КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/418/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002140 від 15.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002140 від 15.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Накладено арешт на майно, зазначене у резолютивній частині ухвали слідчого судді.

Заборонено суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (в тому числі Міністерству юстиції України, його структурним підрозділам та територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, обласним, Київській, Севастопольській міським, районним, районним/містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, приватним та державним нотаріусам, а також іншим особам та органам у разі виконання ними повноважень державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, іншим уповноваженим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо вищевказаного майна, крім як накладення арешту.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити резолютивну частину ухвали та викласти в такій редакції: «накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , із забороною ОСОБА_9 його відчужувати, знищувати та перетворювати», та виключити із резолютивної частини ухвали положення про заборону виконавцям проводити виконавчі, реєстраційні та інші дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що встановлена оскаржуваною ухвалою слідчого судді заборона виконавцям вчиняти будь-які дії щодо квартири нівелює принцип обов`язковості судових рішень, адже унеможливлює звернення стягнення на квартиру ОСОБА_9 .

Крім того, апелянт зазначає, що скасування заборони виконавцям проводити виконавчі дії щодо квартири ОСОБА_9 навпаки, сприятиме поновленню його порушених прав та законних інтересів, оскільки ОСОБА_9 зобов`язана повернути йому грошові кошти згідно з рішенням суду, що набрало законної сили.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити резолютивну частину ухвали та викласти в такій редакції: «накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , із забороною ОСОБА_9 його відчужувати, знищувати та перетворювати», та виключити із резолютивної частини ухвали положення про заборону виконавцям проводити виконавчі, реєстраційні та інші дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що районним судом протиправно встановлено заборону державним та приватним виконавцям будь-які реєстраційні дії щодо квартири ОСОБА_9 , оскільки ця квартира не є речовим доказом і не є засобом спеціальної конфіскації.

Крім того, апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала унеможливлює виконання судових рішень, які набрала законної сили і за якими стягнуто з неї грошові кошти.

Прокурор та власники майна в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності учасників справи, які без поважних причин не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, а апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

З урахуванням наведеного, оскільки клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею 31.05.2024 без виклику ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , завірену належним чином копію судового рішення останні не отримували, та дізналися про наявність арешту на майно 18.12.2024 з листа приватного виконавця ОСОБА_10 , тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню як такий, що пропущений з поважних причин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оскаржують ухвалу слідчого судді лише в частині накладення арешту із забороною виконавцям проводити виконавчі, реєстраційні та інші дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , а відтак суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу слідчого судді лише в частині накладення арешту на вищевказане майно.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора розслідується кримінальне провадження № 0002140 від 15.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, розпочатого за фактом того, що групою осіб здійснюється систематичне заволодіння коштами громадян, благодійних і громадських організацій, шляхом обману, у великих розмірах, під приводом замовлення дронів та комплектуючих частин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно показів потерпілих у кримінальному провадженні, з метою надання допомоги своїм знайомим, які проходять службу у різних підрозділах Збройних сил України, у період серпня-вересня 2023 року встановлені досудовим розслідуванням особи вирішили здійснити збір коштів для придбання дронів різних модифікацій, а також додаткових комплектуючих до них.

За результатом моніторингу соціальних мереж та наявних пропозицій на торгових платформах України ними виявлено вигідні пропозиції, які пропонувала ОСОБА_11 .

У свою чергу, ОСОБА_11 представляла себе як волонтер-посередник між ФОП « ОСОБА_9 » податковий номер: НОМЕР_1 та покупцями. У подальшому, потерпілі, не усвідомлюючи злочинні наміри ОСОБА_9 та інших їй підконтрольних осіб, замовили квадрокоптери (дрони).

При цьому, оплата здійснювалась декількома шляхами, а саме: перерахування коштів на власну банківську картку ОСОБА_9 та на розрахунковий рахунок ФОП « ОСОБА_9 » податковий номер: НОМЕР_1 .

У подальшому, ОСОБА_11 почала повідомляти потерпілим, що з поставкою дронів є проблеми та необхідно зачекати. Згодом повідомляли, що дрони знаходяться на митниці а пізніше сказала, що замовленого товару не буде, оскільки швидше за все імпортер шахрай, який заволодів їх коштами.

При цьому, за результатом огляду веб-ресурсу встановлено, що внаслідок вказаної протиправної діяльності ФОП « ОСОБА_9 » податковий номер: НОМЕР_1 та інших осіб, з якими ОСОБА_9 перебувала у злочинній змові, завдано шкоду волонтерам, благодійним фондам а також, представникам Збройних сил України на суму понад 70 млн грн шляхом обману та в результаті не здійснення поставки понад 600 дронів різного типу для потреб Збройних сил України.

Згідно даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 .

Постановою слідчого від 29.11.2023 об`єкти нерухомого та рухомого майна, серед іншого, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, із забороною його відчужувати, знищувати, перетворювати як власникам, так іншим третім особам, що заявлять право вимоги на нього, а також вчиняти будь-які нотаріальні, реєстраційні та виконавчі дії щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб (державних та приватних нотаріусів, реєстраторів, виконавців тощо), а саме на:

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ;

- транспортний засіб марки «ВМW Х7», з державним номерним знаком НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_3 ;

- транспортний засіб марки «AUDI Q5» з державним номерним знаком НОМЕР_4 , VIN-код: НОМЕР_5 .

Заборонено суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (в тому числі Міністерству юстиції України, його структурним підрозділам та територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, обласним, Київській, Севастопольській міським, районним, районним/містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, приватним та державним нотаріусам, а також іншим особам та органам у разі виконання ними повноважень державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, іншим уповноваженим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо вищевказаного майна, крім як накладення арешту.

Слідчий суддя виходив з того, що наявні обґрунтовані підозри того, що нерухоме та рухоме майно, отримано незаконно в результаті вчинення шахрайських дій, а також є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, а тому, метою накладення арешту є збереження речових доказів та забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , із забороною його відчужувати, знищувати, перетворювати як власникам, так іншим третім особам, що заявлять право вимоги на нього, а також вчиняти будь-які нотаріальні, реєстраційні та виконавчі дії щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб (державних та приватних нотаріусів, реєстраторів, виконавців тощо), з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, та з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищезазначене нерухоме майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власників майна та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно та обґрунтування про можливість використання його майна в якості речових доказів, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, разом з тим, арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, та на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, і відповідно до частини 3 вказаної статті накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 того ж Кодексу.

Доводи апеляційних скарг про те, що арешт майна призводить до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, зважаючи на те, що хоча застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання, що у цьому випадку і мало місце.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді в частині задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , із забороною його відчужувати, знищувати, перетворювати як власникам, так іншим третім особам, що заявлять право вимоги на нього, а також вчиняти будь-які нотаріальні, реєстраційні та виконавчі дії щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб (державних та приватних нотаріусів, реєстраторів, виконавців тощо) - необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити ОСОБА_6 і ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2024 року.

Апеляційні скарги ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2024 року в оскаржуваній частині - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_12

Судді:

ОСОБА_13