Справа № 367/7833/15-к
Провадження по справі № 1-кп/367/33/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

потерпілої ОСОБА_14 ,

представника потерпілої ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2015 року за № 0000134 по обвинуваченню:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гостомель, Київської області, має середню освіту, не одружений, офіційно не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

14 травня 2015 року близько 23 години 30 хвилин, ОСОБА_13 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вулиці Вокзальна в м. Буча, Київської області, в районі будинку №58-а, в напрямку селища Гостомель, Київської області, в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі ПДР), відповідно до якого водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, грубо порушуючи вимоги п.12.4 ПДР, згідно з яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год, рухався по вул. Вокзальна, в м. Буча, Київської області, зі швидкістю 100-120 км/год, порушуючи вимоги п. 10.1 ПДР, відповідно до яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед здійсненням маневру обгону автобуса «IVAN», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, не переконався у безпечності своїх дій, та маючи можливість об`єктивно виявити пішохода ОСОБА_16 , яка рухалася по зустрічній смузі руху в попутному напрямку, ближче до правого, по напрямку руху до м. Ірпінь, краю проїзної частини, здійснив наїзд на останню. У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди.

Згідно висновку експерта №181 від 17.06.2015, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_16 , виявлено множинну травму тіла: внутрішньочерепну травму, у вигляді крововиливу в м`які тканини голови, крововиливи під оболонки головного мозку, забій головного мозку; травму грудної клітини, у вигляді переломів ребер, розривів легенів з розвитком внутрішньої кровотечі загальним об`ємом близько 1000,0 мл; травму живота, у вигляді розриву селезінки, розриву правого наднирника з розвитком внутрішньої кровотечі об`ємом 800,0 мл; переломи хребта та кісток тазу; закритого перелому правої верхньої кінцівки та відкриті переломи нижніх кінцівок; садна та рани тулубу й кінцівок. Смерть ОСОБА_16 настала від отриманої множинної травми тіла. Заподіяні травми утворились від дії тупого(их) предмету(ів) та загального струсу тіла, у своїй сукупності, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя на час заподіяння, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При судово-токсикологічній експертизі в крові трупа метиловий, етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий та їх ізомери не виявлені.

Грубе порушення водієм ОСОБА_13 вимог п.п. 2.3 б), 10.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_16 .

Таким чином, своїми діями ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_16 .

Крім того, ОСОБА_13 , 14 травня 2015 року, близько 23 години 30 хвилин, після наїзду на пішохода ОСОБА_16 автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він керував, в районі будинку № 58-а, по вул. Вокзальній в м. Буча, Київської області, усвідомлюючи те, що своїми протиправними діями поставив потерпілу ОСОБА_16 в небезпечний для життя та здоров`я стан, оскільки остання в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати потерпілій ОСОБА_16 допомогу, не виконав свого громадського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі: не переконався чи потерпіла ОСОБА_16 потребує допомоги, байдуже поставився до наслідків для останньої, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не доставив потерпілу до медичного закладу, ніяких заходів по наданню допомоги не вжив, і з метою уникнення відповідальності, залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був прийняти міри по наданню допомоги потерпілій ОСОБА_16 , чим порушив вимоги п.п. 2.10. а), г), д) ПДР, в яких зазначено, що в разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду органи чи підрозділи міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати на прибуття працівників міліції.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнав та надав показання про те, що 14 травня 2015 року, близько 23 години 30 хвилин він, керував автомобілем ВАЗ 2108, їхав з м. Ірпеня в сторону м. Бучі по вул. Вокзальна зі швидкістю 60-70 км/год, перед ним рухався автобус. Щоб об`їхати автобус, він виїхав на зустрічну смугу руху, та, виїхавши трохи вперед перед автобусом, в цей час з лівої сторони з тротуару з-за кущів на проїзну частину дороги вискочила жінка, яка на момент коли він її побачив, знаходилася ближче до центру проїзної частини на зустрічній смузі руху, на якій він в той момент перебував, та одразу повернув кермо в праву сторону перед автобусом, але уникнути зіткнення з нею не вдалося, та він зачепив її лівою фарою автомобіля. Також зазначив, що вуличне освітлення працювало, дорожнє покриття було не сухе, з лівої сторони дороги був тротуар, вказав, що перед здійсненням маневру обгону впевнився у безпечності такого маневру, він їхав з пасажиром, пасажир не відволікав його від керування автомобілем. Потерпілу побачив в той момент, коли зрівнявся з автобусом, вона знаходилася на відстані 10-15 метрів до автомобіля. Після удару автомобілем потерпіла впала на асфальт, по центру дороги, він зупинив автомобіль, підійшов до потерпілої. Також зупинився автобус, якого він обганяв, та з нього вийшли пасажири. Один із пасажирів потрогав пульс потерпілої та сказав викликати швидку, через кілька хвилин знову перевірив пульс та сказав що вона померла. ОСОБА_13 зазначив, що він швидку медичну допомогу не викликав, оскільки не мав при собі телефону, він залишився у автомобілі. Він чув, як швидку медичну допомогу та поліцію викликали хтось із пасажирів автобуса. Далі, він перейшов через дорогу та сів на тротуарі, далі, він почув, ніби люди почали запитувати «Де водій?», з погрозами в його сторону, після чого він пішов з місця події додому в смт. Гостомель, та вранці наступного дня о 10-11 годині до нього приїхала поліція і забрали його у відділ поліції. Зазначив, що невдовзі після події надав доньці померлої - потерпілій ОСОБА_14 матеріальну допомогу 2000 гривень, цивільний позов не визнає.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, його винуватість у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, підтверджується наступними доказами, дослідженими судом в судовому засіданні.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_14 , будучи допитаною у судовому засіданні, надала показання про те, що її матір ОСОБА_16 працювала у Ірпені у продуктовому магазині до 22 години, після чого їхала маршруткою додому. Того вечора, 14 травня 2015 року, матір не прийшла додому, у неї розрядився телефон, а тому ОСОБА_14 не могла до неї додзвонитися. Побачивши, що на вулиці дощ, вона вирішила, що матір пішла ночувати до подружки. Дочекавшись ранку, ОСОБА_14 з`ясувала, що матір не вийшла на роботу, вона почала її шукати, спочатку звернулася до поліції, потім у лікарню м. Буча, після чого пішла в морг та знайшла там свою матір, їй сказали, що вона загинула в дорожньо-транспортній пригоді. Через тиждень після цієї події їй подзвонив обвинувачений та дав 2000 гривень. Зі слів свідків їй відомо, що матір йшла по вул. Вокзальній з лівої сторони дороги, в сторону м. Бучі, та її збив автомобіль. Цивільний позов підтримала та просила задовольнити, просила призначити обвинуваченому суворе покарання у разі доведення його винуватості.

Свідок ОСОБА_17 , будучи допитаним у судовому засіданні, надав показання про те, що 14 травня 2015 року приблизно о 23 годині 30 хвилин, він їхав з роботи у автобусі, який розвозив працівників супермаркету, з м. Ірпеня у м. Бучу, він сидів скраю біля проходу в другому чи третьому ряді за водієм, та слідкував за дорожньою обстановкою. Автобус рухався зі швидкістю 50-60 км/год. Раптом він почув звук двигуна автомобіля, який працює на високих оборотах та зрозумів, що їх обганяє автомобіль на великій швидкості, приблизно до 100 км/год. Далі, він почув звук удару та в лобове скло автобуса побачив, як пролетіло тіло зліва вправо, при цьому, звук гальмування автомобіля свідок не чув. Свідок наполіг, щоб автобус зупинився. Автобус зупинився перед тілом жінки, пасажири вийшли, він підійшов до жінки, яка знаходилась між смугами руху, вона часто дихала, пульс майже не прощупувався, одяг на ній був розірваний, він попросив покривало, щоб її накрити. Хтось із пасажирів автобуса викликав швидку медичну допомогу. Пізніше приїхала карета швидкої медичної допомоги та встановили смерть цієї жінки. Автомобіль моделі ВАЗ, який збив жінку, зупинився з правої сторони на узбіччі біля паркану, водій вийшов з машини, у нього було розбите обличчя. До потерпілої обвинувачений не підходив, перебував біля автомобіля, але з цієї відстані міг чути всі розмови біля потерпілої. До моменту приїзду поліції встановили, що водій зник з місця пригоди, йому ніхто не погрожував фізичною розправою. Коли саме водій зник з місця пригоди, свідок не помітив. Також зазначив, що на вулиці було прохолодно, дорога була мокра, моросив дощ.

Свідок ОСОБА_18 , будучи допитаним у судовому засіданні 03.11.2016, надав показання про те, що він 14 травня 2015 року керував автобусом, який віз працівників супермаркету «Еко-маркет» в сторону м. Бучі. Рухаючись по вул. Вокзальній в напрямку м. Буча, він помітив, як з лівої сторони проїзної частини рухалася жінка, вздовж дороги, проїхавши повз вказану жінку, він ще бачив її деякий час у дзеркалі заднього виду, та вона продовжувала йти в спокійному темпі вздовж дороги. Раптом він почув удар, десь по центру автобуса, та перед автобусом вилетів автомобіль ВАЗ 2108 боком, на капоті якого лежала жінка, після чого жінка впала біля автобуса. Зазначив, що швидкість автомобіля ВАЗ була великою. Зазначив, що все відбулося настільки швидко, що він навіть не зрозумів, що його автобус обганяють, потім перед автобусом автомобіль занесло в праву сторону і він влетів у паркан, фари у автомобіля були ввімкнені. Свідок одразу зупинив автобус, він та пасажири вийшли з автобуса. Встановили, що жінка була ще жива. З автомобіля ВАЗ вийшли два чоловіка, водій та пасажир, підійшли до жінки, подивилися, і одразу відійшли, з їхньої сторони ніякої допомоги потерпілій не було, через деякий час водій зник у невідомому напрямку. Пасажири автобуса викликали швидку медичну допомогу та поліцію, через 15-20 хвилин приїхала швидка допомога та встановили смерть цієї жінки. На момент приїзду швидкої медичної допомоги ні водія автомобіля, ні пасажира автомобіля на місці ДТП вже не було. Також, свідок додав, що ця жінка не намагалася зупинити автобус під його керуванням , не намагалася перебігти дорогу, вона просто йшла по лівій стороні дороги по краю проїзної частини, оскільки тротуара на тій ділянці вулиці немає. Свідок не чув на місці події, щоб хтось висловлював на адресу водія погрози чи намір здійснити самосуд.

Свідок ОСОБА_19 , будучи допитаним у судових засіданнях 03.11.2016 та 06.04.2017, надав показання про те, що в середині травня 2015 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин він їхав у автобусі з м. Ірпеня в сторону м. Буча, та сидів з правої сторони від водія на другому сидінні, швидкість автобуса була до 50 км/год. Бачив, як з лівої сторони дороги, біля бордюру, по краю проїзної частини, йшла жінка назустріч, в сторону м. Ірпінь. Після цього, він через навушники, почув удар та побачив як по зустрічній смузі в попутному напрямку з великою швидкістю, на думку свідка, більше ніж 120 км/год, рухалася біла машина, сам момент удару свідок не бачив. Інші транспортні засоби на дорозі були відсутні. Далі пасажири та водій автобуса вийшли з автобуса, підійшли до жінки, викликали швидку медичну допомогу та поліцію. ОСОБА_17 перевірив стан жінки, вона та той момент була ще жива, приїхала швидка медична допомога та зафіксувала смерть цієї жінки. На момент прибуття швидкої медичної допомоги водій автомобіля вже був відсутній на місці події. Свідок бачив обвинуваченого на місці події він вийшов з водійської сторони, з пасажирської сторони автомобіля вийшов інший чоловік, вони підійшли до жінки, подивилися та відійшли в сторону, після цього зникли з місця події. Свідок не бачив, щоб водій автомобіля намагався якимось чином допомогти жінці чи щоб комусь телефонував. Дорожнє покриття було мокре, моросив дощ, вуличне освітлення працювало, фари в автомобіля були ввімкнені.

Свідок ОСОБА_18 був допитаний під час судового розгляду попереднім складом суду 03.11.2016, свідок ОСОБА_19 був допитаний під час судового розгляду попереднім складом суду 03.11.2016 та 06.04.2017.

Під час нового розгляду справи судом встановлено, що свідок ОСОБА_19 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , також, встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_18 не видалось можливим, а тому судом за клопотанням прокурора було заслухано звукозапис допиту вказаних свідків попереднім складом суду. Судом встановлено, що свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 попереднім складом суду були допитані у відповідності до вимог ст.352 КПК України, було забезпечено право сторони захисту на перехресний допит вказаних свідків, під час нового розгляду справи судом позиція захисту залишилася незмінною, у зв`язку з чим суд визнає допустимими показання вказаних свідків, які вони надавали у даній справі під час судового розгляду попереднім складом суду.

Так, аналізуючи зміст показань потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , суд визнає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також не вбачає підстав для визнання їх недостовірними та недопустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Проаналізувавши показання потерпілої та свідків, у їх сукупності та нерозривному взаємозв`язку між собою, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, суд дійшов висновку, що вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень, викладених у вироку суду, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

Також, вина ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами:

-відомостями із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого уповноваженою особою ГУ МВС України у Київській області 15.05.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000134, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України; 30.10.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України (т.1, а.с. 87-88, а.с. 175);

-рапортом ПНОЧ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_20 від 14.05.2015, відповідно до якого 14.05.2015 о 23:40 годині до чергової частини Ірпінського МВ надійшло повідомлення по телефону від ОСОБА_21 про те, що в м. Буча по вул. Вокзальна, сталося ДТП (т.1, а.с.89);

-картою виїзду екстреної медичної допомоги №6941 від 14.05.2015, відповідно до якої о 23:30 надійшов виклик, прибуття на місце 23:33, по прибуттю встановлено смерть потерпілого невідомої жінки до приїзду швидкої медичної допомоги, у зв`язку з отриманням травми, несумісної з життям (т.1, а.с.90);

-рапортом оперуповноваженого СКР Ірпінського МВ від 15.05.2015, відповідно до якого було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого ОСОБА_22 повідомила, що за даною адресою проживає її син ОСОБА_13 , однак його вдома немає, ОСОБА_22 надала письмовий дозвіл на огляд приміщення, в ході якого було встановлено, що ОСОБА_13 перебуває в гаражному приміщенні №63, яке перебуває у власності його матері (т.1, а.с. 91);

-фактичними даними, які містяться у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15 травня 2015 року та схемі до нього, проведеного слідчим 15 травня 2015 року з 01 години 10 хвилин по 01 годину 50 хвилин, за участю понятих та спеціаліста, відповідно до якого проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Вокзальна, 58-А, встановлено, що водій з місця пригоди зник, ділянка дороги пряма, горизонтальна, дорожнє покриття для двох напрямків, число смуг для руху в напрямку огляду 1, шириною 3,75 м, число смуг для руху назустріч напрямку огляду 1, шириною 3, 75 м, ширина узбіччя 4 метри, ширина розділяючої смуги 0,1 м, смуга руху в напрямку смт. Гостомель освітлюється вуличним освітленням, на узбіччі смуги руху в напрямку смт. Гостомель знаходиться автомобіль марки ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Труп ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знаходиться в положенні на спині на смузі руху в напрямку до смт. Гостомель. Також зафіксовано на проїзній частині розташування зонтика, лівого та правого тапків, та сумки. З місця пригоди вилучено автомобіль марки ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.92-101);

-фактичними даними, які містяться у протоколі огляду транспортного засобу від 15 травня 2015 року, проведеного слідчим 15 травня 2015 року з 02 години 10 хвилин до 02 години 20 хвилин, за участю понятих, відповідно до якого проведено огляд автомобіля марки ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при огляді встановлено пошкодження капота та лобового скла з лівої сторони, автомобіль вилучено з місця пригоди та доставлено на майданчик тимчасового утримання ТЗ Ірпінського МВ за адресою: смт. Гостомель, вул. Садова, 26 (т.1, а.с.102-105);

-відомостями, що містяться в постанові про визнання речовим доказом від 16.05.2015, винесеній слідчим відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Київській області, відповідно до якої транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000134, речовий доказ залишено на відповідальне зберігання на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, смт. Гостомель, вул. Садова, 26 (т.1, а.с.106);

-заявою ОСОБА_13 від 04.06.2015, відповідно до якої останній надав дозвіл на проведення в рамках кримінального провадження судово-автотехнічних експертиз щодо належного йому автомобіля ВА2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.107);

-розписками ОСОБА_13 , даними слідчому ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області про отримання від слідчого автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зобов`язання зберігати до вирішення питання по суті, отримання від слідчого технічного паспорта на автомобіль та водійських прав (т.1, а.с. 108-109);

-копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, відповідно до якого транспортний засіб ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_23 (т.1, а..с.110);

-копією посвідчення водія категорії В, виданого 24.05.2005 на ім`я ОСОБА_13 серії КХС №387643 (т.1, а.с. 110);

-копією полісу №АІ/4736869 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого на момент ДТП автомобіль ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був застрахований у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (т.1, а.с.111);

-заявою ОСОБА_14 від 19.05.2015 про залучення до провадження як потерпілої (т.1, а.с.118);

-висновком експерта №1564 від 05.06.2015, складеним за наслідками проведення судово-токсикологічної експертизи, відповідно до якого в крові трупа ОСОБА_16 , 1972 р.н., метиловий, етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери не виявлені (т.1, а.с.121);

-висновками експертів №181 від 17 червня 2015 року, №13/181 від 13 серпня 2015 року, складеними за наслідками проведення судово-медичної експертизи за фактом смерті ОСОБА_16 , 1972 р.н., відповідно до яких при судово-медичній експертизі на трупі ОСОБА_16 , виявлено множинну травму тіла: внутрішньочерепну травму у вигляді крововиливу в м`які тканини голови, крововиливи під оболонки головного мозку, забій головного мозку; травму грудної клітки, у вигляді переломів ребер, розривів легенів з розвитком внутрішньої кровотечі загальним об`ємом близько 1000, 0 мл; травму живота у вигляді розриву селезінки, розриву правого наднирника з розвитком внутрішньої кровотечі об`ємом близько 800, 0 мл; переломи хребта та кісток тазу; закритий перелом правої верхньої кінцівки та відкриті переломи нижніх кінцівок; садна та рани тулуба й кінцівок. Смерть ОСОБА_16 , 1972 р.н., насильницька настала від отриманої множинної травми тіла. Заподіяні травми утворились від дії тупого (их) предмету (ів) та загального струсу тіла, у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя на час заподіяння, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Враховуючи характер ушкоджень, не виключено, що в момент первинного контакту з транспортним засобом, ОСОБА_16 , 1972 р.н., була обернена спиною, чи частково, правою стороною (т.1, а.с. 122-124);

-висновком експерта №104/к від 01 жовтня 2015 року, складеного за наслідками проведення комісійної судово-медичної експертизи відносно ОСОБА_16 , 1972 р.н., відповідно до якого виходячи з об`єму травматичних ушкоджень на трупі ОСОБА_16 та даних судово-гістологічного дослідження (висновок експерта №8 від 01.10.2015), можна сказати про те, що смерть потерпілої настала в проміжок часу від декількох хвилин до 30 хвилин з моменту дорожньо-транспортної пригоди; з урахуванням вищезазначених пошкоджень на трупі ОСОБА_16 , навіть при наданні своєчасної медичної допомоги запобігти тяжким наслідкам у вигляді її смерті було б малоймовірно (т.1, а.с. 126-130);

-висновком експерта №5-01/427 від 02.06.2015, складеним за наслідками проведення інженерно-транспортної експертизи, відповідно до якого встановити експертним шляхом де відносно елементів дороги та на якій смузі руху відбувся наїзд автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода не надається можливим через відсутність необхідного для цього комплексу слідової інформації (т.1, а.с. 134-136);

-висновком експерта №5-01/468 від 22.06.2015, складеного за наслідками проведення інженерно-технічної експертизи, відповідно до якого рульове керування автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент огляду знаходиться в працездатному стані, несправностей, що могли б викликати погіршення або відмову в роботі рульового керування перед подією, не виявлено; система робочого гальма автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент огляду знаходиться в працездатному стані, несправностей, що могли б викликати погіршення або відмовлення в системі робочого гальма не виявлено; елементи підвіски автомобіля ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент огляду знаходиться в працездатному стані, несправностей, що могли б викликати зміну курсової стійкості транспортного засобу перед подією, не виявлено (т.1, а.с. 140-142);

-фактичними даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 01 жовтня 2015 року, проведеного з 19 години 50 хвилин до 20 години 30 хвилин за участю ОСОБА_13 , в присутності захисника ОСОБА_24 , та понятих, відповідно до якого на вул. Вокзальна в м. Буча, ОСОБА_13 відтворив обстановку та обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.05.2015, та вказав, що він рухався по вул. Вокзальна в м. Буча в напрямку смт. Гостомель, та на його смузі руху рухався автобус з невеликою швидкістю та який почав зупинятись. Так як зустрічна смуга була вільна від транспортних засобів, він почав здійснювати маневр обгону, виїхавши на зустрічну смугу руху, де виявив пішохода, який перетинав проїзну частину зліва направо відносно його напрямку руху та скоїв наїзд на даного пішохода. Також, ОСОБА_13 показав місце наїзду на пішохода, яке знаходиться на відстані 2, 5 м від правого краю смуги руху в напрямку м. Ірпінь. Далі, ОСОБА_13 було запропоновано показати, в якому темпі рухалася пішохід, на що той погодився та вказав, що пішохід рухався в такому темпі, при якому статист, жінка, віком, одягом та статурою, близько схожою до потерпілої долала відстань 2,5 м за час, який складав Т1 1,2 с, Т2 1,0 с, Т3 1,2 с. На прохання захисника та ОСОБА_13 була заміряна відстань, на якій він побачив пішохода, відстань від місця наїзду до передньої частини автомобіля склала приблизно 21 метр. Видимість елементів дороги більше 300 метрів. Слідчий експеримент проводився в темну пору доби, ділянка дороги була полита водою, вуличне освітлення, використовувалися автомобіль ВАЗ2108, автобус «Богдан», секундомір, рулетка (т.1, а.с. 146-153);

-фактичними даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 01 жовтня 2015 року, проведеного з 20 години 35 хвилин до 21 години 30 хвилин за участю потерпілої ОСОБА_14 , а також свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , з участю спеціаліста та понятих, відповідно до якого всі учасники слідчого експерименту прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14.05.2015 по вул. Вокзальній в м. Буча, Київської області та свідки відтворили обстановку та обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.05.2015. Зокрема, свідок ОСОБА_18 зазначив, що він рухався по вул. Вокзальній в м. Буча зі швидкістю 40 км/год в своїй смузі руху, в напрямку смт. Гостомель, по зустрічній смузі руху виявив як попутно рухався пішохід та в цей час на вказаного пішохода здійснив наїзд автомобіль, який його обганяв. Далі, свідок ОСОБА_18 вказав, що місце наїзду на пішохода знаходиться на смузі руху в напрямку м. Ірпінь на відстані 1, 4 м. від правого краю смуги руху в напрямку м. Ірпінь. Також, було встановлено, що статист, статурою, віком та одягом, схожим до потерпілої долав відрізок 3 метри за час, який був зафіксований при трьох контрольних замірах та склав Т1 4,2 с, Т2 4,0 с, Т3 4,2 с. В подальшому, в місці наїзду було встановлено автомобіль ВАЗ та автобус «ІВАН», шляхом відділення та наближення статиста від місця наїзду було встановлено видимість пішохода на проїзній частині, як в момент знаходження автомобіля ВАЗ в своїй смузі руху, так і в момент знаходження автомобіля ВАЗ на зустрічній смузі, при замірах дана відстань склала 135 метрів. Видимість елементів дороги складає більше 300 метрів. Транспортні засоби віддалялися та наближалися прямо пропорційно їх швидкостям, швидкість автобуса 40 км/год, швидкість ВАЗ 120 км/год. Показання свідка ОСОБА_18 підтвердили свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_19 . При слідчому експерименті використовувалися автомобіль ВАЗ 2108, автобус «ІВАН», механічний секундомір з ціною поділки 0,2 с, рулетка, слідчий експеримент проводився в темну пору доби, перед проведенням слідчого експерименту проїзна частина була полита водою, експеримент проводився при вуличному освітленні (т.1, а.с.154-161);

-висновком експерта №5-01/879 від 20.10.2015, складеним за наслідками проведення інженерно-технічної експертизи, відповідно до якого покази водія «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 в частині того, що пішохід перетинав проїзну частину з ліва направо відносно напрямку його руху та був обернений повністю правою стороною до його автомобіля є технічно неспроможними; покази свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 в частині того, що в момент наїзду пішохід рухався по проїзній частині на зустрічній смузі руху в попутному напрямку та був обернений спиною до автомобіля, який здійснив на неї наїзд, з технічної точки зору підстав вважати технічно неспроможними не вбачається; за даних дорожніх обставин водій автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України; технічна можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди полягала ц виконанні водієм автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. При виконанні вищевказаного пункту Правил дорожнього руху України водій автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода, на що у нього не було перешкод технічного характеру. Для того, щоб встановити, як повинен був діяти пішохід в даній дорожній ситуації, не потрібно спеціальних знань в галузі автотехніки, так як кожен є учасником дорожнього руху в якості пішохода, тому дане питання може бути вирішено слідством чи судом самостійно згідно вимог п. 4 Правил дорожнього руху України (т.1, а.с. 165-167);

-відомостями, що містяться у листі Центральної геофізичної лабораторії від 07.07.2015 №16-05/-1250, відповідно до якого погодні умови 15.05.2015 - дощ (т.1, а.с.168);

-відомостями, що містяться у листі Бучанської міської ради від 17.07.2015 №04-08/1901 та викопіюванні з опорного плану вул. Вокзальна на відрізку від вул. Садова до залізниці, відповідно до якого дорожні знаки біля будинку №58-а по вул. Вокзальна Бучанською міською радою не затверджувались (т.1, а.с. 169-171).

Статтею 84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Досліджені письмові докази зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України, є належними та допустимими доказами, а тому приймаються судом.

Оцінивши зазначені вище докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доведена поза розумним сумнівом.

Суд критично ставиться до показань обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що автомобіль під його керуванням безпосередньо перед ДТП рухався зі швидкістю 60-70 км/год, а також що потерпіла ОСОБА_16 різко вийшла з лівої сторони з тротуару з-за кущів на проїзну частину дороги, та на момент коли він її побачив, знаходилася ближче до центру проїзної частини на смузі руху, на якій він в той момент перебував. Показання ОСОБА_13 в цій частині спростовуються дослідженими судом та зазначеними вище доказами, зокрема:

-показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , які чітко зазначали про те, що безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою жінка рухалася вздовж тротуару біля краю проїзної частини зустрічної смуги руху та що автомобіль ВАЗ 2108 під керуванням ОСОБА_27 рухався зі швидкістю понад 100 км/год, при цьому, водій автобуса - свідок ОСОБА_18 однозначно стверджував, що вказана жінка не намагалася зупинити автобус та не намагалася перебігти дорогу, вона просто йшла по лівій стороні дороги по краю проїзної частини, та він деякий час її бачив у дзеркало заднього виду навіть після того, як її проїхав;

-висновком експерта №5-01/879 від 20.10.2015, складеним за наслідками проведення інженерно-технічної експертизи, відповідно до якого покази водія «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 в частині того, що пішохід перетинав проїзну частину з ліва направо відносно напрямку його руху та був обернений повністю правою стороною до його автомобіля є технічно неспроможними;

-сукупністю інших зазначених вище судом доказів.

Стороною захисту надано висновок №2016-0511 експертного дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля ВАЗ-2108, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_13 , складений судовим експертом ОСОБА_28 , відповідно до якого покази водія автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 в частині того, що пішохід рухався зліва направо відносно напрямку його руху та був обернений правою стороною до його автомобіля в момент наїзду, а також щодо швидкості руху автомобіля біля 60 км/год в момент наїзду, можна вважати технічно спроможними; покази свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 в частині того, що пішохід рухався попутно та був обернений задньою частиною до автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент наїзду, а також стосовно швидкості руху автомобіля ВАЗ 120 км/год, є неспроможними з технічної точки зору, про що детально зазначено у дослідженні; в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_13 з моменту виникнення небезпеки - визначення пішохода - з технічної точки зору повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР; в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 2108» реєстрацій номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 з моменту виникнення небезпеки для руху не мав технічної можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_16 шляхом застосування екстреного гальмування; оцінка дій пішохода не пов`язана з використанням спеціальних знань експерта-автотехніка. Дане питання може бути вирішене органами досудового слідства, судом, самостійно за допомогою розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів», зокрема у відповідності до вимог п. п. 4.1, 4.4, 4.7, 4.8, 4.14 а, б) ПДР України; в даній дорожній обстановці причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є виникнення небезпеки для руху водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_13 на відстані, меншій необхідної для зупинки керованого ним транспортного засобу в умовах місця пригоди, яку створив своїми необачними діями пішохід ОСОБА_29 .

Суд не приймає вказаний висновок, так як зі змісту висновку вбачається, що експерт, який його склав, не був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст.384, 385 КК України, за завідомо неправдивий висновок експерта та за відмову без поважних причин від виконання покладених на експерта обов`язків, стороною захисту не долучено жодних доказів на підтвердження кваліфікації експерта, який його склав. Також, як видно зі змісту вказаного висновку, показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 визнано неспроможними з технічної точки зору та дослідження проведено тільки по показанням водія ОСОБА_27 , що суперечить встановленим судом зазначеним вище обставинам.

Стороною захисту під час судового розгляду заявлене клопотання про визнання недопустимим протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного з участю ОСОБА_13 на тій підставі, що під час проведення слідчого експерименту 01.10.2015 р. в період з 19 год 50 хв до 20 год 30 хв до участі в такій процесуальній дії не було залучено потерпілу ОСОБА_14 , що порушує її право на захист під час проведення слідчих дій, позбавляє права надавати свої пояснення, висловлювати заперечення, тощо.

Також, стороною захисту під час судового розгляду заявлене клопотання про визнання недопустимим протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 на тій підставі, що під час проведення слідчого експерименту 01.10.2015 р. в період з 20 год 35 хв до 21 год 30 хв до участі в ньому не було залучено обвинуваченого ОСОБА_13 , що порушує його право на захист під час проведення слідчих дій, позбавляє права надавати свої пояснення, висловлювати заперечення, тощо.

До того ж, захисник зазначає, що у вказаних протоколах проведення слідчого експерименту не зазначено усіх учасників такої процесуальної дії, а саме: в них не вказано статиста, за допомогою якого визначався темп руху пішохода, що унеможливлює визначитись чи був такий статист подібним потерпілій ОСОБА_16 .

До того ж, на переконання сторони захисту, слідчий експеримент проводився в сезон року, час та погодні умови відмінні від умов скоєння ДТП. Тому є безпідставними обставини визначення відстані видимості пішохода та елементів дороги.

Суд вважає, що клопотання сторони захисту про визнання недопустимими протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного з участю ОСОБА_13 , та протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими - їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», - здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як автономно, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим. Стосовно ж визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруєного дерева», то у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) - у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Відповідно до ч.3 ст.240 КПК України, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Суд зазначає, що відповідно до ст.240 КПК України, залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваних, свідків, потерпілих, захисників є правом слідчого, а не обов`язком.

Також зі змісту вказаних протоколів слідчих експериментів видно, що присутні під час вказаних слідчих дій учасники не висловлювали заперечень чи зауважень з приводу неподібності статиста потерпілій ОСОБА_16 .

Крім того, видно, що вказані слідчі експерименти буди проведені в темний час доби, на тій же ділянці дороги, де і сталася ДТП, при цьому, перед проведенням вказаних слідчих дій проїзна частина була полита водою, експеримент проводився при вуличному освітленні. Тобто, слідчі експерименти проведено в умовах, максимально наближених до умов, які були під час дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи викладене, оскільки стороною захисту не доведено, в чому саме полягає істотність порушення права потерпілої ОСОБА_14 та обвинуваченого ОСОБА_13 в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказів протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного з участю ОСОБА_13 , та протоколу слідчого експерименту від 01.10.2015, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_17 , не встановлено підстав для визнання недопустимими вказаних протоколів слідчих дій, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання сторони захисту про визнання даних доказів недопустимими.

Також, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд відхиляє з наступних підстав.

За змістом ст. 135 КК України поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

До вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2020 року в справі № 552/6700/17, від 10 березня 2021 року в справі № 742/1479/19, від 11 березня 2021 року в справі № 711/798/18.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Відповідно до вимог п. 2.10. (а, г, д) Правил дорожнього руху у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських.

Обвинувачений заперечуючи свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, у своїх показаннях стверджував, що після зіткнення біля потерпілої зібралися люди, хтось сказав не чіпати її, він чув як викликають швидку медичну допомогу, при цьому, хтось із присутніх почав висловлюти погрози на його адресу, у зв`язку з чим він не вважав, що залишив потерпілу в безпорадному стані, при цьому, вирішив піти з місця події.

Показання обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що підставою для залишення ним місця дорожньо-транспортної пригоди стали погрози йому фізичною розправою від осіб, які перебували на місці події, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , які однозначно стверджували про те, що ніхто із присутніх не висловлював жодних погроз на адресу обвинуваченого. Також, зазначили, що обвинувачений вийшов з водійської сторони автомобіля ВАЗ 2108, з пасажирської сторони автомобіля вийшов інший чоловік, вони підійшли до жінки, подивилися та відійшли в сторону, після цього зникли з місця події, на момент прибуття швидкої медичної допомоги водій автомобіля вже був відсутній на місці події.

Разом з тим, на переконання суду вказані обвинуваченим обставини не звільняли його від виконання обов`язку щодо надання допомоги потерпілій, яку він сам поставив у небезпечний для життя стан, зокрема обвинувачений залишивши місце події, міг звернутися до поліції, а також викликати швидку медичну допомогу, однак не вчинив жодних дій щодо надання допомоги потерпілій яку поставив в небезпечний для життя стан.

Суд також вважає хибним твердження обвинуваченого про те, що на місці події були інші особи, які могли надати потерпілій допомогу, адже для кваліфікацій дій ОСОБА_13 за ч.1 ст.135 КК України, вказана обставина значення не має.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя на час заподіяння та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 допустив порушення вимог підпунктів «а», «г», «д» пункту 2.10 Правил дорожнього руху України:

- п. 2.10: у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

- підпункт «а»: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

- підпункт «г»: вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

- підпункт «д»: повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників поліції.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_13 виявились у тому, що він, усвідомлюючи те, що вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпіла ОСОБА_16 опинилася в небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадності, будучи зобов`язаним і маючи змогу надати потерпілій необхідну допомогу, викликати швидку медичну допомогу, за необхідності звернутися за допомогою до сторонніх осіб та/або відвезти потерпілу до найближчого лікувального закладу, а також врахувати, що дорожньо-транспортна пригода відбулась у темну пору доби, при низькій температурі повітря, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків для потерпілої, умисно завідомо залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_16 на місці дорожньо-транспортної пригоди в небезпечному для життя стані, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, та зник з місця ДТП в невідомому напрямку.

Вищевказаними діями, ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , на предмет їх достовірності, суд враховує, що вказані свідки, будучи допитаними судом у відповідності до вимог положень § 3 Глави 28 КПК України, зокрема, з урахуванням положень ст. 352 КПК України, та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за завідомо неправдиві показання, як кожен окремо, так і під час одночасного допиту, підтвердили обставини, які підлягають встановленню відповідно до змісту ст. 91 КПК України, у тому числі й в частині дати, часу, місця та способу вчинення кримінальних правопорушень, викладених у даному вироку суду.

На підставі наведеного, суд визнає показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 достовірними, належними та допустимими, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження та отримані у порядку встановленому КПК України, та не суперечать іншим доказам у справі.

Враховуючи викладене, суд надає критичну оцінку показанням обвинуваченого та визнає показання обвинуваченого ОСОБА_13 такими, що спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом в контексті рішень Європейського суду з прав людини означає, що сукупність обставин справи встановлена під час судового розгляду, виключає будь яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

З урахуванням наведеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до впевненого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, викладених у вироку суду доведена і його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, а також за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Відповідно до ч.1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є нетяжким та тяжким злочинами, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судимий, працює неофіційно, має неповнолітню дитину, на утриманні обвинуваченого перебуває матір похилого віку.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_13 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд зазначає, що згідно положень статей 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості скоєного кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.

Протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_13 призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Суд враховує характер та конкретні обставини вчиненого, що свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та таке психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого на момент заподіяння кримінальних правопорушень, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків, продемонстрував крайню байдужість до життя травмованої ним людини.

Тому, на підставі викладеного, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

Призначене ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігатиме вчиненню нових кримінальних правопорушень в майбутньому.

Також, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_13 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в максимальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Санкція ч.1 ст.135 КК України передбачає, що вчинення вказаного кримінального правопорушення карається обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку за який передбачено покарання у виді обмеження волі чи у разі вчинення нетяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

Положення ч.2 ст. 49 КК України вказують, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Так, враховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.135 КК України, вчинене ОСОБА_13 14 травня 2015 року, а п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України встановлює граничний строк для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.135 КК України - не більше трьох років, при цьому жодних даних про перебування обвинуваченого в рамках даного кримінального провадження у розшуку, у зв`язку з ухиленням від органу досудового розслідування чи суду, або вчинення ним нового злочину в цей період, матеріали судової справи не містять, то строк притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, вважається таким, що сплив 14.05.2018 року.

Разом з тим, під час судового розгляду, клопотань про закриття кримінального провадження в цій частині на підставі ст. 49 КК України від сторони захисту не надходило.

У своїй постанові 104/1069/13-к від 30.03.2023 року Верховний Суд роз`яснив, що згідно з ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули визначені законом строки. Тобто суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, та за згодою підозрюваного ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного від кримінальної відповідальності.

У тому разі, коли підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Частина 5 ст. 74 КК застосовується лише у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою її підставою і вимагає закрити її, наприклад, за відсутності події або складу злочину.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, вказуючи про відсутність складу даного кримінального правопорушення у його діях.

За таких обставин, враховуючи, що за наслідками судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі, разом з тим, станом на день постановлення даного вироку, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності за вказане правопорушення сплив, а тому ОСОБА_13 має бути звільнений від покарання за вказане кримінальне правопорушення на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Крім того, з огляду на звільнення ОСОБА_13 від покарання за ч. 1 ст. 135 КК України, не підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 70 КК України. Таким чином, остаточним покаранням, призначеним ОСОБА_13 , яке останньому належить відбувати, має бути лише покарання за ч.2 ст.286 КК України.

У судових дебатах прокурор заявила клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання щодо обвинуваченого ОСОБА_13 обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Потерпіла підтримала заявлене прокурором клопотання.

Захисник та обвинувачений заперечували щодо заявленого клопотання, вказуючи, що відсутні підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_13 не причетний до інкримінованих йому дій, стороною обвинувачення не надано доказів існування ризиків, на які прокурор посилається у клопотанні.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги наявність ризику передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України, тяжкість покарання, призначеного обвинуваченому даним вироком суду, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці проживання, поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, який неодноразово не з`являвся за викликом суду без поважних причин, суд приходить до висновку про необхідність обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та взяти його під варту у залі суду негайно.

При цьому суд спирається на те, що рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід розглядати як таке, що підпадає під дію пункту «а» статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто є законним ув`язненням особи після засудження її компетентним судом і враховує таку практику Європейського суду з прав людини:

- «Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruslan Yakovenko v. Ukraine, no. 5425/11, § 46, ECHR 2015);

- «… за правом багатьох країн … затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. … Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1(а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» (рішення Європейського суду з прав людини у справі Monneland Morris v. The United Kingdom judgment of 2 March 1987, Series A no. 115, § 47);

- «Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження... Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6» (рішення Європейського суду з прав людини у справі Wemhoff v. Germany, 27 June 1968, § 9, Series A no. 7).

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

З обвинуваченого, відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, на користь держави підлягають стягненню процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні за проведення експертних досліджень №5-01/427 від 02.06.2015, №5-01/468 від 22.06.2015, №5-01/879 від 20.10.2015.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (ч. 4 ст. 128 КПК).

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому (ч. 1 ст. 129 КПК).

Отже, вирішуючи цивільний позов суду слід перевірити, чи пред`явлено позов до початку судового розгляду, чи відповідає форма та зміст позовної заяви вимогам, встановленим законом, та чи доведено підстави та розмір позову.

Потерпіла ОСОБА_14 подала цивільний позов у кримінальному провадженні, в якому просила стягнути із обвинуваченого ОСОБА_13 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 10 000 гривень та моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень. Обґрунтовуючи позов потерпіла зазначає, що нею було витрачено на поховання матері 10 000 гривень, всю суму неможливо підтвердити документально, оскільки в той трагічний момент думати про квитанції не було можливості, зазначає, що витрати на поховання підтверджуються: накладною-замовленням форми РС-1 №0296 від 16.05.2015 на суму 1205 гривень, накладною від 16.05.2015 на суму 1356 гривень, квитанцією №001169 від 16.05.2015 на суму 560 гривень, крім того, позивачем були здійснені інші витрати на поховання на суму 7000 гривень.

Також зазначає, що діями обвинуваченого їй завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які призвели до негативних змін у її житті у зв`язку з втратою матері: негативні переживання та спогади, тривога, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, нервозність, дратівливість, розгубленість, відчуття безпомічності.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_14 підтвердила обставини, викладені в цивільному позові.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню, в межах розміру документально підтверджених витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то розмір такого грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань потерпілого, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру грошового стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди потерпілій ОСОБА_14 , суд ураховує характер і тривалість страждань потерпілої, яка втратила близьку людину - матір, тяжкості вимушених змін в її життєвих обставинах, керуючись принципом розумності та справедливості, вважає, що заявлений потерпілою ОСОБА_14 розмір моральної шкоди на суму 300 000 гривень є пропорційним глибині спричинених їй кримінальним правопорушенням душевних страждань, відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

-за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_13 від призначеного судом покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

ОСОБА_13 взяти під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_13 у виді позбавлення волі обчислювати з 23 січня 2025 року.

Цивільний позов ОСОБА_14 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3121 (три тисячі сто двадцять одна) грн. 00 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_14 в іншій частині відмовити.

Речовий доказ по кримінальному провадженню: автомобіль марки ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути законному володільцю.

Стягнути із ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на проведення експертиз в розмірі 1718 (одна тисяча сімсот вісімнадцять) гривень 64 копійки.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_30