Справа № 126/2327/24
Провадження №11-кп/801/374/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 05 квітня 2025 року із визначенням застави щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 408 КК України, та залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про визначення ОСОБА_8 міри запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн,

в с т а н о в и в:

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року клопотання захисника ОСОБА_7 про визначення ОСОБА_8 міри запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн від 29 січня 2025 року залишено без задоволення.

Задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю с. Чорномин Піщанського району Вінницької області, проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 408 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, до 05 квітня 2025 року, із визначенням застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 280 000 грн.

У порядку ч. 5 ст. 194 КПК України судом покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; утриматись від спілкування з особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції урахував тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, відомості про його особу та дійшов висновку, що в судовому засіданні прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 ст. 177 КПК, що є підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд вважав, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою із залишенням ОСОБА_9 застави в попередньо визначеному судом розмірі, що становить 3 280 000 грн, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду через істотні порушення кримінального закону, відмовити у задоволенні клопотання прокурора та зменшити розмір застави з врахуванням майнового стану обвинуваченого, визначивши її розмір у межах 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, винесеною з істотним порушенням норм процесуального закону та неповним дослідженням усіх обставин провадження. Суд першої інстанції приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із залишенням застави в попередньо визначеному судом розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, не в повній мірі дотримався положень кримінального процесуального закону, оскільки визначений розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого та перевищує розмір застави, що може достатньою мірою гарантувати виконання останнім покладених на нього обов`язків.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній, та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, заявлені ризики доведені.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду у повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною третьою статті 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.

Частиною восьмою статті 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402 - 405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Висновки суду про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З ухвали суду слідує, що прокурором у судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження доведено наявність обвинувачення ОСОБА_8 , який обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 408 КПК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність інкримінованих злочинів.

Разом з тим суд наголошує, що на відміну від обґрунтованості підозри, яка є обов`язковим елементом перевірки під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу під час здійснення досудового розслідування, сам факт розгляду обвинувального акту в суді, а відтак перебування особи у статусі обвинуваченого, дають підстави стверджувати про наявність висунутого обвинувачення. При цьому доведеність такого обвинувачення чи його спростування встановлюється виключно рішенням суду за наслідками судового розгляду, зокрема вироком.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402 - 405, 407, 408, 429 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується та продовжується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто тримання під вартою.

ОСОБА_8 підозрюється, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, відтак, з огляду на вимоги п. 5 ч. 1, ч. 8 ст. 176 КПК України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вказані вище положення кримінального процесуального закону застосовані правильно і обґрунтовано, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про відсутність заявлених стороною обвинувачення ризиків є безпідставними з огляду на таке.

Зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень статей 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

При цьому, апеляційний суд ураховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Апеляційний суд вважає, що існують ризики, передбачені п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що перебуваючи на волі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності за особливо тяжкий злочин, може незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показів в подальшому, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відтак, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, існування заявлених прокурором ризиків, беручи до уваги обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 злочинів, апеляційний суд вважає доводи захисника в частині необґрунтованості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою безпідставними, оскільки на даний час тримання під вартою обвинуваченого є виправданим.

Апеляційний суд приймає до уваги міцні соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_8 , однак уважає, що указані соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки суду першої інстанції та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо помилковості кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 408 КК, оскільки фактичні обставини кримінального провадження, питання винуватості та не винуватості в скоєнні кримінального правопорушення, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Щодо доводів сторони захисту про декриміналізацію діяння, передбаченого ст. 408 КК.

6 вересня 2024 року в газеті «Голос України» опубліковано Закон № 3902-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо вдосконалення кримінальної відповідальності за злочини проти встановленого порядку несення або проходження військової служби під час дії воєнного стану».

Указаний Закон набрав чинності 07 вересня 2024 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 401 КК України, особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася з клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Апеляційний суд на стадії перегляду ухвали суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не вправі вирішувати питання щодо звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки указане питання вирішується судом першої інстанції за наявності відповідного клопотання сторони захисту та письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження ОСОБА_8 військової служби.

Щодо визначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 розміру альтернативного запобіжного заходу - застави, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з приписами п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В оскаржуваній ухвалі суд залишив без змін визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 280 000 грн.

Частиною 4 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Апеляційний суд вважає, що застава у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є непомірною для обвинуваченого, членів його сім`ї та близьких родичів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Рішення про суму застави має прийматися з урахуванням обставин справи, особи підозрюваного та його майна (справа «Маргаретич проти Хорватії» п. 92).

У рішенні ЄСПЛ «Істоміна проти України» констатовано, що сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі, інше.

Колегія суддів при визначенні розміру застави, ураховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, специфіку інкримінованих злочинів, які вчинено у період воєнного стану, наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан та сімейний стан, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, вважає доцільним визначити обвинуваченому ОСОБА_8 , заставу у розмірі 500 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 514 000 грн, яка буде співмірною з існуючими у кримінальному провадженні ризиками та у разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На думку апеляційного суду, саме такий розмір застави буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, та не буде непомірним для обвинуваченого, членів його сім`ї та близьких родичів.

Отже, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, суспільної небезпечності, тяжкості імовірного покарання за вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, рішення суду щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в сумі становить 1 514 000 грн відповідає меті забезпечення реалізації завдань кримінального провадження, так як у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 05 квітня 2025 року, із визначенням застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 514 000, оскільки більш м`які запобіжні заходи не достатні для запобігання встановленим ризикам та не забезпечать виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року скасувати.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю с. Чорномин Піщанського району Вінницької області, проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 408 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб , до 05 квітня 2025 року, із визначенням застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 514 000 (один мільйон п`ятсот чотирнадцять тисяч) гривень.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_8 прибувати за кожною вимогою до суду та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

-прибувати до суду за першою вимогою;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

-утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4