ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/6130/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/635/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 197-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 197-1 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0001002 від 05.09.2024, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Різдвянка Лозівського району Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, працюючого на посаді водія автотранспортних засобів Лозівського району електричних мереж АТ «Харківобленерго», пенсіонера, одруженого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 197-1 КК України і призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, в порушення норм діючого законодавства, ОСОБА_8 , в квітні 2024 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не виявилося можливим, маючи умисел на зайняття земельної ділянки в охоронній зоні, достовірно для себе розуміючи, що ним не отримано відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки в охоронній зоні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, самовільно зайняв частину сформованої земельної ділянки з к.н.: :01:000:0455, площею 0,2014 га, яка перебуває в комунальній власності Лозівської міської територіальної громади Харківської області та розташована у прибережно-захисній смузі водного об?єкту - каналу Дніпро-Донбас, розташованого поблизу с. Тихопілля Лозівського району Харківської області, на території Садівського старостинського округу Лозівської міської територіальної громади Харківської області, здійснивши на вказаній земельній ділянці посів сільськогосподарської культури - соняшника, що потребує певного обробітку землі (оранка, дискування, чизельний обробіток, культивація тощо), чим заподіяв майнову шкоду Лозівській міській територіальній громаді Харківської області в сумі 1866 гривень 94 копійки. Не погоджуючись із вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням статті 69-1 КК України, призначити ОСОБА_8 покарання за частиною 2 статті 197-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці, на підставі статті 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що суд, призначаючи покарання, мав застосувати положення статті 69-1 КК України, оскільки обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття та добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди, обставин, що обтяжують покарання, не встановлено. У зв`язку із наведеним, суд мав призначити обвинуваченому покарання не більше 1 року 4 місяців позбавлення волі. В даному випадку суд не застосував закон, що підлягає застосуванню, а саме статтю 69-1 КК України.

Від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшла телефонограма, в якій він просив проводити апеляційний розгляд без його участі. Враховуючи, що в апеляційній скарзі питання про погіршення процесуального становища обвинуваченого не ставиться та прокурор не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції вважає можливим провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши оскаржуваний вирок, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Висновки суду відносно фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого апелянтом не заперечуються, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції на підставі частини 1 статті 404 КПК України переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги. Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначення ОСОБА_8 покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні доводи прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання є слушними, з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання не повинно перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК. Однак визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Водночас добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних положень закону України про кримінальну відповідальність та не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме статтю 69-1 КК України, що у даному випадку є підставою для зміни вироку суду. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Обвинувачений в суді першої інстанції вину визнав, погодився на розгляд обвинувального акту в порядку частини 3 статті 349 КПК України. Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено. У зв`язку із наведеним, суд першої інстанції мав застосувати положення статті 69-1 КК України та призначити покарання, яке не перевищує двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання. Санкція частини 2 статті 197-1 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від двох до чотирьох років або позбавлення волі на строк до двох років. Таким чином, відповідно до приписів статті 69-1 КК України максимальне покарання за частиною 2 статті 197-1 КК України в даному випадку не може перевищувати 1 року 4 місяців позбавлення волі, про що обгрунтовано зазначив прокурор в апеляційній скарзі. Суд першої інстанції, всупереч вищезазначених вимог закону, призначив ОСОБА_8 покарання за частиною 2 статті 197-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, яке перевищує дві третини максимального строку, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - статті 69-1 КК України. У зв`язку із наведеним, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання - зміні з пом`якшенням призначеного покарання та звільненням ОСОБА_8 від відбування покарання з іспитовим строком, що узгоджується з нормами чинного кримінального процесуального законодавства.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити. Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року - змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання.

Пом`якшити ОСОБА_8 покарання за частиною 2 статті 197-1 КК України із застосуванням вимог статті 69-1 КК України до 1 року 4 місяців позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року - залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: