УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 759/21439/23

провадження № 51-570 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, ОСОБА_4 засуджено за ст. 390-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

За вироком суду ОСОБА_4 , в період часу з 26 вересня по 25 жовтня 2023 року, будучи особою визнаною винуватою Святошинським районним судом м. Києва 13 вересня 2023 року у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та направленою до Центру у справах сім`ї та жінок «Родинний дім» Святошинського району м. Києва, розташованого за адресою: м. Київ, Кільцева дорога, 5-Б, для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці, достовірно знаючи про необхідність її проходження, усвідомлюючи наслідки неявки, не з`явився до вказаного Центру без поважних причин, таким чином умисно ухилившись від проходження програми.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вказує, що апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, належним чином не врахував те, що засудженого притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України, тобто за ухилення від проходження програми для кривдників, яка передбачає комплекс заходів, що формуються на основі результатів оцінки ризиків та спрямована на зміну насильницької поведінки кривдника. Зазначає, що ОСОБА_4 , будучи особою, яка притягнута до відповідальності за домашнє насильство та відмовляючись від проходження корекційної програми, фактично не має наміру змінювати свій спосіб життя і свою насильницьку поведінку, тому вважає, що звільнення від відбування покарання, в даному випадку, є необґрунтованим. Крім цього, прокурор стверджує, що в матеріалах кримінального провадження не відображені дані про таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 , у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ст. 390-1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та порядку його відбування, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, дані про особу ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого, яке полягало у визнанні вини, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе при призначенні йому покарання у виді обмеження волі, в межах санкції ст. 390-1 КК України, від відбування якого обвинуваченого слід звільнити, на підставі ст. 75 цього Кодексу.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, заступник керівника Київської міської прокуратури та прокурор Святошинської окружної прокуратури м. Києва звернулися з апеляційними скаргами, за результатами розгляду яких суд апеляційної інстанції залишив їх без задоволення.

Залишаючи вказаний вирок без змін в частині порядку відбування призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, від відбування якого обвинуваченого звільнено на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу, буде необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На переконання Верховного Суду, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та інші обставини, зокрема, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, а також за встановлених відомостей, що характеризують особу ОСОБА_4 суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України, з наведенням достатніх мотивів ухвалених рішень.

Підстав вважати, що при виборі форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, Суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість та були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3