Справа № 136/238/25
Провадження №11-сс/801/176/2025
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого-судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

прокурора в режимі відоконференції ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року про застосування заходу забезпечення кримінального провадження арешту майна,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою слідчого судді Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року задоволено погоджене прокурором клопотання начальника сектору дізнання відділення поліції № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 про застосування заходу забезпечення кримінального провадження № 0000121, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження на земельну ділянку із кадастровим номером :05:000:0148 площею 3,1387 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області, яка належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 28.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2971.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя зазначив, що невжиття заходів забезпечення кримінального провадження може мати наслідком знищення чи перетворення земельної ділянки шляхом її поділу, об`єднання з іншими земельними ділянками, що унеможливить проведення експертизи для визначення її вартості та розміру заподіяної шкоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 ставиться питання про скасування ухвали слідчого судді Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року. Просить постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання дізнавача про арешт майна.

Апеляційна скарга мотивована тим, що накладення арешту на належну йому земельну ділянку у цьому провадженні не може забезпечити жодної мети арешту майна, які визначені п. 1-4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення апеляційної скарги власника майна, вважаючи ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Інший учасник (третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт) будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду не з`явився, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подавав. Такі обставини відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга власника майна підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Висновки слідчого судді про необхідність застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є необґрунтованими та такими що не відповідають положенням кримінального процесуального закону.

Відповідно до положень ст. 131 КПК України арешт майна (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК) є одним із заходів забезпечення кримінального провадження та застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

За нормативним визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 170 КПК України, арешт майна полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. При цьому завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Кримінальний процесуальний закон виділяє чотири підстави, з метою забезпечення яких можливо накладення арешту в рамках кримінального провадження (ч. 2 ст. 170 КПК):

-збереження речових доказів;

-спеціальна конфіскація;

-конфіскація майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

-відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частинами третьою - шостою статті 170 КПК України окреслено коло осіб, щодо майна яких може бути застосовано арешт, в залежності до мети такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, у випадку збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК) арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З метою забезпечення спеціальної конфіскації (п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК) арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

З метою забезпечення конфіскації майна (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК) арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Насамкінець з метою забезпечення відшкодування шкоди (п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК) допускається накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Установлено, що сектором дізнання відділу поліції № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області 09.12.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000121 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України за фатом імовірного використання підроблених документів (довідки Липовецької міської Ради Вінницького району № 412 від 05.10.2022), на підставі якої у подальшому відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21.04.2023 (справа № 136/363/23) ОСОБА_9 у порядку спадкування за законом набув право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :05:000:0148 площею 3,1387 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області.

Також установлено, що на даний час власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 28.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2971.

Вищезазначені обставини дозволяють дійти висновку про те, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем майна, про арешт якого йдеться у клопотанні дізнавача.

У свою чергу відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештоване майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Критерії речових доказів вкладені у ч. 1 ст. 98 КПК України та зазначено, що під речовими доказами необхідно розуміти матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, вирішуючи питання про те, чи відповідає майно критеріям речового доказу, визначеними ч. 1 ст. 98 КПК України, насамперед необхідно з`ясувати, чи містять такі об`єкти сліди кримінального правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Суд наголошує, що об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (використання завідомо підробленого документу), є встановлений законодавством порядок обігу і використання офіційних та деяких приватних документів, який забезпечує нормальну діяльність підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а також права і законні інтереси громадян, порядок документального посвідчення фактів, які мають юридичне значення.

Очевидно, що земельна ділянка, як об`єкт власності, не може бути використана як речовий доказ у цьому кримінальному провадженні для підтвердження чи спростування обставин, які підлягають доказуванню за ч. 4 ст. 358 КК України.

Окрім того під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні земельна ділянка не визнана речовим доказом та стороною, яка ініціювала накладення арешту на майно, до клопотання не додано відповідних документів.

З урахуванням наведеного та положень абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України у даному провадженні відсутні підстави для арешту майна третьої особи (добросовісного набувача).

При цьому висновки слідчого судді про необхідність накладення арешту на земельну ділянку з огляду на те, що невжиття заходів забезпечення кримінального провадження може мати наслідком знищення чи перетворення земельної ділянки шляхом її поділу, об`єднання з іншими земельними ділянками, що унеможливить проведення експертизи для визначення її вартості та розміру заподіяної шкоди, не ґрунтуються на законі, оскільки як наведено вище, встановлення вартості земельної ділянки та розміру імовірної шкоди не входить до предмету доказування у межах цього кримінального провадження. Крім того у межах цього кримінального провадження відсутній потерпілий, якому завдана майнова шкода.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2025 року про застосування заходу забезпечення кримінального провадження № 0000121, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України арешту майна скасувати.

Відмовити у задоволенні клопотання начальника сектору дізнання відділення поліції № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 про накладення арешту із забороною відчуження та розпорядження на земельну ділянку із кадастровим номером :05:000:0148 площею 3,1387 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області, яка належить ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 28.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2971.

Ухвала є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: