСОБА_2 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон (ст. 75 КК України), який в даному випадку не підлягає застосуванню, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 409 та п. 2 ч.1 ст. 413 КПК України є підставою та наслідком скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_2 покарання та вирішення питання про речові докази.

Вироком Кропивницького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, більшістю голосів, було прийнято рішення про скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_2 покарання та вирішення питання про речовий доказ. ОСОБА_2 засуджено за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Речовий доказ автомобіль «VOLVO V 50» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернуто власнику цього автомобіля ОСОБА_5 .В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не погодившись із таким рішенням, вважаю за необхідне викласти свою думку, оскільки вважаю, що апеляційна скарга прокурора підлягала задоволенню.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, на диспансерному обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, і прийшов до висновку з приводу необхідності призначення ОСОБА_2 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст.75 КК України, ОСОБА_2 звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

При цьому, з такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково доводи апеляційної скарги прокурора в частині скасування вироку суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону України про кримінальну відповідальність ( ст. 75 КК), який не підлягав застосуванню ( п.2 ч.1 ст. 413 КПК ), що з урахуванням апеляційних вимог прокурора є наслідком скасування вироку та відповідно до ст. 420 КПК України, ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_5 покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України.

Водночас, вважаю, що наведені більшістю голосів, колегією суддів обставини, які були враховані при призначенні ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважала, що наявність щирого каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину та відшкодування завданих збитків у цьому кримінальному провадженні призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Колегія суддів більшістю голосів вважала, що є достатні підстави для призначення ОСОБА_2 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК більш м`якого виду, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 цього Кодексу, у виді штрафу.

Водночас, на моє переконання, колегія суддів більшістю голосів, хоча і посилалася на ступінь тяжкості кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини кримінального правопорушення, проте не врахувала наступне.

Зокрема, те, що ОСОБА_2 вчинено злочин, об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя та здоров`я особи, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

Так, як встановлено матеріалами кримінального провадження, і не заперечував під час апеляційного розгляду сам ОСОБА_2 , 15.12.2020 останній постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

15.03.2021 постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_2 знову був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 20 400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, тобто останній протягом року притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України.

З пояснень в апеляційній інстанції ОСОБА_2 також вбачається, що останній призначенні по адміністративним справам штрафи сплатив.

При цьому, будучи позбавлений права керування транспортними засобами, обвинувачений повторно втретє в липні 2023 року, знову, керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє вже кримінальне правопорушення, де є потерпіла, яка отримує тілесні ушкодження середньої тяжкості, що свідчить про небажання ОСОБА_2 зробити для себе належні висновки і дотримуватися Правил дорожнього руху України, а тому вважаю, що колегія суддів безпідставно дійшла висновку про можливість призначення ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді штрафу.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2021 року, справа № 712/4384/20, провадження № 51-548км21, зазначено, що для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

При цьому, усунення обвинуваченим ОСОБА_2 заподіяної шкоди, відсутність будь-яких претензій до нього та прохання потерпілої про призначення покарання із застосуванням вимог ст. ст. 69 КК України не є вирішальними при призначенні покарання та враховується в сукупності з іншими обставинами.

Наведене також узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.10.2022, справа № 161/19745/20, від 19.10.2022 справа №170/667/21.

Вважаю, що апеляційний суд у своєму рішенні належним чином не обґрунтував, яким саме чином наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що в силу ст. 69 КК України є обов`язковим для обрання особі, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.

Більш того, не надав суд у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, особою, яка двічі позбавлена права керування транспортними засобами, керував автомобілем, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якого потерпіла отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Окрім того, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, не виклав обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_2 покарання вчиненому ним кримінальному правопорушенню, передбаченому частиною 1 статті 286-1 КК України, враховуючи, що призначене йому покарання у виді штрафу в силу статті 51 КК України посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким.

Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, у зв`язку з тим, що такий вид покарання як штраф для ОСОБА_2 є не ефективним, з огляду на те, що цей вид покарання був неодноразово призначений ОСОБА_2 в адміністративних справах і був сплачений.

За таких обставин, призначення ОСОБА_2 покарання у виді штрафу не відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, і в цьому випадку є недостатнім.

Крім того, під час апеляційного розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_6 було заявлено клопотання, що у разі скасування вироку Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року слід постановити новий вирок, яким затвердити угоду про примирення, укладену 22.07.2024 між обвинуваченим ОСОБА_2 та потерпілою ОСОБА_7 , з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 2000 неоподаткованих розмірів доходів громадян.

Згідно ч.2 с. 474 КПК України розгляд щодо угоди проводиться судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження.

Водночас, захисник звернувся на стадії апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції з клопотанням про ухвалення апеляційним судом нового вироку на підставі вищевикладеної угоди.

Вважаю, що під час апеляційного розгляду, в даному клопотанні захисника, колегії суддів слід було відмовити, проте, в мотивувальній частині рішення дане клопотання стосовно угоди, не вирішено, не вказано чи законне і обґрунтоване воно чи ні, проте, фактично колегією суддів, більшістю голосів, при призначенні покарання обвинуваченому було призначено такий же вид покарання штраф, як зазначено в угоді.

Також вважаю, що при винесенні апеляційним судом нового вироку особа визнається винною у вчиненні кримінального правопорушенні та призначається вид покарання, а не вважається засудженою, як вказано в резолютивні частині вироку апеляційного суду.

Таким чином, вважаю, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора є обґрунтованими, а тому у колегії суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року щодо ОСОБА_2 були законні підстави для її задоволення.

Суддя