справа № 619/9230/24
провадження № 1-кп/619/204/25
УХВАЛА

15 січня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
потерпілоїОСОБА_4
обвинуваченогоОСОБА_5
захисникаОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000956 від 21.08.2024 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Манченки Харківського району Харківської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

установив:

У провадженні суду перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 за обвинуваченям у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

У судовому засіданні прокурор звернулася до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 . В обґрунтування клопотання прокурор посилалася на продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченим переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_5 скоїв особливо тяжкий злочин за вчинення якого передбачена міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду на території України або виїхати за межі держави. Крім того, ОСОБА_5 ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, а також отримав копію клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з додатками до нього, в яких зазначено певні докази, дані про потерпілу та свідків, і, перебуваючи на свободі, останній може здійснити незаконний вплив на вказаних осіб, для схилення їх до зміни показань, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, крім того, потерпіла та свідків є особами з числа рідних та знайомих підозрюваному. Зазначене свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти клопотання прокурора.

Натомість, захисник ОСОБА_6 звернулася до суду з клопотанням про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на цілодобовий домашній арешт за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 посилаючись на те, що кваліфікація дій ОСОБА_5 під час внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань була невірною, і у подальшому досудовим розслідуванням не було отримано вичерпних та беззаперечних доказів наявності умислу на вбивство сина у обвинуваченого. Також зазначила, що ОСОБА_5 є літньою людиною, страждає на захворювання кісток, ходить с палицею, потребує спеціальної медичної допомоги та постійно вживає ліки. Такі умови не можуть в достатній мірі бути забезпечені йому в умовах ізоляції. Вказала, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення є особливо тяжким, та його соціальний стан, міцні соціальні зв`язки та особиста характеристика суттєво знижує існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. На думку сторони захисту продовження строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою є незаконним, та таким, що порушує його право на свободу, як людини, та його процесуальні права, як сторони захисту. Вважає, що після допиту свідків та потерпілої у справі відбулися зміни, які дають підставу вважати відсутність умислу на заподіяння смерті своєму сину. Отже, сторона захисту вважає, що на даний час в судовому провадженні суд отримав відомості, які змінюють обставини, на які посилався прокурор в обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 . Стороною обвинувачення жодним чином не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, окрім формального посилання на них, не надано суду жодного доказу, який беззаперечно вказував на реальне існування таких ризиків, у зв`язку з чим вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_5 його процесуальних обов`язків у судовому провадженні.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 заперечувала проти клопотання прокурора, підтримала клопотання захисника ОСОБА_6 та просила його задовольнити.

Заслухавши клопотання прокурора та обвинуваченого, думку присутніх осіб, оцінивши в сукупності всі обставини, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.11.2024 ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 17.01.2025 року без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною другою статті 331 КПК України визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 199 КПК України передбачено, що розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою проводиться за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим ОСОБА_7 переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах справи, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері злочинів проти життя та здоров`я особи, що об`єктивно свідчить про продовження існування ризиків щодо його переховування від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини,право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У п. 36 рішення «Москаленко проти України» № 37466/04 від 20.05.2010 Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява №33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 умисного особливо тяжкого злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також відомостями про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість заявленого прокурором клопотання.

Відповідно ч. 1 ст. 183 КК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 КПК України.

За таких обставин, суд вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків.

Щодо посилання захисника на наявність у ОСОБА_5 захворювань, які унеможливлюють перебування його під вартою, суд вважає за необхідне роз`яснити, що наявність захворювань, які унеможливлюють перебування обвинуваченого в умовах СІЗО повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої обвинувачений має процесуальне право заявляти клопотання суду, який розглядає справу.

Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє суд процесуальної можливості враховувати зазначені доводи, без їх підтвердження певними висновками експертів, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_5 є літньою людиною, самі по собі не спростовують висновків щодо доцільності продовження тримання його під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених у клопотанні прокурора, а тому, доводи останньої суд не вважає визначальними, саме з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованого йому злочину, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_5 від противоправних дій.

Отже, захисником не спростовано доводи прокурора про наявність ризиків, які стали підставою для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Мотиви, наведені захисником, як підстави для зміни запобіжного заходу, на думку суду, не є переконливими, а тому клопотання захисника про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, суд вважає таким, що не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги обставини, які вказують на доцільність та наявність підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд не визначає розмір застави, оскільки відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Частиною 2 статті 400 КПК України визначено, що подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 177, 178, 331, 372, 394, 400 ч. 2 КПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 до 15 березня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду захисником, прокурором протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1