Справа № 463/4693/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1268/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Слов`яносербськ Слов`яносербського району Луганської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт строком на 240 (двісті сорок) годин.

На підставі ст. 71 КК України шляхом повного складання призначених покарань приєднано невідбуте покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2023 у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, перевівши покарання у виді громадських робіт строком на 240 (двісті сорок) годин за цим вироком відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КК України в обмеження волі (з розрахунку один день обмеження волі за вісім годин громадських робіт), та вирішено остаточно вважати засудженим ОСОБА_6 до 1 (одного) року 30 (тридцяти) днів обмеження волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 за цим вироком рахувати з часу приведення його до виконання.

Вирішено питання з цивільним позовом.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , з якого судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року (справа № 463/298/19) на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти на утримання сина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 17.01.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, а на підставі вищевказаного судового наказу Личаківським відділом державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 27.02.2019 відкрито виконавче провадження № 58392826 відносно боржника ОСОБА_6 на користь стягувача ОСОБА_9 про стягнення аліментів, будучи фізично здоровим, достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, діючи умисно, в період часу з 17.01.2019 до 01.04.2023 злісно ухилився від сплати встановлених судовим рішенням коштів на утримання дитини та допустив заборгованість в сумі 59662 гривень 90 копійок, у зв`язку з чим вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2023 ОСОБА_6 було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Проте, будучи судимим за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та продовжив злісно ухилятися від сплати встановлених рішенням суду аліментів.

Так, ОСОБА_6 , будучи фізично здоровим, достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, без поважних причин офіційно не працював, заходів щодо свого офіційного працевлаштування на постійну чи тимчасову роботу не вживав, з приводу постановки на облік до місцевого центру зайнятості не звертався, з метою ухилення від сплати аліментів не повідомляв державну виконавчу службу з приводу одержання доходу, аліменти на дитину добровільно не виплачував, будь-якої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав та, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання неповнолітніх дітей, які покладені на нього як батька Конституцією України (ч. 2 ст. 51) та статтею 180 Сімейного кодексу України, ігноруючи вимоги державного виконавця щодо необхідності виконання аліментних зобов`язань, діючи умисно, в період часу з 01.05.2023 по 20.05.2024, перебуваючи на території м. Львова, будучи особою раніше судимою за ч. 1 ст. 164 КК України, злісно ухилився від сплати встановлених судовим рішенням коштів на утримання дитини, внаслідок чого станом на 20.05.2024 заборгованість зі сплати аліментів зросла на 18754,6 грн. і становила 73584,36 грн.

Таким чином, ОСОБА_6 в період часу з 01.05.2023 по 20.05.2024, перебуваючи на території міста Львова, будучи особою раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КК України умисно, злісно ухилився від сплати коштів встановлених рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/3052/23 на користь ОСОБА_9 на утримання сина ОСОБА_10 , внаслідок чого станом на 20.05.2024 заборгованість зі сплати аліментів зросла на 18754,6 грн. і становила 73584,36 грн.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_11 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржений вирок в частині міри покарання змінити, застосувати вимоги ст. 69 КК України, не позбавляючи його волі. Цивільний позов у кримінальній справі залишити без розгляду, надавши потерпілій право звернутись з позовом у цивільному порядку.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що вважає вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року щодо нього неправильним і безпідставним в частині міри покарання. Суд не врахував, що він повністю визнав вину та надав зізнавальні показання, це надало змогу застосувати спрощений порядок розгляду його справи. Суд не врахував, що він добровільно, у значній сумі погасив борг по аліментах, а саме: 12 000 грн та 8 000 грн, тобто ним добровільно погашено борг на загальну суму 20 000 грн, квитанції про що він долучив до справи.

Вказує, що суд не врахував висновку пробації щодо нього, а також те, що він ніколи не уникав добровільної сплати аліментів.

Вказує, що у нього виникли виняткові обставини, тяжко захворів чоловік його матері, щоб врятувати його здоров?я, яке було в критичній ситуації, він був змушений витрачати великі суми на ліки. Довідку про хворобу родича він теж долучив, а суд її не врахував. Хворий родич дотримується постільного режиму, а він йому допомагає. З огляду на це, вирок суду щодо нього є занадто суворим. Вказує, що будучи вдома, а він має постійне місце проживання у м. Львові, він зможе вжити заходів до повного погашення боргу по аліментах.

1 січня 2025 року потерпіла ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить залишити без змін вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_12

15 січня 2025 року потерпіла ОСОБА_9 подала доповнення до заперечень на апеляційну скаргу, у яких вказує, що судовий розгляд у суді першої інстанції був повним, а його висновки відповідають викладеним у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. У вироку суд врахував обставину, що пом?якшують покарання обвинуваченого (щире каяття, сприяння розкриттю злочину), обставину, що обтяжує покарання (вчинення кримінального правопорушення щодо колишнього подружжя, з якою винний перебував у сімейних відносинах), те, що обвинувачений раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, визначеного на підставі ст. 75 КК України. Вважає, що наведені обвинуваченим в апеляційній скарзі аргументи є лише спробою затягнути час та уникнути реальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2023 року ОСОБА_13 було засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до порання у виді 1 року обмеження волі, з застосуванням ст. 75 КК України. Втім, таке покарання призвело до того, що обвинувачений надалі не став на шлях виправлення і продовжив злісно ухилятися від сплати встановлених рішенням суду аліментів на утримання сина. Звертає увагу, що обвинувачений сплатив частину аліментів лише після ухваленні у справі обвинувального вироку суду. Водночас, ОСОБА_11 досі злісно ухиляється від сплати суттєво більшої суми аліментів на утримання сина. На переконання потерпілої, у цій справі відсутні законні підстави для застосування ст. 69 КК України.

Потерпіла також вказує, що обвинувачений посилається на хворобу вітчима, якому, виходячи з вимог апеляційної скарги, він надавав велику матеріальну допомогу у придбанні ліків, в той же час передбачений законом обов?язок утримувати малолітнього сина ОСОБА_11 проігнорував.

Стосовно цивільного позову, то обвинувачений не оспорює визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, а лише просить апеляційний суд залишити її цивільний позов без розгляду, однак своє прохання ОСОБА_11 жодним чином не обґрунтував.

З огляду на викладене, просить залишити оскаржений вирок без змін.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. У поданих 15 січня 2025 року доповненнях до заперечень на апеляційну скаргу потерпіла просила провести апеляційний розгляд у її відсутності.

За цих обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, а також позицію потерпілої ОСОБА_9 , колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд в її відсутності.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих до неї заперечень з доповненнями до них, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 164 КК України, а саме як умисне, злісне ухилення від сплати коштів, встановлених рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/3052/23 на користь ОСОБА_9 на утримання сина ОСОБА_10 , внаслідок чого станом на 20 травня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів зросла на 18 754,6 грн і становила 73 584,36 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України, та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком; особу обвинуваченого, який раніше судимий, кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду; щире каяття та сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання; обставину, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо колишнього подружжя, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 164 КК України у виді 240 годин громадських робіт, на підставі ст. 71 КК України, шляхом повного складання призначених покарань, приєднати невідбуте покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2023 року у виді обмеження волі на строк 1 рік, перевівши покарання у виді 240 годин громадських робіт за цим вироком відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КК України в обмеження волі (з розрахунку один день обмеження волі за вісім годин громадських робіт), та остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 30 днів обмеження волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження, надав правильну оцінку особі обвинуваченого, а також тому факту, що нове кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив під час іспитового строку.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією статтею випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, сприяв розкриттю кримінального правопорушення та частково відшкодував заподіяну потерпілій шкоду, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо ОСОБА_6 ст. 69 КК України.

Так, як слідує з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_9 була змушена звертатися з заявою про злісне ухилення ОСОБА_6 від сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_10 у правоохоронні органи. При цьому обвинувачений сплатив частину аліментів лише після ухваленні у справі обвинувального вироку суду. Станом на сьогодні значна частина розміру аліментів залишається несплаченою. За цих обставин, хоча частина боргу по аліментах є погашеною, у суду відсутні підстави вважати, що саме поведінка обвинуваченого сприяла такому відшкодуванню.

Стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_6 співпрацював зі стороною обвинувачення, брав участь у слідчих діях та надав визнавальні показання. Втім, враховуючи, що ОСОБА_6 вдруге притягається до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачений повною мірою усвідомив негативні наслідки своїх злочинних дій.

За наведеного, колегія суддів вважає, що хоча й існують дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак у матеріалах справи відсутні дані, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Таким чином, відсутній другий обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання.

Більше того, суд за ч. 2 ст. 164 КК України призначив ОСОБА_6 найбільш м`який вид покарання, передбачений санкцією статті, до того ж не пов`язаний з позбавленням волі. Тоді як остаточне покарання було призначене обвинуваченому з урахуванням покарання за попереднім вироком, яким ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Як слідує з роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, виходячи з вимог ст. 75, ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ч. 1 ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 164 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2023 року.

Покликання апелянта на те, що він ніколи не уникав добровільної сплати аліментів не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки ОСОБА_6 засуджено саме за злісне ухилення від сплати аліментів на утримання сина.

Доводи про те, що він фінансово допомагав у лікуванні чоловіка його матері є неспроможними, оскільки в ОСОБА_6 , як батька, існує обов`язок по утриманню його неповнолітнього сина. Відтак, його допомога іншим особам, в тому числі і вітчиму, не може бути превалюючою над виконанням батьківських обов`язків обвинуваченого.

За наведених обставин, у суду відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченого покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 164 КК України, адже обов`язкова умова застосування даного правового інституту щодо нього, є недотриманою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4