ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/141/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

08 січня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника: адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2024 року в кримінальному провадженні №0000593 від 31 жовтня 2022 року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», терміном до 25 січня 2025 року, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначив, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення є необґрунтованим.

Крім того, звертає увагу на те, що станом на день подачі апеляційної скарги в ході судового розгляду досліджено всі докази, допитано обвинуваченого та свідків, за виключенням трьох, які більше року не з`являються до суду та до яких за ініціативою суду застосовано привід. На думку захисника, станом на 30 жовтня 2024 року дослідження обставин у цій справі та перевірка їх доказами фактично завершено, натомість судовий розгляд необґрунтовано затягується поза волею обвинуваченого, а тому продовження йому тримання під вартою не переслідує законну мету забезпечення виконання ним своїх процесуальних обов`язків та є свавільним.

Вказує, що висновок суду про існування ризику переховування обвинуваченого від суду ґрунтується на тяжкості можливого покарання, хоча відповідно до практики ЄСПЛ сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване стосовно особу не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі.

Зазначає, що ОСОБА_8 є людиною похилого віку, має інвалідність 3 групи, потребує догляду та медичного обслуговування, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, одружений, має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання та роботи, до кримінальної відповідальності не притягався, має бездоганну репутацію, багато років є членом виконкому Дніпровської районної ради Херсонської області. Крім того, майнової шкоди інкримінованим злочином не нанесено, а ризик продовження чи повторення інкримінованої протиправної поведінки відсутній через деокупацію міста Херсон. Поруч із цим, вказані відомості всупереч приписам ст.178 КПК України не були враховані судом під час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу.

Також зазначає, що недопитаними в даному кримінальному провадженні залишилось троє свідків з двадцяти, що суттєво зменшує ризик незаконного впливу на них. Крім того, наявність зазначеного ризику ґрунтується виключно на припущеннях. Жоден із вже допитаних свідків не вказував на спроби обвинуваченого вплинути на них.

Вказує, що станом на день поміщення обвинуваченого до місця попереднього ув`язнення порушень стану здоров`я ОСОБА_8 медичною частиною ізолятора не фіксувалося. При цьому за менш як рік перебування під вартою обвинувачений ОСОБА_8 набув ряд хвороб, які не фіксувалися на час арешту, зокрема ішемічна хвороба серця, яка може призвести до смерті.

Також на думку захисника висновок суду щодо неможливості застосування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави є необґрунтованим.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію захисника, просив звільнити його з під варти.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати чи доведено стороною обвинувачення обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Таким чином, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

На переконання суду апеляційної інстанції, попри доводи апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Так, матеріали провадження свідчать, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №0000593 від 31 жовтня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України

В ході судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.111-2 КК України, при цьому на даному етапі кримінального провадження продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Крім того, прокурор послався на приписи ч.6 ст.176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні ряду злочинів проти основ національної безпеки України, зокрема ст.111-2 КК України, за наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також прокурор просив не визначати обвинуваченому розмір застави, оскільки відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції встановив подальше існування ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків, передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Перевіривши зазначене судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже вони в повній мірі ґрунтуються на відомостях, що наявні в матеріалах провадження, які ретельно перевірені місцевим судом.

Зокрема, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ст.111-2 КК України за вчинення якого передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Під час досудового розслідування слідчим суддею було перевірено питання причетності ОСОБА_8 до вказаного кримінального правопорушення. Що стосується обґрунтованості обвинувачення, то суд апеляційної інстанції під час перевірки ухвали суду першої інстанції про продовження тримання під вартою позбавлений можливості надати оцінку вказаному питанню, оскільки на даному етапі кримінального провадження судом першої інстанції перевіряється питання наявності в діях обвинуваченого ознак складу вказаного злочину. Питання обґрунтованості обвинувачення буде вирішене судом при ухваленні вироку.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про подальше існування ризиків передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, то на переконання суду апеляційної інстанції такі посилання захисника є непереконливими, адже відомості, що наявні в матеріалах провадження підтверджують подальше існування вказаних ризиків.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив подальше існування ризику переховування обвинуваченого від суду та належним чином мотивував свої висновки. Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд зважив, як на відомості про особу обвинуваченого, так і обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 є особою похилого віку, має інвалідність ІІІ групи безстроково з причин каліцтва отриманого при виконанні службових обов`язків з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

В той же час ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. При цьому за вчинення злочину, передбаченого ст.111-2 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна. Крім того, ОСОБА_8 було затримано при спробі перетину державного кордону України.

На переконання суду апеляційної інстанції сукупність наведених обставин підтверджує існування ризику переховування обвинуваченого від суду, адже з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину та суворість можливого покарання, враховуючи, що обвинуваченого було затримано при спробі перетину державного кордону, можливість повторного вчинення аналогічних дій є реальною.

Посилання захисника на те, що висновок суду про існування ризику переховування обвинуваченого від суду ґрунтується лише на тяжкості можливого покарання, суд апеляційної інстанції вважає непереконливими, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд врахував у сукупності всі наявні обставини, зокрема відомості про особу обвинуваченого та його поведінку.

Крім того слід зазначити, що відповідно до рішення по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

З огляду на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, що в мовах воєнного стану пов`язаний із взаємодією з державо-агресором, суд першої інстанції не міг залишити поза увагою тяжкість інкримінованого злочину.

Крім того, як вірно враховано місцевим судом, продовжує існувати ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, адже допит свідків у даному кримінальному провадженні ще не завершений. Ризик впливу на свідків продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. При цьому кількість недопитаних свідків у цій справі не вказує на те, що ризик впливу на свідків наразі перестав існувати.

Посилання захисника на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою відомості про особу обвинуваченого, зокрема про наявність у нього сім`ї, місця проживання, соціальних зв`язків та позитивної характеристики, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції в повній мірі врахував зазначені обставини. Разом із цим, відповідні відомості не спростовують висновки суду про існування ризиків передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином існування наведених ризиків виправдовує необхідність подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, наведеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Виходячи із переліку ризиків, що наявні в даному кримінальному провадженні, а також відомостей, що наявні в матеріалах справи, зокрема щодо характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, а також відомостей про його особу, запобіжні заходи у виді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання у даному випадку не зможуть запобігти ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, а також ризику переховування.

Крім того слід враховувати, що відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Тривалість перебування обвинуваченого під вартою, сама по собі, не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, існуванням реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, та необхідність забезпечення дієвості кримінального провадження з метою завершення розгляду кримінального провадження.

Посилання захисника на можливість визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, положеннями ч.4 ст.183 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення щодо недоцільності застосування стосовно ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави з огляду на введений воєнний стан, суспільну небезпечність інкримінованого кримінального правопорушення, а також реальне існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 183 КПК України, питання застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вирішується саме при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не при продовженні строку його застосування.

Посилання захисника на погіршення стану здоров`я обвинуваченого апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки згідно наявної в матеріалах провадження відповіді начальника Філії ЦОЗ ДКВС України в м.Києві та Київській області від 28 жовтня 2024 року, у ОСОБА_8 хоч і виявлено ряд захворювань, проте, стан здоров`я ОСОБА_8 розцінюється як задовільний.

При цьому судом першої інстанції врахований стан здоров`я ОСОБА_8 , адекватність рівня медичної допомоги, яка надається та може бути надана в умовах слідчого ізолятора, тому відсутні підстави вважати, що йому надається неякісна медична допомога, враховуючи те, що він має додаткову можливість вибору лікаря-фахівця чи медичного закладу при умові оплати таких послуг.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказаний висновок ґрунтується не тільки на тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у скоєнні інкримінованого злочину, та суспільній небезпечності інкримінованого злочину, а і сукупності даних про особу обвинуваченого, передбачених ст. 178 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2024 року в кримінальному провадженні №0000593 від 31 жовтня 2022 року, стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3