Провадження №: 1-кп/336/349/2025
УХВАЛА

іменем України

03 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Шевченківським районним судом м. Запоріжжя розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.11.2022 на стадії досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави. Вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався. Останній раз запобіжний захід продовжений ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2024 до 14.02.2025 включно.

03.02.2025 від захисника, адвоката ОСОБА_7 , надійшло клопотання про вказаного запобіжного заходу на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту. В обґрунтування клопотання захисник зазначає, що ОСОБА_6 має сім`ю, є батьком двох дітей, до війни мав постійну роботу, до служби в ЗСУ постійно проживав за однією адресою. Перебування у Збройних Силах України характеризує обвинуваченого як відповідальну людину, його підзахисний як ніхто інший зацікавлений у встановленні істини у кримінальному провадженні. У клопотанні також наголошується на тому, що тяжкість покарання сама по собі не є самостійною та достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Інші ризики стороною обвинувачення не доводяться.

Прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, які були підставою для його обрання, продовжують існувати. Зокрема існують ризики, передбачені п. 1, п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, і запобігти зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу не є можливим.

В судовому засіданні прокурор підтримав своє клопотання, сторона захисту підтримала клопотання адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши учасників судового засідання, суд доходить таких висновків.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, переліченим у вказаній статті.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, його репутацію, наявність судимостей, постійного місця роботи тощо.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п.п. 4 ч. 2 вказаної статті запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи із змісту ч.ч. 3-5 ст. 199 КПК України при продовженні строку дії запобіжного заходу мають бути встановлені достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Як вбачається із змісту ухвали слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.11.2022 (справа № 314/2866/22), слідчий суддя визнав доведеними: існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховування від слідства та суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також та неможливість запобігти вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на стадію кримінального провадження, суд не може давати власну оцінку обґрунтованості підозри чи вагомості доказів, а тому, оцінюючи клопотання прокурора, лише бере до уваги той факт, що в передбаченому законом порядку судом, встановленим законом (слідчим суддею на стадії досудового розслідування) були зроблені відповідні висновки щодо наявності обґрунтованої підозри та вагомості доказів, достатніх для обрання запобіжного заходу, оскільки такі категорії, на відміну від ризиків, є незмінними протягом всього строку розгляду кримінального провадження.

Отже, на стадії судового розгляду підлягає встановленню існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та можливість запобігання ризикам у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Оцінюючи доводи прокурора щодо наявності ризиків, суд вважає, що заявлені ризики продовжують існувати, наразі їх рівень суттєво не зменшився.

Так, захисник у судовому засіданні зауважив, що судом ще не допитані всі свідки обвинувачення, у тому числі матір малолітньої потерпілої, на допиті яких сторона захисту наполягає. Відомості про місце проживання матері потерпілої відомі обвинуваченому, а отже продовжує існувати ризик, передбачений п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Як зазначає захисник, суворість можливого покарання не може бути єдиною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте як зауважив Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» від 20.08.2010 (заява № 37466/04) Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Суд уважає, що беручи до уваги суворість покарання, що загрожує обвинуваченому за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 156 КК України, у разі доведеності його вини, негативні наслідки від спроби переховуватись від суду створять для обвинуваченого менш несприятливі наслідки, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Відомості про особу обвинуваченого щодо постійного місця проживання до мобілізації, наявність родини, відсутність судимостей тощо в даному випадку не є достатнім стримуючим фактором для запобігання встановленим ризикам.

Колегія суддів бере до уваги доводи сторони захисту, які неодноразово висловлювалися під час судового розгляду, щодо тривалості кримінального провадження та тримання обвинуваченого під вартою, однак, з урахуванням складності кримінального провадження, що, зокрема, обумовлено тим, що більшість свідків проживає за межами міста, частина свідків та потерпіла є неповнолітніми особами, а отже потребувало додаткових зусиль щодо залучення законного представника, психолога, частина свідків є військовослужбовцями, які проходять військову службу та змінювали своє місце розташування разом із військовою частиною, беручи до уваги періодичні відключення приміщення суду від електропостачання, тривалість кримінального провадження не є надмірною, строк тримання обвинуваченого під вартою не виходить за межі розумного строку.

За наведеного, враховуючи існування зазначених вище ризиків, суворість можливого покарання, що загрожує ОСОБА_6 , у разі визнання його винним, беручи до уваги той факт, що рф продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, а чотири з п`яти районів Запорізької області є тимчасово окупованими або на них тривають бойові дії, тобто обвинувачений має реальну змогу перетнути лінію розмежування та переховуватися на тимчасово непідконтрольній території України, зважуючи на відсутність даних щодо неможливості тримання особи під вартою, колегія суддів доходить висновку про необхідність продовження дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інші види запобіжних заходів, у тому числі у виді цілодобового домашнього арешту, не зможуть запобігти встановленим ризикам.

За наведеного, беручи до уваги існування низки ризиків, суворість можливого покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним, відсутність даних щодо неможливості тримання особи під вартою, колегія суддів доходить висновку про необхідність продовження дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інші види запобіжних заходів, зокрема й цілодобовий домашній арешт, не зможуть запобігти встановленим ризикам.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не вбачає підстав для визначення розміру застави у кримінальному провадженні, оскільки особа підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства відносно особи, яка не досягла чотирнадцяти років.

Керуючись ст.ст. 331, 395, главою 18 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника відмовити.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів, тобто по 03 квітня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3