ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1780/24

Провадження № 11-кп/820/228/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001524 від 04 вересня 2024 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прип`ять Київської області, громадянина України, неодруженого, не працює, з середньою спеціальною освітою, проживає на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`ять) років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 26 вересня 2024.

Судом вирішено питання арешту майна, речових доказів, процесуальних витрат.

За вироком суду, 28 серпня 2024 року близько 20 год 20 хв в місті Нетішині Шепетівського району Хмельницької області обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу багатоповерхового будинку №9, на вулиці Набережна, маючи на меті таємне, повторне, викрадення чужого майна, проник до зачиненого багажного відділення автомобіля марки «Nissan Sunny», державний номерний знак « НОМЕР_1 » що згідно «свідоцтва про реєстрацію ТЗ» НОМЕР_2 , належить ОСОБА_8 та перебуває у користуванні ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, що введений Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» із змінами внесеними Указом Президента України №469/2024 від 23 липня 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно, викрав з багажного відділення вищевказаного автомобіля мотокосу марки «Dnipro - М52» вартістю 4054 грн 67 коп, яка належить ОСОБА_9 , після чого покинув місце події.

Викраденим майном ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 4054 грн 67 коп.

Крім того, 18 вересня 2024 року близько 22 год 00 хв в місті Нетішині, Шепетівського району Хмельницької області, ОСОБА_7 , перебуваючи біля 4-го під`їзду, багатоповерхового будинку №7 на вулиці Будівельників, маючи на меті таємне, повторне викрадення чужого майна, шляхом пошкодження заднього лівого скла, не відкриваючи двері вказаного автомобіля, через розбите скло проник до салону автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак « НОМЕР_3 », що згідно «свідоцтва про реєстрацію ТЗ» НОМЕР_4 належить потерпілому ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, що введений Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» із змінами внесеними Указом Президент України №469/2024 від 23 липня 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно викрав з вищевказаного автомобіля риболовне спорядження, що належить потерпілому ОСОБА_10 , а саме: чохол для вудилищ марки «FDDL» вартістю 170 грн, в якому знаходилося металева підставку-рогач для вудилища без маркування вартістю 20 грн, підставку-рогач для вудилища без маркування із пластиковими вставками вартістю 53 грн 55 коп, рибальський підсак марки «Flagman» вартістю 330 грн 37 коп, вудилище марки «Flagman» моделі «Cast Master fedder 13» вартістю 1657 грн 48 коп, вудилище марки «Ахеnt», моделі «Feeder 11 brain» вартістю 1987 грн 30 коп, вудилище марки «Navigators», моделі «Теlespin 270 high density carbon» вартістю 566 грн 38 коп, риболовну котушку марки «Flagman», моделі «Маntaray 4000 Рrо Fееdеr» вартістю 1848 грн 75 коп, риболовну котушку марки «SIWEIDA», моделі «400 black carр» вартістю 839 грн 48 коп, риболовну котушку марки «Flagman», моделі «Cast Master 5000» вартістю 977 грн 50 коп, рибальський сигналізатор без маркування вартістю 20 грн.

Викраденим майном ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 8470 гр 81 коп.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 просив змінити вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2024 року, застосувати до нього положення ст.69 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Уважав, що суд першої інстанції неповно та поверхнево дослідив усі обставини кримінального провадження.

Посилався на те, що не було належним чином з`ясовано вартість викраденого майна, а наявна оцінка викраденого майна була зроблена приватною особою підприємцем.

На його думку, оцінку викраденого майна повинна було бути зроблена відповідним державним органом, який має належну, передбачену законодавством кваліфікацію.

Звертав увагу, що викрадення чужого майна з автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак « НОМЕР_3 », що згідно «свідоцтва про реєстрацію ТЗ» НОМЕР_4 належить потерпілому ОСОБА_10 , він не вчиняв.

Окрім того, вказані обставини вчинення злочину йому були повідомлені працівниками поліції та із врахуванням його стану здоров`я цими ж працівниками поліції було запропоновано визнати вину за цим епізодом викрадення чужого майна.

З урахуванням вказаного, просив належно перевірити підтверджуючі документи щодо стану його здоров`я, наявність хвороб, те, що він є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС та особою з інвалідністю третьої групи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого належним чином відображені у рішенні суду першої інстанції, та їм надана належна правова оцінка.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у повторному таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у сховище, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто, кваліфікацію його дій за ч.4 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними в ньому доказами.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів апеляційним судом не встановлено.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.94 КПК України взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази, перевірив їх за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

За таких обставин, узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які зводяться до невідповідності вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки докази, кожний окремо та в сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за обставин, установлених судом першої інстанції.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно з яким передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», заява № 16437/04).

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не викрадав речей потерпілого ОСОБА_10 , а обставини злочину йому були повідомлені працівниками поліції, то колегія суддів уважає таку позицію обвинуваченого способом захисту, спрямованим на уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вина останнього у вчиненні цього кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними в справі доказами.

Так, на його думку, вартість викраденого риболовного спорядження була завищена, бо дане спорядження вже було у використанні.

Безпідставними є доводи про те, що не було належним чином з`ясовано вартість викраденого майна, а наявна оцінка була зроблена приватною особою підприємцем.

Вартість викраденого майна належним чином підтверджується висновками експертів №СЕ-19/123-24/11765-ТВ від 30 вересня 2024 року, №СЕ-19/123-24/11767-ТВ від 30 вересня 2024 року та №СЕ-19/123-24/11766-ТВ від 30 вересня 2024 року.

Колегія суддів не вбачає підстав визнати вказані висновки експертів щодо вартості викраденого майна неналежними, бо вони є достатньо аргументованими і науково обґрунтованими.

Суд першої інстанції із дотриманням закладених у нормах закону завдань, провів стосовно ОСОБА_7 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Стосовно доводів обвинуваченого щодо невідповідності призначеного йому покарання та думку про можливість застосувати до нього положення ст.69 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено з дотриманням положень ст.65 КК України.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який перебуває на обліку в лікаря нарколога, негативно характеризується за місцем проживання, його сімейний та матеріальний стан, наявність психічних та поведінкових розладів унаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, раніше неодноразово (13 разів) притягувався до кримінальної відповідальності та маючи незняту та непогашену в установленому порядку судимість, знову вчинив злочин, думку потерпілих, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, висновок органу пробації про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без призначення реального покарання.

Підстав уважати призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України очевидно несправедливим унаслідок його суворості, колегія суддів не вбачає.

Призначене покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, слід зважити на те, що ОСОБА_7 , раніше притягувався до кримінальної відповідальності та маючи незняту та непогашену в установленому порядку судимість, відповідних висновків для себе не зробив, тобто, не піддався заходам перевиховання, на шлях виправлення не став та вчинив злочин, що свідчить про його свідоме нехтування правилами, установленими в суспільстві, відсутність бажання стати на шлях виправлення, його стійку антисоціальну спрямованість.

При цьому колегія суддів ураховує, що згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Колегія суддів приходить до висновку, що обвинуваченим не наведено достатніх підстав для призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Тому не можуть бути задоволеними доводи та посилання про необхідність пом`якшення призначеного покарання, зокрема, застосування ст.69 КК України, з огляду на таке.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки місцевого суду щодо призначеного йому виду та розміру покарання.

Посилання обвинуваченого на наявність у нього третьої групи інвалідності та захворювань, як на підставу призначення більш м`якого покарання, наразі не є визначальними, бо вони жодним чином не вплинули і не запобігли вчиненню ним нових, умисних кримінальних правопорушень проти власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, а отже, визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3